Imermanis Anatols

HAMBURGAS ORĀKULS

Anatols Imermanis

HAMBURGAS ORĀKULS

lidosta Fūlsbitela

Pārlasiet manus pirms pieciem gadiem iespiestos rakstus. Tur jūs jau atradīsiet mūsu šodienu: ekonomisku uzplaukumu uz garīgas nabadzības rēķina; ieročus Alžīrijas nemierniekiem un cietumus vācu radikāļiem; skaļas runas par pasaules iekarošanu bez asins izliešanas, ar eksporta palīdzību, un pusčukstus «pārāk maz žīdu nosists».

MAGNUSS MENKUPS

«Man ir pamats domāt, ka manai dzīvībai draud briesmas.»

Kas to sacīja — mirstošs cilvēks vai skaļrunis? No kurienes nāca šis vaids — no cilpas savilktas rīkles vai no metāla rupora? Reizes desmit pēc kārtas — viens un tas pats teikums, bungādiņas plosošs kliedziens pēc palīdzības.

Mūns pamodās. Pagāja dažas sekundes, kamēr apmiglotajai apziņai izdevās atšķirt realitāti no sapņiem. Teikums bija no detektīvu aģentūrai «Mūns un Deilijs» adresētās Magnusa Menkupa vēstules, kas bija tos pamudinājusi izlidot uz Vāciju. Bet balss patiešām atskanēja no skaļruņa, patīkama sievietes balss ar vieglu vācu akcentu:

— «Lufthanzas» lidmašīna izmet īpašu loku pāri Hamburgas okeāna priekšpostenim — Kukshāfenai. Līdz pirmajam pasaules karam mūsu osta bija vislielākā pasaulē pēc Londonas un Ņujorkas. Gandrīz pilnīgi sagrauta otrajā pasaules karā sabiedroto aviācijas uzlidojumos, tā pašlaik ieņem piekto vietu Eiropā pēc Londonas, Roterdamas, Antverpenes un Marseļas. Hamburgas osta kā pirmā pasaulē tika apgādāta ar radaru sistēmu, kas atļauj izvadāt kuģus ar radio palīdzību visbiezākajā miglā…

Mūns paskatījās pa iluminatoru. Ir jēdzieni, par kuriem var taurēt, cik grib, tomēr tie paliek abstrakcijas bez miesas. Tikai tagad, ieraudzījis zem sevis neskaitāmus elevatorus, noliktavas, portālceltņus, nepārtrauktu autokāru un pasažieru straumi, ko kāri ierija segtas pārejas no krastmalas uz okeāna laineru daudzstāvu klājiem, velkoņu, kuteru, naftas pārliešanas baržu drūzmēšanos ap milzīgiem preču tvaikoņiem un tankkuģiem, Mūns īsteni apjēdza izdaudzināto «ekonomisko brīnumu».

Pēckara Vāciju viņš pietiekami pazina no Deilija gleznainajiem nostāstiem. Deilijs vairākus gadus bija kalpojis okupācijas karaspēkā. Izļodzīti namu grausti, krāmu tirgi katrā laukumā, izmisušas atraitnes, kas mainīja vīra svētdienas uzvalku pret kilogramu eksporta bekona vai sevi pret amerikāņu cigarešu paciņu …

—   Kas tad īstenībā uzvarējis karā — viņi vai mēs? — šis Deilijam adresētais ironiskais jautājums palika bez atbildes. Pagriezis galvu, Mūns pārliecinājās, ka blakus sēdeklis tukšs. Kamēr viņš gulēja, Deilijs nebija zaudējis laiku un tagad pilnā sparā flirtēja ar kādu melnādainu skaistuli. Nēģeriete, varbūt arī berberiete, — tā varēja būt gan no harēma aizbēgusi musulmaņu valdnieka mīļotā sieva, gan kādam Hamburgas restorānam angažēta vēderdejas izpildītāja.

Skaistule bija iekāpusi lidmašīnā Lisabonā kopā ar Libānas komersantiem, marokāņu valdības delegācijas locekļiem un studentiem no Ekvatoriālās Āfrikas. Šis eksotisko viesu daudzums arī bija ekonomiskā brīnuma pazīme:

Mūns un Deilijs atstāja lidmašīnu pēdējie. Pie kāpnēm stāvēja viens vienīgs cilvēks. Viņš panācās pretī un teica:

—   Magnuss Menkups!

Mūns ziņkārīgi aplūkoja dziļās rievas zem acīm, cietās krunkas ap izsmējīgajām lūpām. Ironiska domātāja seja. Neuzkrītošs pelēks uzvalks, īsi pelnu krāsas mati ar vietvietām izkaisītu sirmumu — aiz šīm nebūtiskajām ārējām detaļām slēpās tas, ko sauc par personību. Tieši tā jāizskatās cilvēkam, ko iedēvējuši par «vācu labklājības dumpīgo sirdsapziņu».

Pirms dažiem gadiem Menkupa vārds bieži figurēja laikrakstu slejās. Nedēļas žurnāls «Hajnburgas Orākuls», kura īpašnieks un galvenais redaktors viņš bija, uzdroši-

nājās publicēt slepenu materiālu par atomkara plāniem. Kara ministrs patvaļīgi lika apcietināt Menkupu un viņa tuvākos līdzstrādniekus, apvainodams tos valsts nodevībā. Tam sekoja vētrains skandals. Apcietinātos vajadzēja atbrīvot, ministrs atkāpās no amata.

—   Priecājos, ka esat atsaukušies uz manu SOS, — Menkups atturīgi pasmaidīja. Viņa pašsavaldīšanās pārsteidza. Cilvēks, kuram draud nāves briesmas, parasti izturas pavisam citādi.

—  Jūs runājat angliski? — Deilijs vīlies nostiepa. —Cerēju, ka noderēs manas vācu valodas zināšanas. Savā laikā dienēju Vācijā, militārajā policijā.

—   Un kādi jums palikuši iespaidi? — Menkups vaicāja.

—  Akurāta tauta. Reiz man bija jāuzrauga drupu novākšana ielā, pa kuru bija jābrauc Aikam… ģenerālim Hizenhaueram, — paskaidroja Deilijs īpaši Menkupam, kas pateicās ar ironisku galvas mājienu. — Tikko nokomandēju «Sākt!», tūkstoš cilvēku bez kādas speciālas pavēles izveidoja dzīvu konveijeru, pa kuru ķieģeļi cits aiz cita pārceļoja no rokas rokā. Ar tādu organizētību var rekorda termiņā iznīcināt visu cilvēci.

—  Pavisam nesen noklausījos kādā baznīcā sprediķi, — Menkups pasmīnēja. — Mācītājs dvēseliski runāja par to, ka visās nelaimēs vainīgi nevis hitlerieši, bet karš. Civilizētā pasaule dzīvotu pārticībā, nebūtu ne baiļu no nākotnes, ne noziedzības pieauguma, ne narkomānu. Baznīcēni piekrītoši māja, bet kāds invalīds bija tā aizkustināts, ka «āmen» vietā nomurmināja — «heil!»… Piedodiet, es jūs aizkavēju. Jums vēl jāiziet cauri muitas apskatam.

—   Cik laika aizņems šī procedūra? — Mūns jautāja.

—   Diezgan daudz. Pie mums visu dara pamatīgi.

—  Cik man zināms, pret amerikāņiem izturas diezgan pieklājīgi.

—  Parasti gan, bet, ja kāds uzodis, kas jūs tādi un kādēļ atbraukuši… — Menkups paraustīja plecus.

—   Vai jūs kādam esat stāstījis par mūsu ierašanos?

—  Vienīgi notāram. Viņš sastādījis līgumu, ar kuru jūs šodien iepazīstināšu.

Viņi devās uz stikla kubu, virs kura dega neona burti «Lidosta Fūlsbitela». Moderno ēku iejoza puķu dobes. Pabrauca garām laistāmā mašīna, vilkdama aiz sevis spilgtu pāva asti. Atspoguļodamās lāsēs, augusta saule izpleta krāsainu varavīksnes vēdekli. Putekļu un aviācijas benzīna sauso, karsto smaku nomainīja valgans vēsums.

Deilijs iestājās rindā, Mūns sekoja Menkupam puspagraba telpā, kur stāvēja daži galdiņi. Pieticīgais kafetērijs atradās šaipus muitas barjeras, vel neitrālā teritorijā, tādēļ to apmeklēja vienīgi ekipāžu locekļi.

Lidostas dunoņa — balsu, motoru rēkoņas, skaļruņu metāliskās klaigašanas īpašā polifonija tūdaļ attālinājās, biezo mūru pa pusei noslāpēta. Te bija gandrīz klusi. Burbuļoja ūdens lielā niķelētā kafijas automātā, monētas šķindēja pret alumīnija leti. Piloti un stjuartes pusbalsī apmainījās īsām frāzēm, laiku pa laikam pašķielēdami uz gaismas tablo, kur mainījās reisu numuri un pilsētu nosaukumi.

—   Ko pasūtīsim? Dubulto kafiju vai vienkāršo? Ar konjaku, ar ķimeli?

Pasūtījis Menkups pagriezās pret Mūnu, kas vēroja elektrisko mirkšķināšanu piesienas.

, — Vai nav brīnumaini, ka gandrīz visas pasaules ģeogrāfija atrod vietu šajos četros kvadrātmetros… Bet es vēl atceros laikus, kad puikas, salasījušies Kārlu Maiju un Gerštekeru, ciipoja uz Kukshāfenu, lai paslēptos tilpnē. Priekšroku deva buriniekiem — Hamburgā ik gadus iebrauca četri tūkstoši buru kuģu no visas pasaules. Puikas pa lielākai tiesai noķēra, bet biedri tomēr raudzījās uz tiem ar cieņu — viņi taču bija nokļuvuši līdz Kukshā- fenai, tajos laikos tas skaitījās labs gabals. Bet tagad no Hamburgas lido uz Tokiju. Septiņi tūkstoši divi simti kilometru! Visgarākā non-stop līnija pasaulē!

—   Cik jums gadu? — ar zināmu izbrīnu jautāja Mūns.

—   Burinieku dēļ? Nav jau no svara mans vecums, bet tehniskais progress, kura dēļ mūsu gadsimta sākums liekas kaut kas ārkārtīgi arhaisks, novietojams muzejos. Mēs raugāmies uz pasauli caur atombumbas prizmu. Dabiski, ka mums gan Napoleona ulānu zobeni, gan tālaika kara tehnikas brīnums — «Lielā Berta» asociējas ar mamutu ilkņiem. Sis Krupa 1915. gadā izgatavotais unikālais lielgabals apšaudīja Parīzi no četrdesmit kilometru attāluma, nenodarīdams gandrīz nekādus bojājumus… īsts izraktenis, vai ne?

—   Pēc jūsu domām, ģeogrāfisko atstatumu sarukšana neizmērojami palielinājusi vēsturiskos? ^

—      Patiesi: Pagājušā gadsimta cilvēks vēl uzskatīja^ševi par iepriekšējo paaudžu turpinājumu. Tagad esam zaudējuši vēsturisku tradīciju izjūtu. Daži, īpaši pie mums, uzskata, ka tā ir pat labāk… — Menkups nogrima domās, tad strupi teica: — Man sešdesmit četri. Pēc pases. Bet pēc pārdzīvotā divtik…

—   Divas dubultās ar konjaku! — atskanēja no letes puses.

Menkups piecēlās, lai saņemtu pasūtījumu. Mūns jau agrāk bija ievērojis viņa saspringto stāju. Saukt viņa gaitu par staltu nebūtu īsti pareizi. Drīzāk tas bija iekšējs spriegums, pastāvīga cīņa pret dzīves spiedienu. Arī seja atspoguļoja sarežģītu norisi — žultainu smīnu nomainīja te veca, pāri sadzīves likstām stāvoša filozofa mierīgais smaids, te negaidīti jaunu acu pēkšņais uzzibsnījums. To pelēkajai krāsai nebija nekā kopēja ar izdzisušiem pelniem. Tāda nokrāsa ir negaisa bangai, kas, tuvojoties krastam, saslejas, lai dragātu.

—   Sešdesmit četri nav maz. Un tomēr mirt nevienam negribas. — Menkups paskatījās uz Mūnu. — Godīgi sakot, es pārāk necerēju, ka jūs atsauksieties uz manu diezgan juceklīgo vēstuli.

—   Jums vienkārši palaimējās, — Mūns pagrozīja pirkstos glāzīti uzpirksteņa lielumā. Izlējis konjaku kafijā, iemeta cukuru un enerģiski apmaisīja. — Man ir draugs — profesors Holmens, kas Hitlera laikā emigrējis uz Ameriku. Viņam parādīju jūsu vēstuli, jāatzīstas, ar diezgan nievājošu piezīmi, ka nosūtītājam ir ne tikai vajāšanas mānija, bet arī diezgan līdzekļu, lai nodotos tai… Vai jūs neapvainojāties?

—   Nē, es jūs pilnīgi saprotu. Mūsu laikos ne tikai atsevišķi cilvēki, arī veselas nācijas sirgst ar šo māniju. Apbruņojas, lai tiktu vaļā no bailēm, un ar to tikai padziļina tās.

—   Profesors ne vien pastāstīja par jums, bet atnesa arī veselu žūksni laikrakstu. Ar interesi izlasīju šo pamācošo stāstu. Prometejs nolaupīja dieviem kaut ko briesmīgāku par uguni — slepenas ziņas. Par to viens no varenajiem dieviem lika to iekalt važās. Bet tad sacēlās tāda sašutuma vētra, ka dievam vajadzēja atkāpties no amata. Atliek tikai piebilst, ka Olimpa iemītnieku, kas pārzināja kara resoru, sauca Strauss, bet pārdrošo Prometeju — Magnuss Menkups.

—   Jūs atgriežat mani bērnībā, — Menkups pasmaidīja.

•— Humanitārā ģimnāzija iešķērsām Zirgu tirgum, Sillera jubilejas izdevums par labāko sacerējumu «Vilhelma Telia patriotisms», ideāli tīrais, teicami apkurinātais karceris, kurā sēdināja nelabojamus kaušļus… Toreiz neviens vēl nenojauta, ka koncentrācijas nometņu iemītnieki atcerēsies šo karceri kā īstu paradīzi, ka Zirgu tirgū sadedzinās kopā ar ebreja Heines «Vāczemi» vācieša Hauptmaņa «Audējus», ka pēc zināma laika šo pašu Zirgu tirgu pārdēvēs par Gerharda Hauptmaņa laukumu. Vai nav lieliski? Izkārtne ar citu vārdu — un pagātne kā nebijusi! Tur tagad atrodas teātris «Talija» — aizkustinoša literatūras un mākslas savienība…

Kafijas automāts omulīgi sīca, ietinot pie letes stāvošos vieglā mākulī. Omulīga blondīne ar zilām porcelāna acīm salika rindā izvietotajās apakštasītēs cukuru. Gaismas tablo iedegās tālu pilsētu nosaukumi, ik brīdi atskanēja saucieni:

—   Moka! Dubultmoka!

Mūns pasmīnēja, atceroties kādu no Dcilija nostāstiem par pēckara Vāciju. Kafejnīca, kuras liliputa telpa atrodas sabumbotas ēkas uz ātru roku saremontētā kaktā, ar saharīnu saldināta erzackafija no dedzinātām bietēm un apmeklētāji, kas stūrgalvīgi dēvē šo suslu ar ierasto vārdu «moka».

—   Liriskas atkāpes ir vecuma pazīme, — Menkups atvainojās. — Es vienkārši atcerējos grieķu valodas pasniedzēju mācību padomnieku Sancritu. Viņa izklāstījumā olimpiskā mitoloģija skanēja tikpat naivi kā jūsējā — notikums ar Prometeju. Mūsdienu leģendām ir otra — aizkulises puse, un tā šai gadījumā svarīgāka par pašu leģendu.

Menkupa stāsts zināmā mērā atgādināja ieilgušu monologu. Alūns klausījās ne visai vērīgi, toreiz viņš vēl nenojauta, ka vēlāk to ļoti nožēlos.

—   Tā bija ekskursija brūnajā pagātnē, — Menkupa monologs tuvojās nobeigumam. — Tās pašas viennīcas, tās pašas pratināšanas metodes. Vienīgā starpība, ka ekskursiju vadītāji neskaitījās gestapo štatos, bet saucās atbilstoši mūsu vispārējai demokrātiskajai tendencei par Konstitūcijas apsardzības dienesta darbiniekiem… Jauna izkārtne — un viss kārtībā!

—  Varbūt jūsu bažas ir tikai inerce no pārciest^? — Mūns vaicāja. ^

—       Nēl — Menkups kategoriski apgalvoja. — Pārdzīvoto, protams, arī nevar izsvītrot. Kopš tā laika izvairos no cilvēkiem un, atskaitot vistuvākos draugus, ne ar vienu

nesatiekos.

—   Vai jūs stāstījāt tiem par savām aizdomām?

—       Likt pārdzīvot cilvēkiem, kas šai gadījumā tā kā tā nevarēs man palīdzēt? — Menkups paraustīja plecus. — Tas būtu nejēdzīgi, tāpēc divkārt cietsirdīgi.

—   No kuras puses nāk briesmas?

—       Te nav vispiemērotākā vieta tādai sarunai, — Menkups sarauca uzacis. — Jūsu Deilijs aizkavējas.

—       Mans kompanjons droši vien turpina lidmašīnā iesākto Āfrikas problēmu pētīšanu, ^a jūs būtu redzējis skaistulīti, ko viņš izmeklējis par mācības līdzekli…

—       Deilijs nav precējies? — Menkups vaicāja vienkārši tāpat, lai nevajadzētu domāt par kaut ko citu.

—       Un kā vēl! Ar apburošu sievieti. Diemžēl Minerva Zingere ir profesionāla gaišreģe…

—  Tādā gadījumā mēs esam zināmā mērā kolēģi…

—   Nesaprotu.

—   Mani iesaukuši par Hamburgas orākulu.

—       Bet jums atšķirībā no Minervas tas nav traucējis valkāt saderināšanās gredzenu…

Menkups paskatījās uz savu pirkstu un pasmīnēja:

—       Kad izšķīros no sievas, man likās, ar visu ir cauri. Bet redzat — tikko jaušama sarkana svītriņa uz ādas jau nodevusi mani… Tāpat kā mūsu pagātne — fīrera ģīmetnes aizvāktas, bet tukšie rāmji palikuši.

—   Vai vēl satiekaties ar bijušo sievu? — Mūns vaicāja.

—   Nē. Bet toties jums būs tas prieks sastapties.

—  Man? Kur? — Mūns ar izbrīnu pārvaicāja.

—       Manās mājās. Tikko būšu nomiris. Nepaies ne pusstunda, kad viņa ieradīsies. Pats redzēsiet! — Šo teikumu pavadīja sausi smiekli.

—       Nepaguvu pabeigt savu domu, — Mūns ātri novirzīja sarunu uz mazāk drūmām sliedēm. — Nezinu, kādēļ, bet kopš antīko vestālieņu laikiem pastāv māņticīga pārliecība, ka pareģošanas dotības saistītas ar jaunavību…

—       Kaut gan šīm vestālienēm bija pilnīgi moderna morāle …

—       Runāju par leģendu, nevis par kailo patiesību, kas aiz tās slēpjas. Māņticība — tā ir leģenda. Vārdu sakot, Minerva spiesta izturēties kā neprecējusies mamzele, un

Deilijs to izmanto. Pie tam vēl nekaunīgi apgalvodams, ka flirtē ar citām sievietēm savas sievas profesionālās reputācijas labad.

Pie kaimiņu galda atskanēja sidrabaini smiekli. Patīkama sievietes balss ar vieglu vācu akcentu sacīja kaut ko angliski. Mūns pagriezās. Runāja lidmašīnas pavadonē, kas bija iepazīstinājusi pasažierus ar Hamburgas ostas izcilo pagātni. Pilots ar «Air France» emblēmu paskatījās uz gaismas tablo.

—  Buenosairesa! Līdz nākamai reizei, Trudel! — viņš aši noskūpstīja viņu un pielēca kājās.

—   Cik tu esi laimīgs, Pjēr! Bet man, kā parasts, uz Ņujorku… Tā arī nomiršu, nekā neredzējusi, atskaitot Ham- burgu un nolādēto Ņujorku. — Viņa pavicināja atvadām roku un ar nopūtu pasūtīja:

—   Vēl vienu dubultmoku!

—  Mūsu kārta! — uz kāpieniem parādījās vispirms Dei- lija dzeltenās ziemišķādas kurpes, tad spilgti zilās bikses un beidzot viņš pats.

—  Es jau domāju, ka esat apcietināts, — Mūns norūca.

—  Tas man vēl priekšā, — Deilijs mīklaini pasmaidīja. — Vai nāksiet mums līdzi, Menkupa kungs?

—   Kāda velna pēc? — Mūns protestēja.

—  Tāpat vien, katram gadījumam, ja pie apskates izcelsies kaut kādi pārpratumi.

—  Jūs pats pietiekami labi varat izskaidroties vācu mēlē, — Mūns atteica.

—   Bet ne tajā, kurā sarunājas muitnieki.

Pie letes pienāca plecīgs pilots un parādīja divus pirkstus. Gaišmate ielēja viņam dubulto kafiju. Lidotājs ar «Panamericati Arways» emblēmu noraidoši pašūpoja galvu. Uztvēris angliski sacīto frāzi, viņš palūdza Deiliju:

—   Paskaidrojiet viņai, ka man vajadzīgs dubultkon- jaks.

Deilijs partulkoja, pilots tencinaja ar neverīgu galvas mājienu un atspiedās pret leti. Pēkšņi viņa seja izplūda smaidā:

—  Mans dievs! Kāda satikšanās! Jūs taču esat seržants Deilijs! Tas pats, kas iebāza mani tuptūzī par… par ko, vairs neatceros, bet tam arī nav nekādas nozīmes! Iedzersim, vecais! Bet pēc tam parādīšu tev Lielo brīvībifi-Vai labāk aizlaižam uz Brīvo ostu! Tur var pietempties par puscenu!

—   Nevaru, izpildu dienesta pienākumus, — noburkšķēja Deilijs, acīm redzot, lai atbrīvotos no krietni iereibušā tautieša.

—   Uzgaidīšu jūs mašīnā, — Menkups sacīja. — Tā stāv tūlīt pa labi no ieejas, pie reklāmu stenda.

Muitnieks bija izmeklēti laipns. Nevīžīgi ieskatījies pasē, viņš nodeva to savam palīgam, bet pats pievērsās bagāžai.

—  Jūsu ceļasoma? — viņš palūkojās uz Deiliju. — Lūdzu, atveriet!

Deilijs, jautri svilpodams, pacēla vāku. Mūns notrīsēja: virsū parastajiem vīriešu tualetes piederumiem gulēja elegants krokodilādas dāmu nesesers. Pirms pusstundas Mūns bija redzējis, kā Deilija melnmatainā skaistule noņēma šo pašu priekšmetu no bagāžas tīkla. Viņš bija vēl pūlējies atminēt tā saturu. Tas vienlīdz varēja būt sultāna dāvināta aproce ar pasakainu vērtību vai arī gurnu apsējs, kas piedod vēderdejai nepieciešamo tiklības niansi.

—   Tas taču… — Mūns iesāka, bet Deilijs veltīja viņam tādu skatienu, ka vārdi iesprūda rīklē.

—  Jūsējais? — muitnieks mehāniski vaicāja, ielikdams miniatūru atslēgu tikpat miniatūrā slēdzenē.

—   Šobrīd mans.

Ātrslēdzējs kā čūska aizvijās līdz galam, atklādams uz tumša atlasa noguldītu kaklarotu, kas sastāvēja no žilbinošām neparasti liela izmēra pērlēm. Muitnieks pirmo reizi uzmanīgi paskatījās uz Deiliju.

—   Kāpēc šobrīd?

—   To es jums tūdaļ paskaidrošu, — Deilijs mierīgi turpināja. — Ļoti vienkārši! Tikko atdošu šo rotu savai dāmai, tā pārstās būt manējā.

—   Dāvana?- — muitnieks saprotoši pamāja. — Nožēloju, bet dārgakmeņu ievešana bez īpašām licencēm aizliegta.

—    Jūs laikam uzskatāt mani par prātā jukušu?! — Deilijs sašuta. — Mūsu laikos pat paša sievai lūko iesmēret viltojumu, kur nu vēl pusmežonīgai nēģerietei, kas neatšķir Dzelzs krustu ar briljantiem un zobeniem no parasta durvju roktura.

Muitnieks saviebās. Dzelzs krusta salīdzinājums ar rokturi neizsauca viņā sajūsmu. Bet viņš bija pārāk labi audzināts.

—  Tūlīt pārbaudīsim, — muitnieks kaut ko pačukstēja savam palīgam. — Jums vajā'uzēs uzgaidīt. — Viņš pagriezās pret Mūnu: — Lūdzami, atveriet pagaidām savu čemodānu! »

Mūns sameklēja atslēgu, bet slēgt vaļā kavējās. Ja nu Deilijs arī viņam slepus ielicis daļu no sultāna sievas dārgumiem? Tagad viņš gandrīz vairs nešaubījās, ka viņa aizlaidusies no harēma, iepriekš atsvabinājusi savu augst- dzimušo vīra kungu no dzīves nastas, bet karalisko vērtslietu glabātāju — no pārmērīgām dienesta pūlēm.

—   Nu, kā ir, vecais, neesi vēl atbrīvojies? — blakus atskanēja jautrs bass. Mūns pazina amerikāņu lidotāju, kas bija uzbāzies viņiem kafetērijā. Amerikānis uzsita Deili- jam uz pleca un, viegli līgodamies, pagriezās pret muitnieku:

—  Man no tevis pienākas par bezmaksas piegādi, Hainc! Tavu meiču pilnīgā kārtībā aizvedu līdz Parīzei… Bet šo te tipu, — viņš norādīja uz Deiliju, — labāk neaiztiec. Viņš vēl tevi pašu iesēdinās tuptūzī! — pilots iečukstēja muitniekam kaut ko ausī un skaļi iesmējās.

—   No policijas? Kāpēc tūlīt neteicāt? — pazaudējis jebkuru interesi par Deiliju, muitnieks vīlies aizcirta čemodāna vāku. — Vai ieroči ir?

—  Nav, — nekaunīgi skatīdamies viņam acīs, meloja Deilijs.

—  Diemžēl mans pienākums jūs pārmeklēt. Lūdzu, sekojiet!

—  Atdodiet, Deilij! — Mūns pirmais nolika revolveri uz galda.

Muitnieks rūpīgi apskatīja ieročus, pat saskaitīja patronas, bet izrādījās — tikai tādēļ, lai ierakstītu kvītī numuru un munīcijas daudzumu.

—  Atstājot Vāciju, saņemsiet atpakaļ… Pateicos, kungi, — viņš laipni palocījās.

—  Ja nu mēs aizlidosim nevis no šejienes, bet, teiksim, no Rietumberlīnes? — Deilijs jautāja.

—  Atsūtīsiet kvītis, un mēs nogādāsim uz norādīto adresi. Piegāde uz mūsu rēķina. Jus atrodaties Vācijā, — muitnieks lakoniski paziņoja ar zināmu lepnumu balsī.

—  O jā, — Deilijs piekrita. — Kārtība jums^Priekšzīmīga. Kāda mana paziņa stāstīja, ka pat kara apstākļos vāciešiem nekas neesot gājis zudumā. Koncentrācijas nometnē, kur viņai gadījies pavadīt kādu laiku, rūpīgi reģistrējuši ne tikai jaunpienākušo zelta plombas, bet pat bērneļiem atņemtās rotaļlietas atzīmējuši īpašā sarakstā.

—   Jūsu paziņa strādaja tur par uzraugu? — muitnieks jautāja tādā tonī, it kā runa būtu par parastu profesiju.

—   Nē! — Deilijs asi atcirta.

No vācieša tuklās sejas nozuda laipnais smaids. Pagriezis Deilijam muguru, viņš pavēlēja nākamajam:

—  Atslēdziet savu ceļasomu!

Menkupa automobilim bija tāda pati neuzkrītoša pelēka nokrāsa kā viņa uzvalkam. Bet tā bija grezna, bez šaubām, importa mašīna. Mūns noliecās un izlasīja uz radiatora «NSU Sportprinz». Sporta princis! Diezgan piemērots vārds šim niķelētajam brīnumam, kas izturētu konkurenci ar pasaules vislabākajām markām. Nolikts blakus tūrisma reklāmas stendam ar Reinas bruņinieku piļu krāsainajām fotogrāfijām, neona ugunīs mirdzošām ielām ar rūpnīcas panorāmu, kuras iestiklotie korpusi pazuda aiz apvāršņa līnijas, šis automobilis šķita nevis transporta līdzeklis, bet ekonomiskā brīnuma uzskatāma ilustrācija.

Pats Menkups kaut kur kavējās. Acīm viņu meklēdams, Mūns ieraudzīja savus Lisabonā iekāpušos ceļabiedrus. Nēģeru studenti, jauniņu vācu meiteņu ielenkti, gaidīja autobusu — ekspresi. Pazīšanās iniciatīva neapšaubāmi piederēja sieviešu dzimumam. Jautri smiedamās, meitenes deva jaunajiem paziņām adreses un telefonus. Viena, uz pirkstgaliem pastiepusies, noskūpstīja milzīgu nēģeri ar neticami violetu ādas krāsu.

Tūlīt pēc tam Mūns kļuva par liecinieku vēl vienam skūpstam. Vispirms viņš ieraudzīja pa taksīša logu izkārušos žilbinoši melnu rociņu, kura satvēra Deilija pasniegto krokodilādas neseseru. Deilijs noliecās, galanti piespieda lūpas pie rokas, un taksometrs aizbrauca. Mūns pašūpoja galvu. Izdabūt cauri muitai lietiņu, kuras vērtība neveiksmes gadījumā tiktu aplēsta ar ieslodzījuma gadiem, un apmierināties ar rokas skūpstu — tas nemaz neizskatījās pēc Deilija. Vai tiešām bruņinieku pilis uz reklāmas stenda atmodinājušas viņā līdz šim svešo augstsirdīgo vēlēšanos pakalpot daiļām dāmām? Bet tad notika kaut kas vēl neaptveramāks. Deilijam tuvojās amerikāņu pilots — tas pats, kas nezināšanas dēļ joprojām uzskatīja, ka Deilijs ir no policijas dienesta. Tagad viņš vairs nelīgojās, tieši otrādi — veikli pārskaitīja banknotes, kuras Deilijs izvilka no kabatas.

Deilijs satvēra ceļasomu, no kuras līdz šim nebija šķīries, un, apmierināti svilpodams, nāca pie Mūna.

—   Esmu pārsteigts! — Mūns neticīgi paskatījās uz savu kompanjonu.

—   Es arī! — Deilijs pamāja. — Kāds nekauņa! Redz mani otro reizi mūža un jau prasa aizdot.

—   Bet jūs? Līdz šim «nebiju pamanījis jūsu raksturā filantropa tieksmes. Tikpat labi varējāt iemest savu naudu kanalizācijas lūkā.

—   Tiesa gan, — Deilijs nopūtās. — Laimīgā kārtā apjēdzu, ka tā osta ar iedzeršanu par pusmaksu, uz kurieni viņš mani par varēm stiepa, izmaksātu daudz dārgāk… Pie tam, vai tad es nevaru kaut reizi atļauties patriotiskas jūtas? Galu galā — tautietis!

—  Viens no mums ir pilnīgs idiots, — Mūns norūca.

—   Iespējams, — Deilijs labprāt piekrita.

—   Atvainojiet mani! — pie mašīnas ātrā solī pienāca Menkups. — Man uzplijās kāda spāniete. Viņa lidojumā uz Berlīni grib divās stundās apskatīt visu pilsētu. Vajadzēja nolasīt veselu lekciju par Hamburgas vēsturiskajām vietām.

—   Daudz vienkāršāk būtu iestāstīt, ka jūs neesat nekāds ceļvedis, — Deilijs teica.

—   Nē! Pats esmu trīs reizes izbraukājis Spāniju, un pat ielas regulētājs tur gatavs pamest savu posteni, lai parādītu jums viesnīcu.

—   īpašu pretimnākšanu izrādīja tie policisti, kas toreiz tiešā ceļā nogādāja jūs uz vācu lidmašīnu, — Mūns pasmīnēja, atceredamies Menkupa nelikumīgo apcietināšanu Madridē par «ITamburgas Orākula» izdošanu.

Menkups sadrūma. Klusēdams viņš palīdzēja novietot čemodānus bagāžniekā, klusēdams ieslēdza motoru. Kad lidostas ēka pazuda aiz pagrieziena, Menkups ierunājās:

—  Ja neesat izsalkuši, man būtu priekšlikums.

Deilijs atbildes vietā uzskaitīja ēdienus, ar kuriem, sākot no pašas Ņujorkas, stjuartes bez pārtraukuma cienājušas pasažierus. -

—   Nu, protams, aizmirsu, ka lidojāt ar vācu lidmašīnu. Mans draugs Grundegs, kuram kā bundestāga aizsardzības komitejas loceklim vajadzēja bieži lidot uz ^Vašingtonu, sūdzējās, ka no pārāk sātīgās barošanas stipri pieņēmies svarā. Cilvēkam ar sirdskaiti aptaukošanās |oti bīstama.

—   Deputāts Grundegs? — Mūns atsaucās. Šis vārds arī tika pieminēts sakarā ar žurnāla «Hamburgas Orākuls» prāvu. Pēc Menkupa apcietināšanas Grundegs, piedraudējis ar dažu noslēpumu atklāšanu, pieprasīja tā tūlītēju atbrīvošanu. Nākamajā dienā viņš pēkšņi nomira.

Menkups strauji pagrieza stūri. Milzīga autofurgona šoferis, izliecies pa kabīnes logu, piedraudēja ar dūri. Uzraksts «Mēbeles uz nomaksu» izgaisa tālumā, bet Menkupa tievie pirksti uz stūres vēl sīki drebēja.

Mūns uzmanīgi pavērās Menkupā. It kā atminējis tā domas, Menkups iesmējās:

—  Jums droši vien rēgojas amerikāņu gangsteru iemīļotais paņēmiens — satiksmes avārijas inscenējums. O nē, man tāda nāve nedraud… Kaut gan šajā vietā allaž zaudēju nervus.

Mūns aplūkoja ielu. Aiz vienmuļā iežogojuma pacēlās stiklā mirdzoši rūpnīcas korpusi, kas mazliet atgādināja paraugrūpnīcu reklāmas stendā.

—  Uzņēmums, kuram nupat pabraucām garām, saucas Rentgenmillers, — Menkups -jau bija paguvis nomierināties. — īpašnieka uzvārds «Millers» atstāj mani vienaldzīgu, toties vārds «Rentgens» izsauc asociāciju, kas jums laikam liksies smieklīga. Iedomājos ķermeņa vietā ģindeni, normālu cilvēka iekšu vietā šaušalīgus augoņus… Starp citu, vācu caurstarošanas aparātiem ir izcila slava visā pasaulē. Bet, jo vairāk to saražojam, jo sliktāk redzam, kas notiek cilvēka iekšienē.

—  Jums bija kāds priekšlikums, — Deilijs atgādināja.

—  Kopā ar mani aiziet uz lugas pirmizrādi! Tajā piedalās Lovīze Knoopa, aktrise, kuru ļoti cienul Nosvinēsim šo notikumu restorānā «Rozārijs»!

—   Bet ja panākumu vietā būs izgāšanās?

—  Esmu pārliecināts, ka šī pirmizrāde izvērtīsies par sensāciju, — Menkups pasmaidīja.

—   Kā ar viesnīcu? — Deilijs apvaicājās.

—  Numuri pasūtīti. Hotelī «Četri gadalaiki». Bet ļoti ceru, ka izmantosiet manu viesmīlību.

—  Jūsu drošības interesēs?

—   Daļēji.

—   Varu jus iepriecināt — muitā mums atņēma ieročus.

—   Tie jums nebūs vajadzīgi.

—   Kāpēc?

—       Jums pilnīgi aplami priekšstati par mūsu civilizēto valsti, kuru tās radītāji ar lepnumu sauc par «tiesisku». Kāpēc šaut, ja pastāv beztrokšņu metodes? Nāve no dažām indēm tik ļoti atgādina dabisku, ka nevienam neienāks prātā iedomāties slepkavību.

—       Kāda Austrumberlīnes avīze apgalvoja, ka jūsu draugs Grundegs arī nav miris dabiskā nāvē, — Mūns atcerējās.

—       Nieki, — Menkups saviebās. Varēja just, ka viņam nepatīk runāt par šo tēmu. — Izmeklēšana bija ļoti rūpīga— Es tikko runāju par trim nesenām slepkavībām, kuras tā arī paliktu neizdibinātas, ja vien kāds spējīgs mana žurnāla kriminālreportieris …

—   Politiskas slepkavības?

—       Katrā ziņā ne parastas. Visi trīs nogalinātie nodarbojās ar ieroču tirdzniecību …

—       Sāku nojaust, kādam nolūkam esat mūs izsaucis, — Deilijs iesmējās. — Senlaiku tirānu štatos bija īpašas amatpersonas, kuru pienākumos ietilpa nogaršot ēdienus, lai konstatētu, vai tie nav saindēti.

—       Vai tad es atgādinu austrumu despotu? Pie tam kā cilvēks, kura pareģojumi gandrīz vienmēr piepildās, apsolu, ka jums nenāksies dalīties manā liktenī.

—       Beidzot saprotu, par ko esat izpelnījies savu iesauku, — Mūns saskaitās. — Slaveno Delfu orākulu skaidroja tikpat miglaini. Bet mēs esam detektīvi, nevis priesteri. Mums nepieciešama precīza informācija, citādi esam bezspēcīgi.

—   Šodien pēc pusnakts izstāstīšu jums visu.

—   Un kādēļ ne tagad?

Jautājums palika bez atbildes.

kafejnīca «vecā mīlestība»

Zultspūšļa stāvoklis tieši atkarīgs no patiesas informācijas daudzuma par pasauli, kurā dzīvojam. Jo vairāk uzzinām, jo žultaināki kļūstam.

MAGNUSS MENKUPS

Bija tā īpašā stunda, kad vieglais, tikko jūtamais mijkrēslis kā pasaku tīmeklis apņem namu akmens- rievas. Fasādes ar spraišļotiem logiem pārvēršas it kā ēnu ēkrā- nos, pa kuriem kadrs aiz kadra aizslīd daudzu paaudžu dzīve. Jo vecāka pilsēta, jo lielāka mijkrēšļa burvība, jo gudrākas un nozīmīgākas namu sejas. Dzīvas vēstures izjūta, ko pazīstamās ielās nomāc ikdienišķas domas un rūpes, valdonīgi pārņem mūs svešumā.

Hamburgu kādreiz salīdzināja ar Amsterdamu un Venēciju kanālu dēļ, kurus vietējā izloksnē sauc par fletiem. Pēc kara jau sen satiksmei par traucējumu kļuvušos, ar drupu lūžņiem, no degošiem dzīvokļiem izmestām mēbelēm, rūsējošām bumbu šķembām piemētātos fletus aizbēra. Graustu vietā pacēlās jaunas arhitektoniskas formas. Šajā krēslas stundā tās likās kā gaiši negatīvi. Pietika pavisam nedaudz iedomu fiksatīva, lai atkal parādītos ūdens atspoguļotas Hanzas laiku tumšās ēkas: noliktavas ar jumtiem piekarinātām blokvirvēm preču pacelšan ai, k antori un dzīvojamie nami.

Menkups apmeta īpašu līkumu, lai parādītu viesiem vecpilsētu.

—   Lai saka nezin ko, bet vecmodīgā buržuāzija man gandrīz vai simpātiska, — viņš piezīmēja, pabraukdams garām ar biržu savienotajam rātsnamam. — Pilsētas tēvi necentās slēpt, ka Hamburgas Senāta sēdes tikai atbalso biržā slēgtos darījumus. Bet tagad mēs izliekamies, it kā trakais hipodroms, kur noslēdz derības uz neprātīgi auļojošiem finansu zirgiem, nav ne mazākā mērā saistīts ar likumiem, preses brīvību un bezdarba pabalstiem.

Skulptūrām bagātīgi izgreznotajam rātsnamam, ko vainagoja apaļš tornis, bija visai cienījams izskats. Pilsētas labvēļi, bīskapi un grāfi uz gaišā smilšakmens fona ar bronzas klīrību noraudzījās visapkārt. Uz pirmajā pasaules karā kritušo monumenta cokola stāvēja tūristu ielenkts gids un ar rupora palīdzību cildināja vācu renesanses arhitektoniskos skaistumus.

—   Meklē pieminekli Eiropas slavenajiem iekarotājiem,— Menkups pasmīnēja. — Ērgli ar kāškrustu ķetnās. Pagaidām mēs vēl kautrīgi aizslēpjam to ar vīģes lapiņu …

Vēl dažas šauras ieliņas, kur jaunas celtnes sadzīvoja ar vecajām, un viņi izbrauca pie čuguna režģa nožogotas krastmalas. Kanāls, viens no trim, ko nebija skārusi pēckara rekonstrukcija, saucās Kungu grāvis. Raibu lapu noklātais, zaļas plēves aizvilktais ūdens šķita sastindzis kopš mūžīgiem laikiem.

Kafejnīca saucās «Vecā mīlestība», šis nosaukums, rakstīts gotu burtiem virs Hanzas kuģa ar vēja piepūstām burām, rotājās spoguļvitrīnās. Pāri zemiem, baltiem aizkariem, zilganu dūmu apņemtas, rēgojās apmeklētāju galvas. Divi beidzamie logi gandrīz saskārās ar kanāla čuguna margām, It kā atgriezeniskā projekcijā kafejnīca dzīvoja dzelmē otru — atspoguļotu dzīvi-. Jau iededzināto lustru mirdzumā no ūdens izslējās te atvērta avīze, te roka ar slīpētu alus kausu, te divas viena otrai izteiksmīgā pontomīmā pieliekušās sejas.

Platās aizstiklotās durvis atvērās. Menkups ielaida viesus, bet pats paskatījās apkārt — atrast kādu šajā dūmainajā jūklī nebija nekāds joks. Tā bija tipiska vācu kafejnīca intelektuāļiem. Pie ieejas stāvēja cepuru, mēteļu, portfeļu apkrauti vadži. Blakus citi ar pastāvīgā lietošanā nopulētiem turekļiem, pie kuriem plandījās periodisko izdevumu melnbaltās un krāsainās flagas. Bufetes letei no vienas puses pieslējās stikla šūnas ar pudeļu kakliem, no otras — garīgās barības krātuve: vecmodīgs ozola skapis ar konversācijas vārdnīcu un izziņu grāmatu smagajiem sējumiem.

Pie kafejnīcas marmora galdiņiem ritēja ikdienišķa dzīve. Klabēja domino kauliņi. Pirksti dūmu gredzenos pārvietoja šaha figūras. Puiši un meitenes ar vienādi gariem matiem pār apvalkāto svīteru augstajām apkaklēm kaut ko zīmēja. Čaukstēja laikraksti un grāmatas. Izstīdzējis briļļainis, joprojām zelēdams sen nodzisušu cigareti, aši aizpildīja lappusi, kas gulēja jau aprakstītu lapu kaudzes virspusē. Viņa kaimiņiene, ik mirkli ielūkodamās modes žurnālā pielikumā, kaut ko sarežģītu tamborēja.

Dziļumā izzūdošā telpa bija iespīlēta starp divām sienām, kuras klāja milzīgas freskas vecholandiešu manierē ar tumšu sēpiju un melno ogli, kam vietumis lauzās cauri spilgta purpura uzliesmojumi. Sienu gleznas attēloja vistraģiskākās dienas pilsētas vēsturē — 1842. gada lielo ugunsgrēku, kad trešdaļa ' Hamburgas pārvērtās pelnos, un 1943. gada drausmīgo bombardēšanu, kad puse pilsētas gāja bojā. Dūmu vāli ietina sienas, piešķirdami plandoša* jām uguns mēlēm tilpuma realitāti.

— Tur jau viņi ir! — Menkups beidzot atrada galdiņu, pie kura sēdēja viņa draugi. Pagriezies pret Mij nu un Deiliju, viņš čukstus piebilda: — Ņemiet vērā, jus'-esat mani paziņas, amerikāņu avīžnieki. Jusu īsto profesiju viņi nekādā ziņā nedrīkst nojaust.

Mūns pūlējās piešķirt sev to nevīžīgo izskatu, kāds parasti ārzemnieku iedomās raksturīgs amerikāņu žurnālistiem. Atšķirībā no Deilija tas viņam nekādi neizdevās. Sevišķi pūlēties vispār nebija nozīmes. Viņš bija pārliecināts, ka jau pēc dažām stundām Menkupa naivā pasaciņa izraisīs aizdomas.

—  Mūs dēvē par Hamburgas orākula četrkāji! Tā ir paralēle ar trijkāji, kas parasti kalpoja Delfu orākulam! — ar .smaidu paziņoja gaišmatis, kuram bija tāda kā sagumzīta seja un pareti mati. Menkups iepazīstināja viņu kā žurnālistu un rakstnieku Dīteru Ballinu. Sarunādamies Ballins saglabāja sejā spalvas tecinātājiem raksturīgu domīgumu, īpatnēju koncentrētības un izklaidības izteiksmi.

—  Mēs esam vienīgie cilvēces pārstāvji, kurus Magnuss ielaiž savā vientuļnieka pasaulē, — pasmaidīja jauna sieviete — ļoti slaida, cieši pieguļošā, melnā tērpā, tumšām acīm un melniem, samērā īsi apcirptiem matiem. Aktrise Lovīze Knoopa atgādināja itālieti. Viņa, tāpat kā Ballins, runāja angliski.

—  Tiesa, — Menkups pamāja. — Ieslodzījums viennīcā man tik ļoti iepatikās, ka pēc atbrīvošanas brīvprātīgi turpinu to pašu dzīves veidu. Atteicos ne tikai no galvenā redaktora posteņa, bet arī no visiem paziņām. Ļaužu attiecībām jādibinās uz pilnīgu savstarpēju uzticēšanos, citādi vispār nav vērts satikties.

Otra sieviete pateica kaut ko vāciski. Tā bija interjēra -arhitekte Magda Štrēlica. Vērojot ap kaklu apsietā lakata raibo, urbānistisko zīmējumu un pie ceriņkrāsas jakas piesprausto metālisko ziedu, varēja bez pūlēm iztēloties viņas noformētos dzīvokļus.

—   Viņa brīnās par Magnusu, — Lovīze paskaidroja.

—   Kāpēc? — Mūns vaicāja.

Deilijs neko nejautāja. Viņš bija tā nogrimis aktrises aplūkošanā, ka droši vien nemaz nedzirdēja sarunu.

—  Ar jūsu personām mūsu Magnuss ielaidīs savā sabiedrībā vēl divus cilvēces pārstāvjus, — Ballins paskaidroja.

—  Pie tam amerikāņus. Magnuss, starp citu, viņus neieredz ne acu galā, — Lovīze smējās.

—   Jus lieliski runājāt angliski, — Deilijs bija pārliecināts, ka kompliments ir vistiešākais ceļš uz sievieti.

—   Puslīdz.

—  Ar tādu izskatu tas ir vairāk nekā vajadzīgs, — Deilijs turpināja uzbrukumu.

—   Dīter, pierakstiet! — Lovīze pagriezās pret Ballinu.

—   Dīters Ballins vāc oriģinālus aforismus, — viņa paskaidroja visai nopietni.

—   Bet piedodiet, tas nemaz nebija aforisms, — Deilijs apjuka.

—   Jo ļaunāk jums pašam! — Lovīze paskatījās pulkstenī. — Mums vēl daudz laika. Iedzersim?

Tēlnieks Lerhs Cvikavs pakalpīgi nolika Mūnam priekšā ēdienu karti. Spilgti sarkani mati, stipri izliekta piere, ko šķērsoja viena vienīga horizontāla rieva, mezglaini pirksti, kas pastāvīgi kustējās, melna velveta jaka — šīs cita citu papildinošās reljefās pazīmes droši vien bija iekārdinājušas jauno mākslinieci pie blakus galdiņa. Pagriezusies pret viņu kopā ar visu krēslu, tā uzmeta portretu ar pasteļu krītiem. Tēlnieks bija ideāls modelis. Visu šo laiku viņš sēdēja gandrīz nekustīgi. Viņa klusēšanu varēja izskaidrot vai nu ar angļu valodas galīgu neprašanu, vai ar īso pīpi, ko tas ne reizes nebija izņēmis no mutes.

Ēdienu karte bija vācu valodā. Neizprotamie nosaukumi Mūnam neko neizteica. Bet pēc ēstgribu ierosinošajām smaržām varēja gūt zināmu priekšstatu par pavāru mākslu. Kas attiecās uz izvēli, tad kafejnīcai, kur neiegriezās, lai apmierinātu izsalkumu, tā bija pārsteidzoši bagāta. It īpaši salīdzinājumā ar tāda paša tipa amerikāņu kafejnīcām, kur apmeklētājs var dabūt pāris pieticīgai gaumei domātu ēdienu.

—  Varbūt zušu zupu? — Ballins piedāvāja viesiem.

—  Tāpat kā zivju ūtrupes Altonā, tas ir tieši tas, kā dēļ vērts braukt uz Hamburgu.

—   Paldies. Mēs ar Deiliju pēc reportieru parašas pusdienojam tikai pēc redakcijas slēgšanas, — Mūns pajokoja, pievienodams savus meslus Menkupa izgudrotajam mītam.

—   Lieliski! — Menkups pasmaidīja. — Tādā gadrjuiņā: ko dzersiet?

—       Es? To pašu, ko jūs! — ignorēdams viņu, Deilijs galanti pagriezās* pret aktrisi.

—   Litilitu! — Lovīze sauca pāri visai zālei.

Viesus apkalpoja ar pārsteidzošu ātrumu. Pusaudži iestīvinātos baltos frenčos ar rotaļīgiem uzplecīšiem, šaudīdamies starp galdiņiem, drīzāk atgādināja cirka māksliniekus nekā oficiantus. Nevērīgi žonglēdami izstieptajos pirkstos smagi piekrautu paplāti vai balansēdami veselu piramīdu, viņi it kā uz skrituļiem šaudījās pa telpu. Divi zāles pārziņi ar cienīgu profesorisku izskatu aprobežojās ar satiksmes regulēšanu.

—       Septiņus litilitus! — Lovīze pasūtīja oficiantam, kas piesteidzās klāt.

—   Oriģināls kokteilis? — Deilijs interesējās.

—   Tikpat oriģināls, cik jūsu aforismi. Tūlīt redzēsiet.

Pēc īsa brīža oficiants bija atkal klāt. Uz paplātes atradās kausi ar alu un sīkas glāzītes, kurās, izrādās, bija degvīns.

—      -Nu, lūk, Deilija kungs, jūs tagad esat saņēmis pirmo lekciju lejasvācu dialektā, — Lovīze apmierināti smējās.

—   Litilits nozīmē mazu alu plus mazu šņabīti. Kaut gan lejasvācu dialekts ir tuvs angļu valodai, vāciešiem tas liekas neiedomājami komisks. Mūsu teātrī vienreiz uzdrošinājās izrādīt Šekspīru. Vairums publikas sastāvēja no kvidjē…

—   Kvidjē? — Deilijs pārjautāja katram gadījumam.

—       Tā mēs Hamburgā dēvējam citu novadu vāciešus. Hamleta monologs izsauca tādu smieklu vētru, ka aktierim tā arī neizdevās to pabeigt. Pēc tam sapratu, kāpēc pie mums izrāda vai vienīgi vodeviļas.

—        Sankt-Pauli teātris tieši ar to slavens, ka vienīgais Vācijā sniedz izrādes lejasvācu dialektā, — Menkups paskaidroja. — Tāpēc to labprāt apciemo tūristi.

—   Es reklamētu to pavisam citādi, — Deilijs paziņoja.

—     «Vienīgais teātris pasaulē, kur šausmīgo lejasvācu dialektu izrunā visdaiļākā sieviete.»

—   Dīter, neaizmirsti pierakstīt! — Lovīze uzsauca.

—   Tas taču arī bija aforisms? — Viņa uzticīgi pieliecās Deilijam. — Jebšu mani atkal maldinājusi valodas nezināšana?

—       Protams, aforisms! — Deilijs norūca. — Pie viena ieteicu Ballina kunga kolekcijai šādu izteicienu: «Sieviete,

kas noraida komplimentus, pretendē uz patiesību. Bet, ja pateiksiet viņai šo patiesību, jūs uzskatīs par meli.»*

—  Man jūs jāsarūgtina. Ballina kungu interesē tikai vēsturisku personu izteicieni, — Magnusa seja no izdzertā alus lēnām sārtojās. — Viņš raksta dokumentālas grāmatas par Trešā reiha uzvarām un sagrāvi. Sevišķi interesanta viņa «Ģenerāļu sazvērestība»… Kas attiecas uz Sankt-Pauli teātri, tad tas diemžēl arī nevarēs izmantot jūsu asprātīgo reklāmu. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Lo tur vairs nav ko darīt.

—  Vispirms paskaidrojiet — ko nozīmē «Lo»? — Deilijs lūdza. — Vai tas atkal lejasvācu dialekts?

—  Tā esmu es. Saīsinājums no vārda «Lovīze». Mani izmeta. Pagaidām piedalos cita teātra izrādēs, bet… — viņa skumji apklusa.

—  Bet spīdošais angažements, ko tev piedāvā «Ta- lija»? — atgādināja Menkups.

—  Tu mums nekā neesi teikusi par piedāvājumu! — Magdas gaišas acis satumsa izbrīnā.

—   Man arī! — tēlnieks parstāja sūkt pīpi.

—  Vēlējos jūs pārsteigt, — Lovīze nedabiski skaļi iesmējās.

—  Tā ir vienkārši cūciba! Mēs visi tā pārdzīvojām tevis dēļ, — Magda nervozi iemeta neizsmēķēto cigareti pelnu traukā un tūdaļ izkratīja jaunu no ķiršu krāsas portsigāra. Tēlnieks ar ierastu pusautomātisku kustību pasniedza savu pīpi, viņa noliecās, lai piesmēķētu.

—  Vai nav pārāk izšķērdīgi cilvēkam; kas taisās dibināt savu uzņēmumu? — Menkups smīnot piebīdīja viņai pelnu trauku ar aizsākto cigareti.

—  Tencinu! — Magda izklaidīgi izvilka trešo cigareti un šoreiz beidzot piesmeķēja. — Tavas rūpes par manām finansēm tik aizkustinošas, ka pateicībai mūsu firma izgatavos tev kapa pieminekli pilnīgi par velti.

—  Magda! — tēlnieks asi pārmeta.

—   Man brīnums par tevi, Lo, — Ballins domīgi noteica.

—   Par mani? — Lovīze apmulsa.

—  Ja izlikšanās ir artistiska talanta pazīme, tad esmu gatavs atzīt tevi par izcilu aktrisi! — Viņš novilka ar roku pār seju. Vaigos spilgti iezīmējās sīks sklerotisks raksts.

—   Viesmīl, šampanieti! Trīs pudeles! — kāds sa-tica.

Mūns ar šausmām pārliecinājās, ka pasūtītājs ir Dei- lijs. Vai Deilijs tiešām aizmirsis, ka viņam nav valūtas? Pasūtīt šampanieti uz Menkupa rēķina liktos netaktiski pat visnekaunīgākajam amerikāņu žurnālistam.

—       Ir tikai «Mums», — aiz Deilija muguras izauga kāds no zāles pārziņiem.

—   Lieliski!

—       Tā ir visdārgākā marka, kungs, — pēc akcenta pazinis ārzemnieku, zāles pārzinis uzskatīja par savu pienākumu brīdināt.

—  Jo labāk!

—       «Mumu»! Trīs pudeles! — zāles pārzinis pērkondim- došā balsī apstādināja kādu oficiantu.

Domino kauliņu klaboņa un avīžu čaukstēšana uz brīdi apklusa. Mūns ieraudzīja daudzas galvas, kas pagrieztas pret viņu galdiņu. Droši vien šajā kafejnīcā šampanieti dzēra tikai izņēmuma gadījumos. v.

Zāles pārzinis nekustējās no vietas. Viņš bijīgi gaidīja spainīti ar pudelēm, kas svinīgi tuvojās, peldēdams uz izstieptas rokas.

—       Atļaujiet! — Pārzinis nosusināja pudeli ar salveti un, nostājies ar muguru pret galdu, gatavojās to attaisīt.

—       Dodiet šurp! — izrāvis viņam pudeli, Deilijs pagriezās pret aktrisi. — Uz jūsu angažementu! ,

Viņš izšāva korķi un pamira, ieraudzījis sekas: pār Lo- vīzes seju skrēja ar tušu nokrāsotas putu strūkliņas.

—       Visu mūžu esmu sapņojusi izpeldēties šampanietī! — viņa papurināja slapjos matus un, paķērusi savu somu, aizskrēja.

—       Tas man gadās pirmo reizi mūžā! — apjukušais Deilijs pat nepamanīja, ka zāles pārzinis delikāti atņēma viņam pudeli.

—       Viņa to pelnījusi, — Magda ļauni nomurmināja. — Mēs lauzām galvu, kā palīdzēt, bet viņa …

—       Jāatzīstas, jau taisījos runāt ar tevi šai sakarībā, Magnus, — Ballins saspringti pasmaidīja.

—       Jo tev taču vienīgajam no mums pašlaik ir nauda,— neskatīdamies uz Menkupu, noburkšķēja tēlnieks. Vai tas tiešām tika teikts ērcīgā tonī, vai tā tikai izlikās dikcijas dēļ? Pīpe arī šoreiz palika zobos.

Zāles pārzinis, aizspiedis pudeles kaklu ar plaukstu, rūpīgi- noslaucīja putas. Tikai tad viņš pagriezās pret Deiliju.

—   Atļaujiet!

—   Pats piedāvāju viņai naudu, — Menkups pasniedza pretī savu kausu. — Un iznākumā uzzināju par angažementu mazliet agrāk par jums. Uz mūsu Lo veselību! Var runāt, ko grib, bet viņa ir vairāk vērta nekā mēs visi kopā!

—  Tev taisnība! — Magda ar graciozu kustību pacēla kausu. No jakas piedurknes izslīdēja metāliska aproce, kas harmoniski papildināja ziedu pie atloka.

—   Par Lo! Vēlu viņai laimes! — Dīters Ballins lēnām dzēra šampanieti, it kā garšodams katru malku. Viņa sejā atkal parādījās agrākā izklaidīgi koncentrētā izteiksme.

Tēlnieks nekā neteica. Klusu ciešot iztukšoja savu kausu un tikai,tad pamanīja šļakatas, kas, korķim sprāgstot, bija iekritušas bārdā. Viņš noliecās, lai noslaucītu tās ar jaku, bet gleznotāja, turpinādama portretu, ar žestu apstādināja viņu. Pārāk gleznaini izskatījās ugunīgi sarkanajos matos šīs sidrabainās lodītes.

Iestājās klusums. Deilijs vēroja arhitekti. Tagad, kad Lovīze bija projām, Magda it kā iznāca no aptumšojuma. Deilijs pamanīja, ka viņas efektīgā apģērba katrs sīkums izvēlēts ar rūpību, kas liecināja gan par gaumi, gan par prātu.

Bet Mūns tikmēr domāja par Menkupu un viņa četriem draugiem. Parastas sarunas, kādas risina kafejnīcā, parasti rūpesti un prieki. Un šā ar šņabja glāzīti sasālītu joku un tostu banālā virpuļa centrā — labsirdīgais Magnuss Menkups ar ironiska domātāja seju, kas šai vietā likās nejauša maska. Ja nebūtu viņa vēstules, ko Mūns visu laiku sajuta zem žaketes oderes, Menkups ne ar ko neatšķirtos no pārējiem kafejnīcas apmeklētājiem. Turīgs cilvēks ar pazīstamu vārdu, kurš prot atrast sev piemērotus draugus. Mūns varēja pārliecināties, ka Menkupa draugi diezgan populāri H'amburgā. Arī no tīri gleznie- ciska viedokļa Ballina rakstnieciskā kontemplācija, Magdas krāsainā gamma, tēlnieka rudais oreols un it īpaši tumšacainā, viscaur melni ģērbtā Lovīze bija spožs ietvars.

Mūns pieķēra sevi domās nosaucam aktrisi un arhitekti vārdā, rakstnieku uzvārdā, tēlnieku pēc profesijas — psiholoģiski pilnīgi izskaidrojama parādība. Sieviete — tas ir pirmkārt sievietes vārds. Rakstnieka jēdziens saistīts ar viņa uzvārdu, kas it kā redzēts uz grāmatas vāka. Kas attiecas uz Lerhu Cvikavu, tad visa viņa būtībai, bet sevišķi kādā neredzamā darbā pastāvīgi aizņemtie pmšsti lika domāt par slapjiem māliem un ar palagiem pārsegtām marmora skulptūrām.

Laiski sūkdams alu un pa ausu galam ieklausīdamies neizprotamajā valodā (sarunas biedri bija pārgājuši uz vācu valodu un diskutēja par politiku), Mūns ar viņam piemītošo īpašību apšaubīt visu un visus pūlējās saskatīt vienā no četriem draugiem nākamo slepkavu. Šos ļaudis saistīja droši vien ne tikai savstarpējās simpātijas un uzskatu kopība, bet arīdzan kas dziļāks. Un tomēr varēja neskaidri noģist, ka zem ideālas virspuses paslēpušies iespējami konflikti. Neraugoties uz to, iedoma, ka viņš sēž pie viena galdiņa ar potenciālu slepkavu, likās tik jocīga, ka Mūns skaļi iesmējās.

—  Vai tad jūs saprotat vāciski? — Ballins spēji pagriezās pret viņu. Vaigu sklerotiskais raksts iedegās spilgtā sarkanumā.

—   Nē. Vai tas tik svarīgi?

—   Piedodiet. Mēs tieši jokojām sakarā ar kādu Menkupa publikāciju, kas bija izsaukusi Adenauera dusmas… Tā kā jūs smējāties, domāju, ka sapratāt.

—  Izstāsti savam ciemiņam, Magnus, — Magda mudināja. — Tā ir vienreizēja anekdote.

—   Lai iet, — Menkups pievirzījās Mūnam. — Reiz «ITamburgas Orākuls» nosauca Adenaueru par politisku ģikts slimnieku. Kopš tā laika viņam ir paraša izšķirstīt manu nedēļas laikrakstu. Pagājušajā nedēļā viņam dūrās acīs trekniem burtiem saliktas rindas: «Neviena kustība nespēj būtiski iespaidot valsts politiku, ja tajā piedalās vienīgi filozofi un godīgi cilvēki; to ir pārāk maz. Līdz tam laikam, kamēr kustība negūs popularitāti bandītu vidū, tai nav ko cerēt uz vairākumu.»

—   Diezgan indīgi, — Mūns piezīmēja.

—   Uzgaidiet, pati sāls vēl tikai būs. Adenauers, protams, bija pārliecināts, ka tas tēmēts uz valdības koalīciju. Preses konferencē viņš paziņoja, ka es esot komunists, bet mans žurnāls — spainis ar sarkanām samazgām. Varat iztēloties viņa vecīgo fizionomiju, kad izrādījās, ka tas ir citāts no Bernarda Šova lugas «Cilvēks un pārcilvēks», bet šķietami graujošais raksts veltīts tā daiļrades iztirzāšanai.

Visi četri iesāka smieties tīri vāciskā vienprātībā. Menkups darīja to tikpat aizrautīgi kā pārējie. Tikko Mūns vairs neklausījās, draugi no jauna pārgāja uz vācu valodu. Bet Mūns vēroja te mākslinieci, kura ar dzēšamo gumiju pieslīpēja ģīmetni, te tīrīgi ģērbušos sirmgalvi, kas apstaigāja galdiņus ar pastieptu platmali. Mūnam gribējās abstrahēties, lai pēc tam it kā no jauna radītu īsto Menkupa tēlu. Viņš aizgriezās un tai brīdī ieraudzīja Lovīzi. Ar pieglaustiem, vēl mitriem un tādiem kā nolakotiem matiem viņa virzījās starp marmora galdiņiem, atbildēdama uz daudzo paziņu sveicieniem.

Lovīze bija jau pavisam tuvu, kad garām skrejošais oficiants tikko nenogāza viņu no kājām. Lielā lakotā soma izkrita viņai no rokam un atvērās. Pirms aktrise paguva aizvērt somu, Mūns ieraudzīja pistoli. Atstatums bija pārāk liels, lai apzvērētu to. Taču, atcerējies, ar kādu skubu viņa aizcirta somu, Mūns neviļus iebāza roku kabatā. Kabata, protams, bija tukša. Sasodītais muitnieks! Sasodītā Hamburga! Sasodītais Hamburgas orākuls!

Lovīze pienāca pie galdiņa un, uzsmaidījusi Menkupam, apsēdās. Pārtraucis sarunu pusvārdā, Menkups pagriezās pret viņu, paskatījās uz somu, pasignalizēja kaut ko ar acīm un arī pasmaidīja.

Un tieši tad Mūnam iešāvās prātā mežonīga doma — ja nu Magnuss Menkups pats vēlas, lai viņu nogalina?

memento mori!

Mani sauc Hamburgas orākuls. Sākumā tas bija, draudzīgs joks, tagad daudzu mutēs skan kā lāsts.

MAGNUSS MENKUPS

— Atvainojiet! — Mūns piecēlās un pamāja Deilijam.

Viņi iegāja telpā, ko no zāles šķīra sarkana samta portjera. Auksti margoja izlietnes. Klusi rūca ozonators. Roku susināmie un odekolona automāts savos niķeļa korpusos atspoguļoja stīvinātos dvieļus. Aiz puspievērtām durtiņām mirdzēja baltām flīzēm izklātās, ideāli tīrās tualetes kabīnes.

Stāvēdams aiz mazliet pašķirtās portjeras, Mūns redzēja aizstikloto skapi ar enciklopēdiju melnajiem sējumiem, bet tālumā caur dīvainām dūmu grīstēm — Menkupu. Melnā lakotā soma gulēja uz galda starp viņu un Lovīzi. Mūns centās nepazaudēt to no redzes loka.

—   Kas noticis? — Deilijs uzlika viņam roku uz pleca.

—       Sekojiet Lovīzei Knoopai. Viņai somā ir pistole, — Mūns teica, turpinādams sasprindzināti lūkoties dūmos.

—   Vai esat pārliecināts?

Mūns nenoteikti pašūpoja galvu.

—       Ak tad tā! Mani allaž pievelk sievietes ar noziedzīgām tieksmēm, — Deilijs pavīpsnāja. — Visu laiku lauzu galvu — kas tik intriģējošs Lovīzē? Ne sevišķi skaista, tomēr apburoša. Izrādās — pievilcis ierocis, par kuru man pat jausmas nebija. Vai gadījumā neatceraties, kam pieder šie vārdi: «Mīlestībā visu izšķir priekšnojauta.»

—        Spriežot pēc idiotisma, pašam … Kāpēc gan, Deilij, jums nesastādīt aforismu krājumu? Tam būtu trakota piekrišana — galvenokārt pie psihiatriem.

—        Ideja! Jāatzīstas, mūsu dāma ar pistoli iedvesmojusi mani radīt šādu aforisma pērli: «Viņa bija tik skaista, ka likās gandrīz vai neskaista.»

—       Baidos, ka man drīz vajadzēs meklēt sev jaunu kompanjonu, — Mūns bezcerīgi nopūtās.

—   Vai tad vecais vairs neder?

—   Kritis par upuri vampīriem! — Mūns norūca.

—   Kādiem vampīriem? — Deilijs nesaprata.

—        Sievišķiem! — Mūns paskaidroja. — Viņas izsūkušas no jums visas smadzenes. Trīs pudeles šampanieša, kad kabatā ne graša! Vai tas ir normāls trakums vai nenormāla nekaunība? Bet pērļu virkne? Riskēt ar ieslodzījumu skaistules dēļ, kas vēl vakar neuzskatīja ziepes par higiēnas piederumu, bet par importa delikatesi?!

Deilijs apmierināti iesmējās.

—       Vai tad jūs, izslavēts detektīvs, neesat sapratis, ka tā bija imitācija?

—       Nu protams, — Mūns pamāja. — Un, tā kā tukšajās pērlēs paslēptā narkotika arī ir viltojums, atliek tikai piemetināt, ka vismeistarīgākā imitācija ir pati nēģeriete. Patiesībā tas ir prezidents de Golls, kas ieradies neoficiālā vizītē pie Adenauera.

—        Narkotika? Jūs kļūdāties! Vai esat kādreiz dzirdējis par slavenajiem Kimberlejas dimantiem? Apvaicājos pavadonei. Uz manas melnās princeses tranzitbiļetes bija aviosabiedrības «Royal Airways.» Kimberlejas filiāles zīmogs.

—       īsti dimanti viltotās pērlēs! — Mūns nevarēja liegt savu atzinību šim asprātīgajam kontrabandas paņēmienam. — Bet ko viņa būtu darījusi, ja ceļā negadītos tāds dumiķis kā jūs?

—       Manuprāt, viņa diezgan izšķērdīgi apmaksājusi manu nelielo pakalpojumu.

—   Redzēju. Pasniedza roku skūpstam.

—       Ne tikai skūpstam, — Deilijs piegāja pie odekolona automāta, bet laikā atminējās, ka viņam tikai amerikāņu monētas. — Pasauciet viesmīli! — viņš teica Mūnam.

—       Kāda velna pēc? Lai jums pasniegtu šampanieti tieši tualetes telpās?

Deilijs uzskatīja zem savas cieņas atbildēt. Pašķīris portjeru, viņš ar galvas mājienu piesauca zāles pārzini.

—        Ko kungs vēlas? — palocīšanās pauda vienādās proporcijās gan pašcieņu, gan cieņu pret apmeklētāju.

—       Izmainiet man šo papīrīti, — Deilijs nevīžīgi izvilka no kabatas simts marku asignāciju.

—       No kurienes jums gadījusies vācu valūta? — Mūns brīnījās.

—       Man vajadzīgi desmit feniņi! — Deilijs pilnīgi ignorēja jautājumu.

—       Visu summu desmit feniņu monētās? — zāles pārzinis paraustīja plecus. — Būs jāaizsūta uz banku, — pie tam viņš saglabāja profesorisku izskatu, tādēļ nebija viegli saprast, vai tas ir joks vai vēlēšanās pierādīt ārzemniekam, ka ekonomiskā brīnuma valstī iespējami arī tādi sīki brīnumi. <

—       Pagaidām pietiks ar vienu, — Deilijs vēlīgi atļāva. Saņēmis monētu un piedevām veselu žūksni rūpīgi nogludinātu banknošu, viņš iedeva dzeramnaudai desmit marku. Zāles pārzinis revanšējās ar tādu pašu precīzi nomērītu palocīšanos, kas pierādīja, ka vācu nacionālā pašcieņa nav atkarīga no dzeramnaudas lieluma.

—       Nu? — Deilijs izaicinoši vaicāja. — Cerams, tagad esat sapratis, ar ko jums darīšana?

—       Ar sīku blēdi. Tas ir vēl ļaunāk nekā pašaizliedzīgs muļķis.

Deilijs smīnēdams iemeta monētu spraugā. Pielicis pie pulverizatora plaukstas, viņš diezgan ilgi ieberzēja ar odekolonu rokas un seju. •

—       Brīnišķīgs aromāts! — viņš beidzot ierunājās. — Šķiet, lielais Longfello nosaucis odekolonu par šķidru pavasari cietā iesaiņojumā.

—   Ja jūsu frizieri sauc par Longfello, tad tas Vēi;nav iemesls uzskatīt to par lielu! — Mūns bez sevišķas patikas turpinaja asprātību apmaiņu. Viņu kopējās darbības sākumā Deilija tieksme vissaspringtākajos mirkļos piekopt humora fizkultūru kaitināja. Taču ar laiku Mūns apjēdza, ka tas diezgan.labs līdzeklis pret nervu pārslodzēm.

—  Jūs sakāt, es — sīks blēdis? — Deilijs pašapmierināti atkārtoja. — Un kas tas? — viņš bez steigas izvilka no kabatas cieši sapresētu paciņu. — Pat ja Menkups pēc brīža nomirtu un līdz ar to atstātu mūs bez solītā honorāra, te pietiktu atceļam un veselam vagonam šampanieša.

—   Lūdzu piedošanu! Tā kā mūsu sabiedrībā morālais vērtējums atkarīgs no ienākumu apjoma, paaugstinu jūs no sīka blēža dižkomersanta kārtā.

—   Pateicos, — Deilijs paklanījās. — Un kā jums patika amerikāņu pilots, nelaimīgais žūpa, kas, pamatodamies uz savu nez kad notikušo arestu, izvilka no manis turpat desmito tiesu ar tādu risku nopelnītās summas!

—  Tieši liela vēriena komersanti arī nodarbojas ar filantropiju.

—  Ja ņem vērā, ka šodien redzēju viņu pirmo reizi mūžā, ka viņš pazīst nevis mani, bet muitnieku, kuram iestāstīja, ka esmu starptautiskās policijas detektīvs, tad par filantropu drīzāk varētu dēvēt amerikāņu pilotu.

—  Mans dievs! Cilvēks ar tādu talantu strādā detektīvu aģentūrā! — Mūnam bija tāds izskats, it kā viņš piedalītos bērēs. — Tas ir gandrīz tas pats, kas Romas pāvestam lasīt antireliģiskas lekcijas… Kur viņš pazudis? — aizrāvies ar sarunu, Mūns uz brīdi bija izlaidis no acīm Menkupu. — Somu arī vairs neredzu.

—  Vai esat drošs, ka pistole nav jums spokojusies? — Deilijs, pilnām izbaudījis savu triumfu, tūdaļ kļuva nopietns.

—   Beidzot! — Mūns atviegloti uzelpoja. Daži apmeklētāji, kas bija nostājušies Menkupam priekšā, atgāja no galdiņa. Viss bija savā vietā — šampanieša pudeles, kausi, soma un pats Menkups.

—   Kā tad paliek ar pistoli? — Deilijs atkārtoja.

Mūns deva viņam zīmi apklust. Jauns, glīts gaišmatis,

kas bija ienācis pirms minūtes, joprojām izlikās mazgājam rokas. Ticis galā ar šo nodarbošanos, viņš turpināja noklausīties.

—      Ejam! — Mūns ierosināja. — Jo vairāk tāpēc, ka esam te notupējuši pietiekami ilgi, lai nostiprinātu nacionālo reputāciju …

—   Hroniskas kuņģa kaites slimnieku reputāciju? — Deilijs jokoja.

—   Kāpēc tik rupji? Es runāju par leģendu, pēc kuras amerikānis dodas uz tualetes telpām vienīgi tādēļ, lai izvilktu no kabatas plakanu blašķi un izsūktu to līdz dibenam … Pagaidiet! Mums vēl šis tas jānoskaidro, — Mūns aizturēja Deiliju, kurš jau grasījās doties atpakaļ pie galdiņa.

—  Tādā gadījumā ieteicu turpināt pie bufetes kautrīgā alkoholiķa lomu! — Deilijs pasmaidīja.

Lete bija no marmora. Atbalstījušies pret to, daži kafejnīcā uz pāris mirkļiem ieskrējuši vīrieši dzēra litilitu — neapšaubāmi hamburdziešu tradicionālo dzērienu. Viesmīlis, vēl gluži zēns, gandrīz bez pārtraukuma nesa projām tukšos alus kausus un glāzītes, neaizmirsdams ik reizi noslaucīt slapjo leti.

—   Jūs interesējaties par somas saturu, — pasūtījis degvīnu, kas te tika saukts par «Kornbrand», Mūns turpināja sarunu. — Nezinu.

—   Nesen jūs bijāt vairāk pārliecināts.

—   Sīs piecas minūtes atšķirībā no jums domāju. Lovīze Knoopa man patīk. Pats Menkups sacīja, ka viņa vairāk vērta par visiem citiem kopā, un tas nemaz neizklausījās pēc apslēpta sarkasma. Kādēļ viņš, tik gudrs un tālredzīgs, kļūdītos par šo sievieti?

—   Pieņemsim, ka nekļūdās.

—   Tad problēma kļūst vēl sarežģītāka. Labam cilvēkam nav iemesla nogalināt citu labu cilvēku. Varbūt Menkups pelna nāvi? — Mūns skaļi prātoja.

—  Jūsu apšaubāmie sofismi nav nemaz labāki par maniem aforismiem.

—   Piekrītu, — Mūns pamāja. — Jo vairāk tāpēc, ka Menkups ir personība, un kaut vai tādēļ viņam daudz vairāk tiesības dzīvot nekā miljoniem viduvējību.

—  Abstrakcijas abstrakciju galā, — Deilijs atgaiņājās. — Daudz vienkāršāk ieskatīties somā.

—   Varbūt jūs tajā atradīsiet pistoli, bet konflikta iemeslu tā kā tā neuziesiet… Personības bieži vien ir netaisnas pret tiem, kas zemāki intelektuālā ziņā. Bet tie, kuriem nav izdevies atrauties no ganāmpulka, patērētāji, kas pārtiek no konveijera padotās spēkbarības, iefes-t cilvēkus ar spilgtu individualitāti. Kas ir individualitāte? Pirmkārt, peldēšana pret straumi, pastāvīgs konflikts ar pūli.

—   Lovīze katrā ziņā arī nepieder pie pūļa, — Deilijs piezīmēja.

—   Pameklēsim citu konfliktu! — Mūns sadrūma.

—   Greizsirdība.

—   Par to esmu jau domājis. Vai viņi atgādina mīlētājus? — Mūns paskatījās Menkupa virzienā. Zāles pārzinis nule bija iedarbinājis ventilatorus, dūmi slīpiem slāņiem tiecās pret griestiem, Menkupa un Lovīzes sejas varēja skaidri saredzēt.

—   Ja nebūtu ieverojama gadu starpība, es gandrīz teiktu — atgādina. Kaut gan, cik atceros, kāds dižgars ne bez pamata teicis: ja vien cilvēkam izdevies pārvarēt milzu bezdibeni starp vīrieša loģiku un sievietes nekonsekvenci, tad visas pārējās atšķirības drīzāk tuvina.

—   Spriežot pēc vēstules, Menkupa dzīvība apdraudēta jali vairākas nedēļas, — Mūns nogrima pārdomās. — Pieņemsim, ka draudi patiešām nāk no Lovīzes puses. Kādēļ viņa tik ilgi gaidījusi?

—   Ar tādiem pašiem panākumiem jūs varētu prasīt, lai es, nobraucis pa kamīna skursteni tumšā istabā, tūdaļ noteiktu, kā saimnieki izturas pret freidismu … Labāk iedzersim, šī nodarbošanās vismaz neprasa garīgu piepūli.

—   Ejam! — ieraudzījis, ka Lovīze pieceļas, Mūns mudināja. Viņa sasveicinājās ar tikko ienākušu pusmūža sievieti un atkal apsēdās.

—   Starp citu, iedzeršana nākusi man par labu, — Deilijs nometa banknoti uz letes. — Bet ja nu Lovīzei ir zināms, kas mēs tādi? Un iespējams, pat kļuvis zināms, ka Menkups atlicis uz nenoteiktu laiku izskaidrošanos ar mums? " r

—   Kā redzu, Deilij, jūs vēl neesat izkļuvis no tumšās istabas.

—   Bet ja nu tomēr? Tādā gadījumā loģika pasaka priekšā, ka viņu nošaus tieši šodien.

Kad viņi pievienojās pārējiem, izrādījās, ka tēlnieks pārsēdies tuvāk Magdai. Krēsls līdzās Lovīzei bija tukšs. Deilijs tūdaļ izmantoja šo apstākli. Dzīvi flirtēdams, viņš lūkoja nemanot pievilkt lakoto somu sev tuvāk. _

—   Piedodiet, ka aizkavējāmies, — Mūns pagriezās pret Menkupu. — Apspriedām rakstu sēriju, ko mans kolēģis

domā veltīt Hamburgai. — Mūns pateica to tīšām skaļi, lai pārbaudītu, kā reaģēs Lovīze. Ja viņai zināma īstenība, tam kaut kādā veidā jāizpaužas. Aktrise turpināja mierīgi \ tērzēt ar Deiliju.

—  Vai mums nebūtu laiks doties uz izrādi? — Mūns vaicāja.

—  Tas ir teātris intelektuāliem gardēžiem, — spriežot pēc Menkupa balss, viņš bija dzēris krietni daudz. — Bekets, Jonesko, Olbijs… To apmeklē cilvēki, kuriem nav jāceļas agri no rīta. Izrāde sākas tikai deviņos.

—  Vārdu sakot, eksperimentāls teātris, — Mūns saviebās.

—   Neesat cienītājs?

—  Maz saprotu no tādas mākslas. Bet skatīties vai nu zemcilvēkos, vai supercilvēkos, kas nez no kurienes iznirst, nez par ko spriedelē, nez kāpēc atkal pazūd, — vienkārši garlaicīgi.

—   Acīm redzot, autori uzskata, ka absurda un zemapziņas filozofijas kokteilis vislabāk izsaka divdesmitā gadsimta otro pusi. Kas attiecas uz šā teātra apmeklētājiem, tad viņiem citas lugas vispār neeksistē. Jo nesaprotamāk, jo labāk. Vairāk vielas asprātīgiem minējumiem, oriģināliem spriedumiem un sarežģītiem strīdiem.

—   Strīdēties ne par ko arī ir garlaicīgi, — Mūns ar acu kaktiņu turpināja sekot somai, kas lēnām tuvojās Deilijam. — Kaut gan, lai redzētu Lovīzi Knoopu uz skatuves, esmu ar mieru noskatīties pat lugu, kur pārējie visu vakaru tēlos kurlmēmos.

—  Tāds upuris šoreiz nebūs vajadzīgs. Lovīze pačukstēja man, ka šīsdienas gabals esot kaut kas detektīv- lugai līdzīgs.

—   Pačukstēja? — Mūns pabrīnījās.

—   Nūja. Šī izrāde tīta pilnīgā noslēpumā. Avīžniekus neielaida uz mēģinājumiem, aktieriem bija jāzvēr klusēt, autors nav nevienam zināms. Pseidonīms Arno Hels, īsto uzvārdu nezin pat literārā aģentūra, kurai viņš piesūtījis lugu.

—  Ja tai vajadzīga tada reklāmā, tad nekas labs laikam nav sagaidāms, — Mūns pasmaidīja.

—   Jūs droši vien neesat sapratis.

—  Lieliski sapratu. Bet mūsu laikos vislabākā reklāma ir tieši reklāmas trūkums.

—      Šoreiz direkcija drīzāk rūpējusies par savu reputāciju. Intelektuāli rēbusi īpašiem cienītājiem — un pēkšņi vulgārs detektīvgabals! Esmu dzirdējis, ka autoram bijis jāizpērk zāle desmit izrādēm.

—   Tas ir, no .savas kabatas jāatlīdzina kases ienākumi? Redzams, šim dramaturgam maz talanta, toties pārāk daudz naudas.

—   Summa jau nav tik liela, — Menkups iesmējās. — Visā zālē tikai simt četrdesmit vietu. Teātris tā arī saucas: «Teātris istabā.»

—   Tumšā istabāl Tā būs precīzāki — drūmi jokoja Mūns, atcerējies savu sarunu ar Deiliju. — Gribētos zināt, uz ko Lovīze Knoopa šaus dramatiskajā samezglojumā?

—   Kāpēc obligāti jāšauj? — Menkups jautāja, raudzīdamies kaut kur sānis.

—   Kurā rindā mūsu vietas? — Mūns aizvien vairāk sadrūma.

—   Pirmajā! — Menkups nez kādēļ paskatījās uz Lo- vīzi, kura ar mierīgu kustību pievilka sev klāt somu un novietoja to uz ceļiem.

—   Tā tikai trūkal ^

—   Ja esat tālredzīgs, varēs ar kādu apmainīties vietām. Man tur būs milzums paziņu, — Menkupa tonī varēja sadzirdēt neslēptu izsmieklu.

—   Par mani nerūpējieties! Es tikai nodomāju, ka no tāda atstatuma nav grūti aizšaut garām un trāpīt kādam publikā.

—   Lo neaizšaus garām. Viņai ir lieliska redze.

Mūns apklusa. Viņam bija nospiedoša sajūta, it kā abi

ar Menkupu mēģinātu kādas absurdas lugas dialogu, bet kafejnīca «Vecā mīlestība» ar visiem apmeklētājiem būtu dekorācija, uz kuras fona aktieri apmainās citiem pilnīgi neizprotamām, bet pašiem simboliska zemteksta pilnām replikām. Un kas pats ļaunākais, katrs vārds projicējas īstenībā — kā tajā sirreālistiskajā filmā, kurā varonim pietika izrunāt vārdu «nāve» — un tā nekavējoties bija klāt.

Ventilatori atkal nedarbojas. Dūmi sabiezeja. No miglas iznira un atkal pagaisa cilvēku izplūdušās kontūras. No smiekliem un dunoņas izlidoja nejauši teikumu fragmenti — lieliska dramaturģiska viela psihiatriskās slimnīcas pacientu filozofiskam disputam.

Pēc brīža šī sajūta izzuda. Viss atkal nostājās savā vietā. Māksliniece, tikusi galā ar tēlnieku, zīmēja

Magdas portretu. Nebija grūti saprast, kāpēc tā izvēlējusies arhitekti, nevis Lovīzi — spilgtas krāsas, kolorīts, kas neprasa sīku izzīmēšanu. Magda, turpinādama runāties ar Ballinu un skulptoru, graciozi pozēja. Tamborētāja bija paguvusi kopā ar savu rokdarbu un modes žurnālu pārceļot pie paziņām, kas apmetušies loga tuvumā. Viņas vietu ieņēmis gaišmatis, kura dēļ Mūnam un Deilijam pirmīt vajadzēja pāriet pie bufetes letes. Tam priekšā stāvēja neskarta alus krūze. Spriežot pēc saspringtās pozas, tas uzmanīgi vēroja Menkupa galdiņu.

—   Kāpēc nedzerat? — Menkups ar smīnu paskatījās uz Mūnu. — Toties nenolaižat acis no Lovīzes. Varētu domāt, ka apsargājat nevis mani, bet viņu, — viņš piebilda tikko dzirdami.

—  Uz jūsu veselību! — Mūns pacēla kausu. — Starp citu, vai esat sen pazīstami?

—  Desmit gadus. Tā kā sieviete nav politiķis, kurš pa šo laiku pagūst apgriezt savu kredo otrādi vismaz trīs reizes, man tiesības teikt, ka zinu par viņu gandrīz visu …

—   Gandrīz — vēl nav viss.

—  Visu cilvēks nezina pat par sevi. Piemēram, es pats. Vai tad tam Magnusam Menkupam, kas eksistēja pirms pusgadā, pietiktu gribasspēka … — nepabeidzis viņš ar drudžainu steigu pārlēca uz citu tēmu: — Uzminiet — kāpēc man patīk šī kafejnīca? «Memento mori» dēļ! Atceries nāvi! Senajiem romiešiem šim gudrajam mērķim kalpoja zārks, ko nolika blakus mielasta galdam. Seit to aizvieto sienas freskas.

Tieši Mūnam pretim bija Hamburgas Lielā ugunsgrēka ainava.

—   Gleznotāja fantāzija piešķīrusi šai domai diezgan modernu izteiksmi, — Mūns pasmīnēja, ar izplestiem pirkstiem it kā iztverdams no tabakas dūmu apņemtās degošās pilsētas baznīcas torni. Atdalīta no jumta, šaura smaile uz stateniska uguns staba uzlidoja debesīs. — Velnišķīgi atgādina raķeti!

—   Tā nav fantāzija. Mans vectēvs redzēja savām acīm.

—  Jūsu vectēvs? — Mūns apšaubīja. — Ugunsgrēks taču bija sen.

—   1842. gadā, — Menkups pamāja. — Vectēvam toreiz bija septiņi gadi, viņš mira tai dienā, kad hitleriešu karaspēks iemaršēja Sudetu apgabalā. Gandrīz visi Mēnkupi

nodzīvojuši līdz sirmam vecumam, es būšu vienīgais izņēmums.

—   Ja tik pesimistiski raugāties uz savām izredzēm… — Mūns iesāka, bet Menkups pārtrauca viņu:

—   Vectēvs stāstīja, kā tas izskatījies. Viņš atbraucis tēvam līdzi pārdot zivis. Ugunsgrēks pakāpeniski aizdzinis viņus līdz Svētā Nikolaja baznīcai. Kad aizdedzies tornis, kas jums tā iepaticies, zvani sākuši zvanīt paši no sevis. Zvanījuši tik ilgi, kamēr izkusuši. Smaile vispirms uzlidojusi gaisā un tikai tad nogāzusies. Vectēvs teica, ka tas esot līdzinājies tiešai sarunai ar dievu — neizturami baismi un skaisti. Baismi un skaisti, — viņš bez gala atkārtoja šos vārdus …

—   Par to nemaz nav pārāk jābrīnās. Vai zināt, par ko tika. teikts — «Sīs ainas skaistums ir pa spēkam vienīgi lieliem dzejniekiem»? Par eksperimentālās atombumbas sprādzienu Alamogordo. Tie ir ģenerāļa Farela vārdi…

—   Vectēvs stāstīja, ka laukumā baznīcas priekšā sapulcējies milzīgs pūlis… No nejaušas dzirksteles aizdegusies mati, dejojošās blāzmas izķēmotas, atpakaļ atgāztas sejas, brūkošo baļķu brīkšķi, zvanu varenā balss, māņticīgas šausmas un bijīga sajūsma. Bērnībā man šī aina bieži vien rādījās sapņos, allaž pamodos no paša kliedzieniem. Vai domājat, ka mani, desmitgadīgu zēnu, biedēja pats ugunsgrēks? Nē, mani jau toreiz biedēja vectēva apzīmējums «skaisti». Vai esat kādreiz mēģinājis saprast, kādēļ drošā atstatumā novērotas grandiozas katastrofas izsauc drīzāk sajūsmu nekā šausmas? … To var attiecināt uz visu ko — uz Neronu, kas no pils bajkona majestātiskā pozā vēro liesmojošo Romu, uz reihstāga nodedzināšanu, uz Koventri iznīcināšanu, uz Līdices izpostīšanu …

— Piedodiet, ka nelūgts iejaucos jūsu sarunā. Ja nemaldos, esat amerikānis?

Gaišmatis no tualetes istabas, gaišmatis pie kaimiņu galdiņa, gaišmatis ar neskarto alus kausu. Viņš pienāca nemanot un tagad stāvēja Mūnam pretim, mazliet muls- dams, tomēr pilns apņēmības. Maigi veidota, apbrīnojami pareizas formas seja, iesārti vaigi ar retiem vasaras rai- bumiņiem, pūkas uz virslūpas, gaiši zilas acis, vijīgi mati ar ieslīpu celiņu sānos. Būdams pusaudzis, Mūns tika reiz redzējis vecu vācu filmu «Heidelbergas dziesma». Tieši tāds izskatījās students, kurā iemīlējusies profesora

meita, — korporācijas labākais paukotājs, skaistu balsi, uzticīgs mīlestībā, pastāvīgs draudzībā, mazliet sentimentāls, kad runa par Dzelzs kancleru vai Veco Frici.

Vācietis taisīja puspagriezienu — glītu, noteiktu kustību, kas lika sajust līdz spīdumam nospodrinātu zābaku un parādes laukuma agrīnā zaļuma smaržu, — pretī otrajai sienai, kur Hamburga zem melnajiem blīvā ierindā lidojošiem bumbvedēju mākoņiem pārvērtās degošā skeletā.

—  Nav taisnīgi uzvelt visu vainu mums, — gaišmatis teica.

—  Jūs personiski neviens nevaino, — Menkups ar noraidošu žestu nosēdināja viņu atpakaļ pie neskartā alus kausa.

—  Es esmu vācietis. Sacīt, ka nacisti apmānījuši tautu, ir visvieglāk. Jā, bija gan Koventri, gan Līdicel Kur koku cērt, tur skaidas lec. Bet Hamburgas necilvēciskajā bombardēšanā esat vainīgi jūs, amerikāņi, un jūsu sabiedrotie — angļi. Kāpēc novelt visu uz Hitleru? Fīrers bija ideālists. Viņš raudāja katru reizi, kad vajadzēja parakstīt pavēli par cilvēku iznīcināšanu, man to stāstīja ļaudis, kuriem nevar neticēt.

—  Tādā gadījumā vishumānākais dzīvnieks ir kroko- dils, — Lovīze asi atcirta.

Menkups un viņa draugi apmētāja nacistu ar veselu sarkasmu krusu. Bet viņš tikpat mierīgi turpināja aizstāvēt savus uzskatus.

—  Piedodiet! — beidzot viņš teica, griežoties tieši pie Mūna. — Neesmu orators, bet, ja jums gadīsies būt Rie- tumberlīnē, kur mācos, iepazīstināšu ar citiem studentiem. Viņi daudz labāk par mani pratīs izskaidrot, ko mēs gribam. Te būs mana adrese! — viņš izrāva no bloknota jau iepriekš aprakstītu lapiņu. — Mani sauc Karls Ābers!

—  Prieks iepazīties! — Menkups piecēlās ar ironisku svinīgumu. — Bet es esmu Hamburgas orākuls!

Gaišmatis nobālēja. Viņa glītajai, maigi veidotajai sejai pārskrēja naida trīsas. Viņš kaut ko izgrūda caur zobiem un, strauji apsviedies, devās pie sava galdiņa.

Ballins uzlēca kājās ar sitienam atvēzētu dūri.

—   Liecies mierā, Dīter! — Menkups atsēdināja viņu atpakaļ. — Ja iznāks boksēties, tev šodien tiks atņemta iespēja noskatīties lugu.

—   Kas noticis? — Mūns vaicāja.

—   Vai tad nedzirdējāt? — Ballins drebēja aiz niknuma.

—   Puisis teica, ka ar mani viņi vēl izrēķināšoties, — Menkups mierīgi paskaidroja. — Un šis vācietis varētu būt mans dēls! … Vārds «vācieši» allaž rada manī asociācijas ar Heines rindām par sfinksu. Pēc krieviēm, kas negaidot parādīja pasaulei Oktobra revolūcijas grandiozo seju, mēs esam vismīklainākā nācija. Ilgu laiku mūs uzskatīja par domātāju tautu, bet mēs izrādījāmies zinātniski izstrādātas, matemātiski nopamatotas masu iznīcības metodes lieliski organizatori. Mūs kādreiz godināja kā mūziķu tautu, bet mēs lepojāmies ar krematorijas krāšņu augstajām caurlaides spējām. Hitleru uzskata par neprāti, bet šis astrologu ielenktais paranoiķis un mistiķis, kas no tiesas ticēja tūkstošgadīgā reiha pastāvēšanai, pirms nāves kļūst par tālredzīgu reālistu. Runāju par Hitlera politisko testamentu, kurā viņš pareģojis, ka nākotne pieder Amerikai un Krievijai… Mums vajadzētu nevis piebāzt vēderus ar sātīgām pusdienām un skaitīt eksporta ienākumus, bet lūkot kaut ko saprast šajā Baha fūgu un asiņainās lopkautuves, faustiskās patiesības meklēšanas un Gebelsa runu it kā nesavienojamā konglomerātā. Mums nepieciešami skeptiķi, dubļu smēlēji, mikrobu mednieki, kuriem pietiktu drosmes izdibināt līdz galam paradoksu, ko dēvējam par vācu dvēseli… Bet mēs uzliekam ģermāņu sfinksai demokrātijas uzpurni, cerēdami, ka ar to viņa jau kļuvusi par mīlīgu kucēnu…

Gaišmatis izdzēra tukšu savu alus kausu un, piesaucis viesmīli, samaksāja. Ne reizi tas vairs neatskatījās uz Menkupa pusi. Tomēr Mūns atviegloti nopūtās, ieraudzīdams jauno cilvēku jau pie durvīm. Šim jauneklim, kas mierīgi atsita niknos uzbrukumus, Magnuss Menkups bija nevis politisks opohents, bet pats ļaunuma iemiesojums. Tādu kā viņš droši vien bija ļoti daudz. Tūkstoši vēlēja Hamburgas orākulam nāvi. Nevarēja nevēlēt, jo tas ņirgājās par viņu dieviem. Bija vēl brīnums, ka Menkups joprojām dzīvs.

—   Laiks kustēties! — Lovīze atgādināja.

Menkups atģidāš no pārdomām.

—   Par tavu šāsdienas uzstāšanos, Lo! — balss bija jautra, tomēr Mūns saklausīja tajā dziļi apslēptu traģismu.

Lovīze pastiepa savu kausu, lai pieskandinātu, bet pēkšņi atrāva roku.

—   Nevaru, — viņa teica ar dīvainu izteiksmi.

—   Ko nevari? — Menkups pasmīnēja.

—       Nevaru vairs dzert, — viņa nolika kausu un piecēlās.

—        Skatuves drudzis, — Ballins paskaidroja. — Man tas uznāk pirms katras jaunas grāmatas. Esi vīrišķīga, Lo! Tas nav tik briesmīgi, kā rādās… Par tevi! Par mums visiem! Par Magnusu! Par gudrību un bezbailību!

—       Tieši tā, — Menkups iesmējās. — Pats galvenais — droši iziet uz skatuves un laikā aiziet, nesapinoties priekškarā. — Viņš piesauca viesmīli.

Starp viņu un Deiliju izcēlās ķīviņš, kuram maksāt. Māksliniece, ātrumā pabeigusi otro portretu, pienāca pie galdiņa. Izrādījās, viņa tos zīmējusi pārdošanai. Tēlnieks pat neielaidās sarunās. Magda ar redzamu nožēlu atdeva zīmējumu atpakaļ, aizbildinādamās ar to, ka nauda palikusi mājās.

—       Kaut dažas markas! — varēja just, ka gleznotāja tikai ar pūlēm valda asaras.

—       Es pērku! — jauns cilvēks ar sārtu, gludi skūtu seju un bloknotu sporta žaketes kabatā nekaulēdamies samaksāja un pazuda ar savu pirkumu.

—       Vai kāds viņu pazīst? Kāpēc viņam vajadzīgs mans portrets? — Magda sacīja pa pusei glaimotā, pa pusei apvainotā balsī.

—        Ne tikai tavējais, — tēlnieks noburkšķēja. — Velti ceri, ka viņš to ierāmēs zeltā un pakārs virs gultas.

—      Tas ir Fredijs Ainlelers no «Hamburgas Orākula»,— Ballins paskaidroja.

—       Nevar būt, — Magda šaubījās. — Vai dzirdi, Magnus? Tavi līdzstrādnieki ir tik pieklājīgi, ka pat neuzskata par vajadzīgu sasveicināties ar tevi.

—       Par kuru jūs runājat? — Menkups, atjāvis Deilijam revanšēties ar brangu dzeramnaudu, bija jau samaksājis lēsi.

—   Par Frediju Ainteleru.

—       A, Fredijs! Viņš saka strādāt pēc manas aiziešanas. Visspējīgākais reportieris kriminālhronikas nodaļā.

—       Te jums būs atminējums! — Ballins smējās. — Domājams, jūsu ģīmji drīzumā nokļūs kriminālistikas muzejā!

Magda un tēlnieks mēģināja pievienoties smiekliem, bet tie iznāca ne visai jautri. *.

—   Kādēļ esi tik drūms, Lerh? — Lovīze nervozi knibināja somas slēdzi. — Varbūt gods karāties pie vienas sienas kopā ar Mūna un Deilija kungiem tev nav pa prātam?

—   Ar mums?! — Deilijs iepleta acis. — Kādā nozīmē?

—  Jums taču sakars ar policiju? — viņa pagriezās pret tēlnieku. — Tiesa, Lerh?

—   Mūžam tu kaut ko jauc… — viņš apstājās, it kā meklēdams īstos vārdus. — Es tikai sacīju, ka mūsu ciemiņi, acīm redzot, arī strādā kriminālhronikas nodaļā, — viņš nikni izkratīja pīpes pelnus tieši uz grīdas. — Iesim! Mēs jau esam nosebojuši.

Šis starpgadījums lika Mūnam un Deilijam piemirst Lovīzi. Viņi jau atradās tuvu pie durvīm, kad sadzirdēja Menkupa balsi.

—   Lo, neaizmirsti somu! — viņš panāca to ar somu rokā.

Mūns apgriezās. Lovīze paskatījās uz Menkupu ar niknumu un, izrāvusi somu, izskrēja ārā.

Pēc kafejnīcas dūmu virpuļiem āra gaiss likās tīrā paradīze. Mijkrēslis sabiezēja. Ballins devās pēc savas mašīnas, kas bija atstāta pazemes garāžā Lielajā Mārku ielā.

Pārējie stāvēja klusēdami, atspiedušies pret čuguna margām.

Mūns aizpīpēja cigāru. Dīvaini, kafejnīcā it nemaz negribējās smēķēt. Viņš raudzījās uz tumstošajām debesīm un pārdomāja nejēdzīgo situāciju, kurā iekļuvis. Bez ieroča, bez nepieciešamās informācijas svešā pilsētā — viņš īsu mirkli pat jutās kā apmaldījies milzu labirintā. Mūns cieši nolēma ceļā uz teātri izstāstīt Menkupam savus novērojumus un panākt atklātu sarunu.

Bet no tā nekas neiznāca. Piebrauca Ballins ar savu mazlitrāžas fordtaunu. Tēlnieks iesēdināja Magdu un palika stāvam, gaidīdams Lovīzi.

—   Lo brauks ar mums! — Menkups paziņoja.

—   Bet…

Munam nevajadzēja izgudrot kādu ieganstu, jo Lovīze pati aizsteidzās priekšā:

—   Braukšu ar Dīteru. Bet tu tikmēr izdari aptauju «Jūsu iespaids par Lovīzi Knoopu». Manā klātbūtnē tavi ciemiņi baidīsies teikt patiesību.

—       Tieši otrādi! Viņi nekādā ziņā negrib šķirties no tevis, — Menkups neatlaidās. — Sēdiesl — Viņš gandrīz ar varu nosēdināja aktrisi sev blakus.

Un atkal Mūns netika vaļā no miglainām aizdomām, ka tas darīts tīši, ka Menkups cenšas atlikt konkrētu sarunu. Brauciens noritēja pilnīgā klusumā. Ielās cita pēc citas iedegās gaismas reklāmas. Skrejošo, lēkājošo, virpuļojošo burtu, cigarešu, pudeļu, puskailu sieviešu, apģērbtu vīriešu ņirbošais elektriskais kaleidoskops pēc sava vēriena neatpalika no lielas amerikāņu pilsētas vakarīgās panorāmas. Un, ja nebūtu šīs par godu komercijas djevietei sarīkotās uguņošanas, kuras drudžainie atspīdumi piešķīra sejām karnevāla jautrības izteiksmi, varētu nodomāt, ka viņi brauc nevis uz pirmizrādi, bet uz bērēm.

teātris istaba

Ja neizrēkināsimies ar savu pagātni, tā izrēķināsies ar mums.

MAGNUSS MENKUPS

Ja Zvaigznes laukums ir Parīzes sirds, tad Hamburgā tajā pašā lomā ir Alsteras ūdens baseins. Vairākas ielas nes šo vārdu daždažādās variācijās: Alsterkrasts, Alster- cilnis, Alsterterase, Piealstera.

«Teātris istabā» atradās Alsteras šosejā. Visnotaļ no klusumā iegrimušā Nacionālās sporta biedrības stadiona līdz pat Alsteras parkam tā bija automobiļu pieblīvēta. Uz katru citas markas mašīnu tur bija ducis folksvāgenu, neglītu vaboļu, bez kurām nav vairs iedomājama nedz Eiropas, nedz Amerikas ceļu ainava. Šajā nežēlīgajā konkurences cīņā vāciešiem palīdzējusi mietpilsoņa psiholoģijas izprašana — tas labprāt atsakās no skaistuma un ātruma, ja vien ir lēti un puslīdz ērti.

Brīvu vietu meklējot, vajadzēja izbraukāt visu ielu. Tālāko ceļu aizšķērsoja baltu lukturu apgaismotā tumši zaļā parka siena. Beidzot regulētājs ar transporta policijas lielo kokardi pie dīvainas formas cepures ar pūlēm atbrīvoja viņiem nelielu laukumiņu.

Nesteidzoties viņi devās uz teātri. Menkups, aizslēgdams mašīnu, aizkavējās. Lovīze gaidīja. Viņa stāvēja zem luktura, gandrīz saplūzdama ar mijkrēsli, īsti saredzama bija tikai balta roka ar spīdīgo lakādas 'srnnu.

Mūns un Deilijs apstājās blakus. Klusējot viņi trijatā gaidīja Menkupu. Jau pie pašām durvīm viņus panāca Ballins.

Teātris, kura darbība bija veltīta modernistiskiem meklējumiem, atradās senlaicīgā celtnē. Blakus dēlim ar paziņojumu, ka nams skaitās senatnes piemineklis, karājās vitrīna. Tajā neredzēja ne aktieru attēlus, ne izrādes ainas, vienīgi afišu ar autora vārdu un lugas nosaukumu — «BŪHENVALDES KUNDZES CIMDI». Afiša izskatījas ka racionāls tipogrāfisks ielāps uz bagatīgi izrotātā, klasicisma stilā veidotā frontona.

Izrāde nebija vēl sākusies. Skatuve, ne lielāka par restorāna estrādes paaugstinājumu, grima tumsā. Kaut kas neskaidri vizēja dziļumā. Ar fantāzijas palīdzību nebija pārāk grūti iztēloties milzīgu suņa būdu un tikpat milzīgas tumsā noslēpta cerbera acis. Bet mazajā zālītē blīvi sasēdinātie skatītāji, dzīvi tērzēdami, jau iepriekš izbauda to mirkli, kad briesmonis metīsies no savas būdas uz publiku. Lai cik baismīgi tas būtu, ķēde to visu pārvērta uzjautrinošā skatā.

Sasveicinādamies ar daudzajiem paziņām, Menkups ceļā uz pirmo rindu nosauca saviem viesiem pazīstamus žurnālistus, literātus, aktierus vai vienkārši turīgus cilvēkus, kuriem teātris bija viens no daudzajiem izklaidēšanās līdzekļiem. Neatkarīgi no profesijas un materiālā stāvokļa skatītāji dalījās divās daļās: viena bija ieradusies rūpīgi gludinātos uzvalkos un vakartērpos, otra demonstrēja pilnīgu nicināšanu pret drēbniekiem un frizieriem.

Sev par izbrīnu, Mūns pamanīja, ka Lovīze grasās apsēsties blakus Menkupam.

—   Jūs taču piedalāties izrādē?

—  Tikai pašā pēdējā ainā, — viņa paskaidroja, apsēzdamās krēslā.

Mūns ātri atstūma sānis Menkupu un ieņēma viņa vietu. Deilijs, pielietojis to pašu manevru, iekārtojās viņai otrā pusē. Menkups sarkastiski pasmīnēja, bet nekā neteica.

—  Gribas zināt, ko mums piedāvās šoreiz, — Ballins nožāvājās. — Pagājušo reizi uz skatuves stāvēja četri augsti ķebļi, kas attēloja bāru. Aktieri sēdēja ar muguru pret skatītājiem un par kaut ko strīdējās. Kulminācijas brīžos viņi rādīja publikai savu priekšpusi. Ja vēl piemetina, ka seju vietā tiem bija maskas, jūs tūdaļ sapratīsiet, ka iedomātais bārs īstenībā nozīmēja modernās sabiedrības alegoriju.

—   Mūsu Dīters, kā visi dokumentālisti, necieni alegorijas, — Menkups piezīmēja. — Viņa darbos visi figurē ar īstajiem vārdiem — gan slepkavas, gan upuri. Masku autors paglabā sev pašam.

—   Magnuss, kā parasti, zobojas par manu «Ģenerāļu sazvērestību», — ne bez patikas konstatēja Ballins. — Tu taču neuzdrošināsies apgalvot, ka zem bezkaislīga vēsturnieka maskas nepukst publicista karstā sirds? Patiešām, es uzskatu, ka būtu kauns attēlot mūsu laikmeta traģēdijas, ņemot palīgā butaforisku spaini, uz kura rakstīts «asinis».

—   Nesen kāds paziņa aizvilka mani uz popmākslas izrādi, — Deilijs iejaucās sarunā. — Tur bija* spaiņi ar īstu krāsu, ko dalībnieki aiz neizprotamiem iemesliem triepa cits citam pa ģīmi. Bez tam bija tikpat neaptveramas izdarības, kurās skatītājiem tika piešķirta aktīva loma.

—   Un jūs izturējāt līdz galam? — Ballins saviebās.

—   Pateicoties trapecei. Tā visu laiku šūpojās pie griestiem.

—   Ir gari jums dīvaina gaume, Deilija kungs, — Lovīze paraustīja plecus.

—   Absolūti normāla, ja ņem vērā, ka esmu vīrietis un ka pie trapeces piesietajai sievietei bija lielisks augums, kuru nesedza pat vīģes lapa.

—   Kad jūs redzējāt šo izrādi? — Mūns interesējās.

—  Pirms nedēļas.

—  Tad tāpēc jums kakls vēl joprojām pa pusei izmežģīts, — Mūns pavīpsnāja.

—   Vai ievērojāt to resnīti? — Menkups pārtrauca viņu. — Ārkārtīgi atgādina Strausu. Tas ir Helgens. Veimāras republikā — teoloģijas students, pie Hitlera — tiesas prokurors, pie Adenauera — vadošs teātra kritiķis. Cerams, šīsdienas lugas autors nenogrēkosies pret nācijas svētumiem, citādi viņam draud bezprincipiāla grafomāna slava.

Mūns, palūkojies tajā virzienā, aiz teātra kritiķa ma- sīvās muguras ieraudzīja pazīstamu seju. Tas bija krimi- nālreportieris Fredijs Aintelers.

Zāle iegrima tumsā. Uz apgaismotās, gandrīz pilnīgi tukšās skatuves stāvēja neapklāts galds un trīs krēsli. Vienā sēdēja noguris jauns cilvēks sagumzītā uzvalkā un gurdi šķirstīja biezu mapi.

—   īsts stikls! — Ballins priecīgi iesaucās.

Iedomātā istaba, kurā* uzturējās jaunais, cilvēks, saplūda ar kulisēm. Tomēr tai bija arī dibensiena. Balta kartona siena ar nelielu caurspīdīgu kvadrātu, aiz kura melnēja tumsa.

—   Tas nevar būt! — Tēlnieks- neuzskatīja par vajadzīgu klusināt balsi. Viņš nebija izņēmums. Skatītāji joprojām tērzēja — vieni pusbalsī, citi paskaļi.

—   Jūtams, ka tu nekad neesi spēlējis futbolu pagalmā. Vai nu es pēc piedzīvotajiem skandāliem un pļaukām nespēšu atšķirt īstus stiklus no butaforijas?

—   Un kāda tam nozīme? — Magda vaicāja.

—   Vai tad pati nesaproti! — Ballins sašuta. — Eksperimentālajam teātrim tas ir pavisam jauns virziens. Viņiem parasti, dzirdot vārdu «dekorācija», mati slienas stāvus. Jaunlaulātajiem jāapguļas tieši uz grīdas, — ja šim nolūkam izmantotu divvietīgu gultu, tā būtu mākslas zaimošana.

Nogurušais jaunais cilvēks uz skatuves turpināja pārlapot mapi ar dokumentiem. Brīžiem, cilādams iedomātu zīmuli, viņš kaut ko pārsvītroja, brīžiem šo to atzīmēja iedomātā piezīmju grāmatiņā, palaikam nogrima domās. Publiku viņš pilnīgi ignorēja, un tā viņam atmaksāja ar to pašu.

—   Viņš tēlo izmeklētāju! — Lovīze čukstus paskaidroja. Viņa vienīgā centās ievērot klusumu.

—   Un vai viņš vēl ilgi domā turpināt tādā pašā garā? — Deilijs jautāja.

—   Kurš? Valters Hildebrands? — Ballins atsaucās. — Reiz resnais Helgens dzērumā pasludināja Hildebranda klusēšanu daiļrunīgāku par Šekspīra varoņu klaigām, kopš tā laika viņš arī cenšas parādīt sevi no labākās puses! — skaļi ironizēja Ballins, vai nu aizmirsis, ka sēž pirmajā rindā, vai tīšām kaitinādams aktieri.

Nogurušais jaunais cilvēks pašķielēja uz viņu, satvēra aktu vākus, it kā grasīdamies mest Ballinam acīs, tomēr izdzēra vienīgi glāzi iedomāta ūdens un nomierinājies turpināja savu nodarbību.

Skatītājiem jau nāca smiekli. Ja darbība saskaņā ar Lesinga izstrādātajiem Hamburgas dramaturģijas likumiem sāktos ar priekškara pacelšanos, viņi justos aizvainoti. Uz šejieni nāca eksperimenta dēļ. Bet mēmā prelīde pat viņu izsmalcinātajai gaumei vilkās par ilgu.

To sajutis, jaunais cilvēks aizpogāja visas savas divrindu žaketes pogas un skaļi sauca:

—   Anna, lūdzu, sēdieties pie rakstāmmašīnas! Trīs kopijas!

Deilijs ar cerībām lūkojas uz skatuvi. Bet uz tās nekas neparādījās — ne rakstāmmašīna, ne glīta mašīnrakstītāja. Viņš tūlīt pārlaida skatienu zemajiem griestiem.

—   Meklējat trapeci? — atskanēja Lovīzes apslāpēti smiekli.

—   Esat sagatavoju-sies? — Jaunais cilvēks, staigādams pa skatuvi, iesāka diktēt: — Virsraksts: «Slēdziens sakarā ar Ernas Būhenvaldes, dzimušas Ilamburgā 1914. gadā, luterāņu ticības, dzīvojušas Strezemana ielā 31, pašas namā, slepkavību.»

Tālāk sekoja notikuma izklāstījums. Būhenvaldes kundzes kalpone, ieradusies agri no rīta, atrada nama durvis uz dārzu atvērtas. Ieskrējusi guļamistabā, viņa ieraudzīja gulta palagu ar asins traipiem. Segu nekur neredzēja. Policijas suņi uzgāja asinīm piesūkušos segas drisku uz žoga, kas šķīra dārzu no neapbūvēta laukuma. Laukumā viņi atrada krūmos iemestu «Valtera» sistēmas pistoli, no kuras bija šauts trīs reizes. Ekspertīzē noskaidrojās, ka asinis uz palaga un uz segas driskas pieder pie AB grupas. Tā kā Ernai Būhenvaldei tāda pati asins grupa, slepkavības fakts nav apšaubāms. Kas attiecas uz noziegumu, tas noticis tā: nošāvis Ernu Būhenvaldi ar «Valtera» sistēmas pistoli, slepkava ietinis līķi segā un pārsviedis pāri žogam. Droši vien viņš vēlāk iemetis to automašīnā, lai aizvestu un noslīcinātu Elba.

Deilijs atviegloti nopūtās. Detektīvgabals uz ķebļiem sēdošo masku vietā — tā tomēr bija veiksme. Viņš labprāt piedeva autoram realas mašīnrakstītājas trūkumu un pārējos abstraktos untumus, kas nodrošinājuši lugas uzņemšanu šā teātra repertuārā. Tikpat viegli viņš samierinājās ar to, ka dramatisku šāvienu vieta dzird vienmuļu diktēšanu. Galvenais —"tā nav absurda pļāpāšana par it neko, bet loģisks rieksts, ko skatītājs var pacensties pārkost mazliet ātrāk par autoru.

Vairumam bija pilnīgi cits ieskats. Izrādīt šajā labas gaumes svētnīcā vulgāru lugu par slepkavību nozīmēja dot pļauku skatītājiem. Vienīgi doma, ka direkcija diez vai uzdrošinājusies to darīt, atturēja publiku no'skaļiem protestiem. Ļaudis cerēja, ka kriminālais iesākums ir tikai viltus manevrs. Tūlīt nogalinātā Būhenvaldes kundze pārradīsies no viņpasaules, viņas pavestais izmeklētājs, sajucis prātā, nolems, ka nogalināts īstenībā ir viņš pats, starp īsto un iedomāto mironi iesāksies diskusija par dzīves jēgu. Un tā līdz lugas beigām, kad izmeklētājs paskaidros publikai, ka visu šo notikumu pats izgudrojis, lai mazliet kliedētu ikdienas garlaicību.

Menkups reaģēja gluži citādi. Jau pirmie vārdi lika viņam saspringt. Sākumā viņš vēl pārtulkoja Mūnam kvintesenci, bet vēlāk tulka pienākums bija jāuzņemas Deilijam. Lai izskaidrotu Mūnam, kas notiek uz skatuves, viņam vajadzēja visu laiku liekties pāri Lovīzei. Tāpēc viņš dabūja redzēt ko ļoti dīvainu. Aktrise sēdēja, krampjaini ieķērusies savā somā. Viņas ieplestie redzokli pauda šausmas. Šķita, nezināmā autora sacerētais stāsts par nez kādas Būhenvaldes kundzes noslepkavošanu Lovīzes pārdzīvojumos kļūst par realitāti.

Bet nogurušais izmeklētājs joprojām diktēja savu slēdzienu. Ernas Būhenvaldes rakstāmgalda atvilktnē atrasta nepabeigta vēstule, kas adresēta Federālās Republikas galvenajam prokuroram. Pirmās rindas ļāvušas spriest, ka" runa ir par diviem viņas paziņām, kas viņai atzinušies vissmagākajos noziegumos. Izmeklēšanā noskaidrojies, ka šie paziņas ir pensionētais ierēdnis šulcs un bijušais komersants, tagadējais rantjē Virts, kuri pēdējā laikā bieži apciemojuši Būhenvaldi. Kāda kaimiņiene redzējusi viņus ieejam Ernas Būhenvaldes namā pēc pulksten divpadsmitiem tieši tajā naktī, kad izdarīts noziegums. Ekspertīze konstatējusi, ka uz «Valtera» sistēmas pistoles atrastie pirkstu nospiedumi pieder Šulcam un Virtam. Abi apcietināti. Viņiem tiek inkriminēta ar iepriekšēju nodomu kopēji izdarīta Ernas Būhenvaldes nogalināšana.

Šis pagrieziens bija tīri krimināllugas garā. Zālē atskanēja diezgan skaļas protesta balsis. Skatītāji puslīdz nomierinājās tikai pēc tam, kad nogurušais jaunais cilvēks pavēlēja:

—  Atvest apsūdzēto Šulcu!

Iedomātie policisti ieveda apcietināto. Pats viņš bija pilnīgi reāls — pusmūža cilvēks ar nelielu vēderiņu un gaišām tuvredzīgām acīm.

—  Apsēdieties! — izmeklētājs uzaicināja.

Šulcs paklausīgi apsēdās. Satraukumā drebošā balsi viņš sāka skaidrot, ka tas esot nožēlojams pārpratums, ka viņam ar Būhenvaldes kundzi bijušas visdraudzīgākās attiecības, ka nekad līdz šim nav vēl sodīts.

—  Paskaidrojiet — kā uz ieroča varēja būt jūsu pirkstu nospiedumi?

—    Vēlu vakarā man piezvanīja Būhenvaldes kundze. Lūdza nekavējoties atbraukt, viņai esot smaga depresija. Mūsu attiecības nebija intīmas, tomēr biju tai ļoti pieķēries. Būhenvaldes kundzei piemita sievietēm diezgan reta īpašība — viņa bija lieliska klausītāja. Kaut kas viņā bija tāds, kas mudināja būt vaļsirdīgam, bet mūsdienās sevišķi augstu vērtē cilvēku, kuram vari uzticēt visus sa- ,vus pārdzīvojumus. Ja neskaita Virta kungu, viņa bija mans vistuvākais draugs. Šis pusnakts izmisuma kliedziens satrauca mani. Uzskatīju par savu pienākumu nomierināt viņu. Paša mūžā ne vienu reizi vien gadījušies bezcerīgi brīži, bet allaž esmu uzskatījis, ka cilvēkam nav tiesību iet bez cīņas bojā. Atnācis pie Būhenvaldes kundzes, sastapu tur priekšā Virta kungu … Kaut gan labi neatceros, iespējams, viņš ieradās mazliet vēlāk par mani. Būhenvaldes kundze paziņoja mums, ka nolēmusi izdarīt pašnāvību. Viņa parādīja šim mērķim nopirkto «Valtera» sistēmas pistoli. Mēs ar Virta kungu pūlējāmies nemanot paņemt pistoli, bet šī viltība neizdevās … Kā tagad paši redzat, mūsu pirkstu nospiedumi liecina par vishumānākajiem nodomiem.

—  No jūsu stāsta izriet, ka Būhenvaldes kundzei, rādot jums pistoli, bijuši rokās cimdi.

—  To es neapgalvoju. Nekādu cimdu viņai, protams, nebija.

—   Bet uz pistoles trūkst viņas pašas pirkstu nospiedumu. Tas ne tikai pierāda, ka viņa nogalināta, nevis izdarījusi pašnāvību, bet arī apgāž j-ūsu aplamo izdomājumu, it kā viņa būtu jums rādījusi ieroci. Un tagad iepazīstināšu jūs ar galveno pierādījumu. Lūk, viņas nepabeigtā vēstule, kur jūsu vārds tiek minēts līdzās Virta vārdam.

—  Atļausiet! — Šulcs paņēma vēstuli, dažas reizes uzmanīgi pārlasīja, tad iegrima domās. Starmeša gaisma, kas krita uz baltā papīra, ietrīcējās, lēnām slīdēja augšup un apstājās uz Šulca sejas. Mazajā zālītē, kur pat pēdējā rinda atradās gluži tuvu skatuvei, katram skatītājam bija iespēja izsekot dažādu domu cīņai, kas atspoguļojās nekustīgajā, nedabiski bālajā sejā. Beidzot vaigu muskuļi atslāba — Sulcs bija atradis izeju.

—   Jūs esat mani pārliecinājis, — balss skanēja aizsmakusi. — Bet pievēršu jūsu uzmanību tam, ka vēstules teksts iztulkots nepareizi. Cik noprotu, manu vārdu Būhenvaldes kundze min tai sakarībā, ka varu nodot liecību par Virta kunga noziegumiem … Tagad arī es vairs nešaubos, ka viņš nogalinājis Būhenvaldes kundzi. Starp citu, nupat atcerējos, ka pēc mūsu kopējās aiziešanas viņš ar aizdomīgu skubu atvadījās no manis. Virts ir briesmīgs cilvēks! Es uzskatu par savu pienākumu izstāstīt visu, ko savas nāves dēļ nepaguva Būhenvaldes kundze.

—   Pirms brīža jūs viņu dēvējāt par savu labāko draugu, — izmeklētājs atgādināja.

—   Pilnīgi pareizi. Kas ir draugs šajā pasaulē, kur katrs lūko otram pārkost rīkli? Cilvēks, kas nespēj nodarīt mums īpašu ļaunumu. Pārāk daudz zināju par viņu, tāpēc viņš man nebija bīstams.

Publika nomierinājās. Droši vien tas ir sākums gaidītajai diskusijai par dzīves jēgu. Tiesa, pārāk primitīvs un pasekls autoram, kas uzdrošinājies debitēt «Teātrī istabā». Tomēr, ņemot palīgā nemitīgos pārpratumus, sarežģījumus, zemtekstus, iespējams vēl sasniegt to miglaino stāvokli, bez kura nav iedomājama īsta, moderna māksla.

Bet lugas varonis neattaisnoja uz viņu liktās cerības. Sulcs nefilozofēja, nestrīdējās, neprātoja. Ar reģistrācijas aparāta precizitāti, ne reizi neatkāpies no lietišķā toņa, neizlaidis ne mazāko sīkumu, viņš izklāstīja Virta biogrāfiju. Savu karjeru Virts sācis Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē un beidzis Alžīrijā. Katrs viņa solis bijis noziegums. Dienesta centībā izdarītajām zvērībām pieskaitāmas vēl lielākas, vēl nežēlīgākas, kuru vienīgais mērķis bijis uzjautrināt sevi. Par to, kas risinājies koncentrācijas nometnēs, Sulcs stāstīja kā neitrāls aculiecinieks, kurš, ja varētu ticēt viņam, visādi pūlējies palīdzēt ieslodzītajiem. Kas attiecas uz Alžīrijā veiktajiem «varoņdarbiem», tad pats Virts bieži vien lielījies ar tiem.

Zāles dziļajā klusumā vārdu pa vārdam krita Šulca nesteidzīgais vēstījums. Jā, tas nebija nedz absurda teātris, nedz kriminālgabals. Tas bija pamflets, nežēlīgs savā patiesajā kailumā, drausmīgajā dzīves īstenībā, kas neprasīja nekādus dramaturģiskus izskaistinājumus. Nevis autora izdoma, bet dokuments. Katra lietišķā tonī izstāstītā epizode pamatojās uz patiesiem notikumiem. Un to saprata ikviens skatītājs.

Mazajā zālītē varēja just sadedzinātu līķu smaku, caur sienām un griestiem spiedās spīdzināto šaušalīgie vaidi, tumsā, kas melnēja aiz skatuviskās istabas loga, iezīmējās nebeidzamas, bezsejainas kolonnas, kas brida uz iepriekš izrakto bedri.

Gaisma uz skatuves nodzisa, it kā negribot zālē iedegās lustras. Klusējošie skatītāji ar atvieglojumu saprata, ka tas nozīmē starpbrīdi.

Menkups piecēlās pirmais. Stāvot blakus vēl sēdošajiem skatītājiem, viņš izskatījās neparasti liels un jauneklīgs.

—   Kā patīk, kolēģi? — Menkups vērsās pie pazīstama žurnālista.

—   Ja nezinātu, ka jūs sauc Menkups, nevis Arno Hels, domātu, ka "lugas autors stāv manā priekšā, — tas atrūca.

—   Spriežat pēc rokraksta? — Menkups miermīlīgi pasmaidīja.

—   Pēc žults!

—   Nežēlība vienmēr ir bezjēdzīga, — iejaucās sarunā cits žurnālists. — Nekādā ziņā neattaisnoju hitleriešu teroru. Bet atgādināt to tik naturālistiskā formā ir ne mazāk pretīgi un nežēlīgi. Ir tikai viens ceļš, kā atbrīvoties no ļaunuma — pēc iespējas ātrāk aizmirst to.

—   Jums taisnība, kolēģi, — Menkups sarkastiski pasmīnēja. — Tai ziņā, ka izteicāt vispār pieņemto viedokli. Būt vairākumā allaž uzskatīts par taisnības pazīmi…

—   Sī luga man šķebina dūšu, — pirmais žurnālists iekaisa. — Jūsu ironija nepierādīs man pretējo. Ja nepārstāsim atskatīties uz savu pagātni, nespēsim spert ne soli uz priekšu. Autors ir ne tikai sadists, bet arī bezcerīgs muļķis.

—   Jūs sakāt — aizmirst? Tā ir strausa gudrība, — Menkups turpināja strīdu foajē. Daļa skatītāju pulcējās pie garderobes, citi grupiņās aizrautīgi diskutēja. — Autoram, acīm redzot, ir cits viedoklis. Mūsu pienākums izrakt no kapiem visas šausmas un nolikt kā «memento mori» līdzās galdam, pie kura Rietumvācija slēdz izdevīgus darījumus ar veikala partneriem un ar savu sirdsapziņu.

Nenogaidīdams turpmākos iebildumus, Menkups pagriezās pret saviem pavadoņiem. Ballins, Magda un tēlnieks apsprieda lugu, kas viņiem visumā patika. LovīzeMdusēja, nereaģēdama uz Deilija divdomīgajiem jokiem. Mūns stāvēja zem uzraksta, kas izmeklēti laipnā formā aicināja atturēties no smēķēšanas, un nikni kūpināja cigāru. Menkups drīz vien tulka funkcijas bija uzvēlis uz Deilija pleciem, viņš, savukārt aizrāvies ar lugu, nevīžoja tās izpil-, dīt. Galu galā izrāde Mūnam sāka likties kā mēma pantomīma, kur tikai laiku pa laikam atskanēja kāds vārds.

—  Paniska bēgšanai — Ballins noskatījās ļaužu straumē, kas plūda uz durvīm. Uz ielas atskanēja iedarbināto motoru rūkoņa. Nepārtraukti signalizēdami, automobiļi brauca projām.

—  Ja es būtu lugas autors, tad uzskatītu to par spožu panākumu. — Menkups sarāvās no aukstuma. Pa atvērtajām durvīm ieskrējušais caurvējš kustināja logu aizkarus. Aukstais āra gaiss, nesdams līdzi benzīna smaku un noziedējušo liepziedu vājo aromātu, viļņoja pa gaiteni.

—   No kā viņi bēg? No patiesības! Viņiem nebūtu iebildumu pret aromātiskām zālēm balzamētu mūmiju. Bet viņiem pasniedz smirdošu mironi, kas turklāt grasās augšāmcelties.

—   Es tomēr esmu priecīgs, Magnus, ka tu neesi autors, — Ballins pamāja uz Helgena piekritējiem, kas kaismīgi žestikulēja. Vadošā teātra kritiķa smagnējais augums drebēja aiz sašutuma. — Resnais Helgens un viņa cīņas biedri ir nedomā dezertēt. Redzēsi, viņi pat izsauks autoru.

—   Lai sadotu viņam pa purnu? — Menkups pamāja.

—  Paldies dievam, tikai pārnestā nozīmē.

—  Kas var zināt, — Magda atsaucās. — Rīt Helgens izpērs viņu rakstā, parīt kāds no viņa draugiem uzskatīs steku par daudz iedarbīgāku kritikas ieroci.

—  Parīt? — Menkups klusi smējās. — Domājams, tolaik autors jau atradīsies ārpus jebkurām briesmām.

—  Tu runā tā, it kā zinātu, kas ir šis noslēpumainais Arno Hels, — Ballins piezīmēja.

—  Vienkārši uzskatu viņu par pietiekami piesardzīgu,— Menkups nomurmināja. — Skat, kur teātra direktors! Cerams, viņš nodrošinājies pret miesas bojājumiem!

Helgens pieskrēja pie direktora, viņam pievienojās lielākā daļa palikušo skatītāju.

—  Skandāls! — atskanēja teātra kritiķa sašutuma pilnā balss.

Direktors mēģināja taisnoties. Helgena kungam labi zināms, ka teātris eksistē galvenokārt no mecenātu

atbalsta. Ja tie pēdējā laikā neliekas ne zinis par Hamburgas vienīgo intelektuālās domas centru, vai var visā vainot direkciju vien? Protams, arī viņam pašam luga nav gluži pa prātam, toties autors sedzis visus izdevumus. Katrā ziņā viņš, direktors, nepieļaus nevienu lieku izrādi virs norunātajām desmit. Viņš ļoti lūdz cienījamo Helgena kungu atgādināt savā recenzijā, ka teātris neesot krogs ar striptīzu un tādēļ atkarīgs no sabiedrības finansiālā atbalsta.

Trešais zvans izbeidza debates kuluāros. Otrais cēliens sākās gluži tāpat kā pirmais. Kamēr izmeklētājs, kas izskatījās vēl vairāk noguris, šķirstīja izmeklēšanas materiālus, Mūns pārlaida skatienu zālei. Gandrīz puse vietu bija tukšas. Tie, kas nolēmuši sagaidīt beigas, saspringti klusēja. Pēc pozām un sejas izteiksmes varēja viegli uzminēt viņu attieksmi pret lugu. Helgena piekritēji atgādināja mītiņa dalībniekus, kas gatavi ik brīdi varmācīgi noraut runātāju no tribīnes. Arī pārējie maz līdzinājās parastiem teātra apmeklētājiem: plaukstās ieslēptas sejas, noliektas galvas, sažņaugti pirksti. Tā izskatās tiesas prāvas klausītāji.

Izmeklētājs izsauca apsūdzēto Virtu — stiegrainu pusmūža vīru ar militāru stāju. Virts tāpat apzvērēja savu nevainību, ar tādiem pašiem sīkumiem izstāstīja par Būhenvaldes kundzes pusnakts telefona zvanu, viņas nodomu izdarīt pašnāvību, par pistoli, ko viņa tam rādījusi. Izmeklētājs atkal uzrādīja galvenajam prokuroram adresēto nepabeigto vēstuli, kas atstāja uz Virtu tādu pašu iespaidu kā uz pirmo apsūdzēto. Bet viņš iztulkoja to savā labā. Būhenvaldes kundzes nolūkos bijis pavēstīt par Šulca izdarītajiem briesmīgajiem noziegumiem. Viņa — Virta vārds minēts vēstulē tikai sakarā ar liecību, ko tas var sniegt par Šulcu.

Un Virts ņēmās stāstīt visu, ko zināja par savu draugu. Tas bija gandrīz burtisks pirmās pratināšanas atkārtojums. Vienīgā starpība — nāves nometnēs iegūto praksi Šulcs pēc kara pielietojis nevis Alžīrijā, bet Kongo, un varbūt vēl tas, ka sīkumi bija pat šausmīgāki. Sevi pašu Virts lūkoja nostādīt kā disciplinētu kareivi, kuram allaž riebusies pārmērīga cietsirdība.

Lugas pretinieki reaģēja ar svilpieniem un kliedzieniem. Droši vien autors bija paredzējis tādu publikas reakciju. Ne jau velti uz neapklātā galda, kur pirmajā cēliena atradās vienīgi aktu vaki, tagad stāvēja mikrofons. Jau pēc pirmajiem svilpieniem tika ieslēgti skaļruņi. Virta briesmīgais stāsts pērkonīgiem dārdiem gāzās pār zāli. Vārdi dunēja, plosīja satrauktos nervus … Jērikas bazūnes, pasaules gals, pastardiena — tas viss aumaļām plūda no mazās skatuvītes, kur uz parasta krēsla sēdēja neievērojams cilvēks, vārdā Virts. Nomocītie nelaiķi piecēlās no kapiem, bendes smejoties dalīja zelta zobus un gredzenus ar pirkstu galiem, briesmīgs dievs bez sejas, ar kāškrustu uz rokas saites deva instrukcijas …

Pat Mūns, kurš maz ko bija sapratis, svīda aiz neiedomājama sasprindzinājuma. Magdai kļuva karsti. Nometusi jaku, viņa pārlika to pāri krēsla atzveltnei. Skaļruņi apklusa. Apdullinātie skatītāji pamazām sāka atjēgties.

Tikmēr izmeklētājs bija pavēlējis atvest Sulcu — konfrontācijai ar Virtu. Dažas minūtes viņi turpināja apsūdzēt viens otru, nemaz nemēģinādami apgāzt apvainojumus.

— Pietiek! — izmeklētājs izbeidza viņu ķīviņu. — Pēc visa dzirdētā esmu nācis pie vienīgā loģiskā slēdziena, ka Būhenvaldes kundzi esat nogalinājuši jūs abi pēc iepriekšējas vienošanās.

Un te nu beidzot iesākās diskusija, ko skatītāji bija gaidījuši labi sen. Gan ne par dzīves jēgu, bet par atšķirību starp dienesta pienākumu un slepkavību- ar iepriekšēju nodomu.

Sulcs un Virts metās uz vienu roku, lai pierādītu izmeklētājam viņa lielo maldīšanos un realitātes pilnīgo neizprašanu. Viņi centās izskaidrot, ka tiem piedēvētais nozieguma motīvs, vēlēšanās izbēgt no soda par pagātnes nodarījumiem — absolūti smieklīgs. Esot gan iespējams, ka Būhenvaldes kundze prāta aptumsuma brīdī patiešām grasījusies ziņot prokuroram par viņu tā sauktajiem noziegumiem. Taču viņa, tāpat kā cienījamais izmeklētāja kungs, aizmirsusi, ka hitleriskajā Vācijā, Alžīrijā _un Kongo viņi tikai izpildījuši citu pavēles. Pat ja varētu ierosināt izmeklēšanu, sods, ņemot vērā noilgumu un tagadējo politisko situāciju, būtu niecīgs. Toties par Būhenvaldes kundzes nogalināšanu tiesiskā demokrātiskā valstī, kur likums svēti sargā personības neaizskaramību, viņi saņemtu visstingrāko sodu, ieskaitot mūža ieslodzījumu. Vai izmeklētāja kungs patiešam uzskatot viņus par pilnīgiem plānprātiņiem?

Deilijs pienācīgi novērtēja šo ironijas pilno paradoksālo pagriezienu. Ar nokavēšanos atcerējies, ka Mūnam liegta šī iespēja, viņš uz ātru roku paskaidroja dramatisko situāciju. Pie tam viņa skatiens nejauši pakavējās pie Magdas Strēlicas atzveltnei pārmestās jakas. Tikai tagad Deilijs ievēroja, ka to var valkāt uz abām pusēm. Bālganā ceriņ- krāsā no vienas, tumši sarkanā no otras — tā uzbudināja kadu smadzeņu centru, modināja vai nu asociācijas, vai konkrētu ainu. Gan kafejnīcā, gan tagad teātrī Deilijs bija redzējis vienīgi mēļo pusi. Kāpēc tad tieši ķiršu krāsa likās tik pazīstama? Varbūt tādēļ, ka tā vairāk harmonēja ar viņas glazē cimdiem, teātra somiņu un ādas portsigāru, kuriem bija tāds pats tonis?

Deilijs no jauna pievērsās skatuvei. Šķita, ka personas, kas darbojas lugā, paguvušas samainīties lomām. Pretargumentu dzelžainā loģika bija nospiedusi izmeklētāju uz ceļiem. Gandrīz pazemīgi viņš lūdza piedošanu par bēdīgo juridisko pārpratumu. Sulcs un Virts, augstprātīgi smiedamies, ieteica viņam turpmāk būt mazliet gudrākam. Luga, acīm redzot, tuvojās beigām. Ja šai teātrī eksistētu priekškars, skatuves strādnieks jau stāvētu kaut kur, gatavs ik brīdi to nolaist.

Tādēļ ne Deilijs, kas jau sen bija pārstājis vērot Lovīzi, ne Mūns nepamanīja viņu pieceļamies. Mūns attapās, tikai ieraudzījis atvērtu somu, no kuras viņa ar zibenīgu kustību izrāva pistoli. Viņš strauji pielēca, lai izsistu no rokas ieroci, bet kāds (vēlāk izrādījās — Menkups), apķēris viņu abām rokām, iespieda atpakaļ krēslā. Deilijs vispār nepaguva reaģēt.

Zālē pēkšņi iedegās gaisma. Lovīze Knoopa puspagrie- zienā pret publiku paspēra soli uz priekšu, viens pēc otra noskanēja divi šāvieni, Šulcs un Virts kā nopļauti saļima.

Un, pirms Mūns paspēja aptvert, ka tā ir lugas epizode, Lovīze ar pistoli rokā uzlēca uz skatuves. Zāle atkal iegrima tumsā.

—  Kas jūs esat? — vaicāja pilnīgi apstulbušais izmeklētājs.

—   Erna Būhenvalde!

Zāli satricināja troksnis. Patlaban tā atgādināja apburtu mežu, kurā atdzīvojušies visi koki reizē. Neatkarīgi no viedokļa dramatiskais efekts pārsteidza itin visus.

—  Jā, es esmu Erna Būhenvalde. Viss, ko viņi pastāstīja par tās nakts sarunu, atbilst patiesībai. Es tiešattf"»rādīju viņiem pistoli. Manu nodomu īstenošanai bija nepieciešams, lai abi atstātu savus pirkstu nospiedumus. Bet es prātoju nevis par pašnāvību, bet par atmaksu. Tādiem cilvēkiem nav tiesību dzīvot. Jūs man piekrītat?

—   Kā cilvēks — pilnīgi piekrītu. Bet kā likuma pārstāvis esmu bezspēcīgs. Mūsu zemē nav reālas iespējas sodīt par tādiem noziegumiem.

—  Tieši tāpēc sagatavoju ša inscenējumu, izgudrodama tādus lietiskus pierādījumus, kuri pierādītu viņu vainu manis noslepkavošanā. Nebiju aplēsusi, ka godīgiem vāciešiem atlicis viens vienīgs ceļš — pašu rokām gādāt par taisnīgu atmaksu!

—   Kā cilvēks varu jūs saprast. Pat palīdzētu noslēpt līķus. Bet kā izmeklētājs esmu spiests jūs apcietināt. Uz lietišķu pierādījumu pamata.

—   Uz kādu?

—  Pirmkārt, atradīsies aculiecinieki, kas dzirdējuši šāvienus.

—  Par to varat neuztraukties. Paklausieties, kas notiek uz ielas!

Būhenvaldes kundze pieiet pie loga un atver to. Istabā ielaužas uzbudināta pūļa daudzbalsīgi kliedzieni. Tas prasa atbrīvot Virtu un Sulcu, apmētādams izmeklētāju hitleriešu laikam raksturīgiem lamu vārdiem.

Izmeklētājs ātri aizcērt logu.

—  Tiešām nezinu, — viņš saka vilcinoties. — Ir vēl citi pierādījumi.

—   Kādi?

—   Jūsu pirkstu nospiedumi uz pistoles.

Būhenvaldes kundze smejas, tad lēnām novelk no abām

rokām kaut ko neredzamu un nomet uz galda.

—  Te būs mani cimdi! — tikai tagad, kad izmeklētājs tos paceļ, skatītāji pārliecinās, ka tie tiešām cimdi. Pilnīgi caurspīdīgi, gandrīz bez svara. — Tātad varat nomierināt savu dienesta apziņu — nospiedumi nav ^atstāti — tāpat kā tajā vakarā, kad rādīju pistoli Sulcam un Virtam … Paņemiet tos! Un pistoli arī! Tie jums vēl noderēs, ja esat par īstenu tiesu!

Būhenvaldes kundze aiziet. Izmeklētājs neaizkavē viņu. Tas smagi apsēžas un domīgi raugās uz viņas atstātajiem priekšmetiem.

Loga stikls ar skaļu šķindoņu saplīst. Birst drumslas. Istabā iemestais akmens notriec no galda vākus ar izmeklēšanas materiāliem. Pūlis uz ielas dzied «Deutsch- land, Deutschland uber ailes!». Melodijā trauksmaini ievijas hitleriešu himnas — Horsta Vesela dziesmas skaņas. Tumsu aiz sasistā loga nomaina ugunīga blāzma — hitleriešu nodedzinātā reihstāga ugunīgs atgādinājums.

Izmeklētājs izslējies stāv istabas vidū. Baismīgās liesmas apgaismots, viņš uzvelk neredzamos cimdus un noglabā pistoli kabatā.

Skatuve nogrima tumsā, bet zālē lustru vietā iedegās tikai avārijas gaisma pie izejas durvīm. Un, kamēr nebija izgājis pēdējais apmeklētājs, skatuves dziļumā joprojām plosījās ugunsgrēks.

sankt-pauli

Zobgafi apgalvo, ka vāciešiem, lai tie justos laimīgi, vajadzīgs tikai pilns vēders un sīka priekšniecības instrukcija, kad ēst. Nav tiesa! Mums, rietumu vāciešiem, daudz nepieciešamāka nacionālā lieluma apziņa.

MAGNUSS MENKUPS

Atklāti parunāt ar Menkupu atkal neizdevās. Lovīze apsēdās pie Ballina, toties Menkups aiz kaut kāda iegansta iesēdināja savā mašīnā tēlnieku.

—  Tātad uz restorānu? — Mūns vaicāja. — Atzīmēsim Būhenvaldes kundzes efektīgos šāvienus?

—   Vai nebija lieliski? — Menkups pamāja ar roku Lovīzei. Viņa pasmaidīja, tad paslēpa seju neļķu pušķī. Vai Lovīze raudāja? Gaisma fordtaunā tūlīt nodzisa, tāpēc Deilija acumirklīgais iespaids tā arī palika hipotētisks. Iespējams, viņa nemaz neraudāja, bet smējās.

—  Tik lieliski, ka izrāde tikko nebeidzās ar viņas apcietināšanu, — Mūns īgni atsaucās.

—   Jūsu mēģinājums pārvērst lugu par Būhenvaldes kundzes nogalināšanu atentātā pret Hamburgas orākulu ir visai aizkustinošs, — Menkups zobojās. — Labi, ka laikā novērsu neparedzēto iejaukšanos autora iecerē.

—   Ja ņem vērā, ka pistole ir īsta, mana kļūda nav nemaz tik kliedzoša, — Mūns varēja runāt bez ierobežojumiem, jo tēlnieks nesaprata angliski. Tas sēdēja pakaļējā sēdeklī blakus Deilijam un klusēja gandrīz kā vien'mēr.

Vienīgi lētas pīpju tabakas smaka nodeva viņa klātbūtni.

—   Parasti teātros lieto butaforiskus ieročus, — Deilijs teica. — Bet, tā kā šajā teātrī paredzētas tikai vārdu divkaujas, tur tāda rekvizīta, acīm redzot, trūkst.

—   Par rekvizītu nekā nezinu, bet autors… pareizāk sakot, Lo vēlējās panākt maksimālu patiesīgumu. Es aizdevu viņai savējo.

—   Jūs esat diezgan vieglprātīgs, Menkupa kungs, — Mūns īsi noteica.

—   Saprotu jūs no pusvārda. Bet pistole man patiešām nav vajadzīga. To glabāju vēl no kara laikiem. Saistīt tās iegādāšanos ar manu vēstuli ir tikpat ačgārni kā turēt aizdomās Lovīzi vai citu manu draugu.

Tēlnieks strauji pieliecās, lai paceltu nokritušo pīpi. Deilijam galvā iešāvās doma, vai tikai angļu valodas neprašana nav izlikšanās. Tagad, kad Lovīze Knoopa pārstāja atrasties uzmanības centrā, daži fakti un detaļas no dibenplāna pārvietojās uz priekšējo. Deilijs pūlējās atcerēties kafejnīcā notikušo sarunu… Kā tur bija? «Hamburgas Orākula» reportieris nopirka tēlnieka un Magdas portretus… St§rp citu, kā viņu īsti sauc? Ak jā, Ainte- lers, Freds Aintelersl Deilijs atcerējās, ka reportieris pēc starpbrīža pārsēdās brīvajā vietā pirmajā rindā. Pēcāk viņš to sastapa aktieru ģērbtuvē. Dažas minūtes vēlāk saradušies žurnālisti un aktieru paziņas atstūma Deiliju tuvāk durvīm. Viņš tikai redzēja Ainteleru runājamies ar Lovīzi… Varbūt intervija? Bet kāpēc kriminālhronikas reportierim atņemt maizi teātra kritiķim? … Sakarā ar portretu pirkšanu izraisījās saruna, kurā Lovīze lika noprast, ka viņai zināma amerikāņu viesu īstā profesija. Par informācijas avotu viņa uzdeva tēlnieku. Tas ne visai veikli izkļuva no situācijas, apgalvodams, ka uzskatījis viņus par kriminālreportieriem.

—   Uz restorānu braukt vēl par agru, — Menkups teica. — Ūdens koncerts sāksies apmēram pēc stundas. — Tā ir nepaskaidrojis, kas tas par ūdens koncertu, viņš izbāza pa logu roku, lai parādītu Ballinam virzienu. — Aizbrauksim uz Sankt-Pauli! Hamburgai tas ir tas pats, kas Neapolei Ve- zuvs. Kā tur saka itālieši? «Vide e morire.» Redzēt un mirti

Nogriezušies no autostrādes, kas apjož vecpilsētu, viņi ienira šauru, vāji apgaismotu ieliņu labirintā un pēc dažām minūtēm piebrauca pie upes. Mašīnā iesitās darvas, pūstošu jūras zāļu, ūdens, naftas, svaigu zivju asā smaka. Tieši viņu priekšā bija Elbas tuneļa platie vārti, ko neredzama svītra dalīja uz pusēm. Kreisajā spīguļojot un laistoties plūda iededzināto starmešu pienainā straume. Izni- rusi zemes virsū, tā sadalījās atsevišķos automobiļos. Bet pretējā virzienā tecēja tikpat nebeidzama rubīna jāņtārpiņu plūsma.

—  Mēs atrodamies Sankt-Pauli priekšpilsētāl — Menkups svinīgi paziņoja.

—   Un kur jūs dzīvojat? — Mūns jautāja.

—   Netālu no teātra. Pabraucām tieši garām.

—   Varēja pie viena uznest ceļasomas.

—  Nav kur steigties. Varbūt jūs vēl dosiet priekšroku viesnīcai.

Pie dvīņu steķiem, ko savā starpā un ar krastu savienoja paralēlas ejas, atejošo un pienākošo kuģu manevri atgādināja jautru rotaļu. Visnotaļ drūzmējās ļaudis, atgādinādami skudru armiju pārgājienā. Kuģu būvētavu strādnieki sēdās nosmulētā upju tramvajā, kas par desmit feniņiem nogādās tos Parelbā. No izpriecu tvaikoņa, baltajā klājā novietotā orķestra tušas pavadīti, kāpa lejā tūristi. Glītas meičas rotaļīgos frencīšos, kas atgādināja hitleriešu pretgaisa aizsardzības formu, sadalīja tos pa autobusiem.

—   Kā tev šķiet, Lerh? — Menkups vāciski vērsās pie tēlnieka. — Kur maniem ciemiņiem būs ērtāk?

—  Viņu vietā es apmestos viesnīcā, — tēlnieks izņēma pīpi no zobiem.

—   Kādēļ? — Deilijs jautāja.

—   Magnuss neļaus jums gulēt. Augu nakti vajadzēs klausīties viņa politiskos paradoksus. Un, tā kā tie pēc būtības daudz neatšķiras no nule redzētās lugas, jums uz rīta pusi vajadzēs izsaukt ātro palīdzību.

—   Tev droši vien nebūtu nekas pretī redzēt viņu šķirstā. Ņemiet vērā, manam draugam Lerham dzīvi cilvēki kopš zināma laika liekas mazvērtīgi. 'Viņš un Magda stājušies komerciālās laulībās, lai laistu pasaulē kapa pieminekļu firmu.

—   Būtu man tavi ienākumi, es turpinātu darināt savas nevienam nevajadzīgās figūriņas, — tēlnieks atrūca.

Ļaužu straumē, kas mutuļoja ap steķiem, rosījās avīžu, saldumu, gaisa balonu pārdevēji. Elba, cik vien aptvēra skatiens, atgādināja nepārtrauktu gaismas mozaīKu - uz melnā, ar naftas perlamutra vizmām izraibinātā ūdens pamata. Uguņi — violeti, balti, zaļi, dzelteni, sarkani, nekustīgi, līgani projām slīdoši, strauji tumsā izgaistoši, te sakrustodamies, te atkal izšķirdamies, veidoja kaut ko līdzīgu trasējošu ložu mežonīgai dejai. Smagi tusnīdams, piepeldēja ar traktoriem piekrauts prāmis. Tarkšķēja zvejnieku laivu motori. Tās blīvā barā devās vienā virziena.

—  Apskatīsimies, kā izkrauj zivis, — Menkups ierosināja.

Viņi izkapa no mašīnas. Līdz tirgum bija pavisam netālu. Dienasgaismas spuldzes apspīdēja viscaur zivju zvīņām aplipušo koka segumu, kas saplūda ar pietauvota-,- jiein, cieši sablīvētajiem kuteriem. Nakts un dienas manīgajā robežā milzīgie toveri ar sidrabainajiem ķermeņiem izskatījās brīnumaini. Saucieniem un sālītiem jokiem skanot, vīrieši, sievietes, bērni izkrāva šīsdienas lomu, kur pa starpām gadījās visai retas zivis.

—  Mazliet atgādina Parīzes vēderu, vai ne? — Menkups domīgi pratoja. — Mana viesnīca atradās puskvar- tālu no tirgus. Smagās mašīnas, kas visu nakti pieveda saknes un gaļu, ar savu dārdoņu neļāva iemigt. Bet tagad es atdotu par šīm bezmiega naktīm Parīzē… — Menkups apstājās, kā meklēdams īsto vārdu.

—   Kā mēdz teikt, pusi dzīves, — Deilijs pateica priekšā.

—   Droši vien nekaulēdamies atdotu visu, — Menkups nopūtās. — Bet faktiski nav ko gausties. Man taču neviens neliedz aizbraukt uz Parīzi, vai ne, Lerh? — pēdējos vārdus viņš pateica vāciski. — Jeb vai tu uzskati, ka no manas puses būtu cūcīgi likt tavai firmai zaudēt drīzu peļņu?

—   Ciet klusu, Magnus! — tēlnieks izgrūda caur zobiem. — Tu, acīm redzot, uzskati mani par granīta bluķi? — viņš nervozi atgāja sāņus.

Menkups, nepievērsdams viņa asajai reakcijai nekādu uzmanību, paskaidroja, ka slavenā zivju ūtrupe sāksies sešos no rīta. Zvejnieki lūko pēc iespējas agrāk atvest preci, lai varētu rīta agrumā doties atkal selgā. Reizēm tālbraucēji jūrnieki atgādā šurp arī vienu otru eksotisku retumu.

—  Jums veicies! — viņš pirmais pamanīja matrožus, kas izkrāva krastā lādi, kura izskatījās pēc milzim domāta pašdarināta zārka. Pa spraugām sūcās ūdens, tecēja pa iēdegušajiem, piepūle pietvīkušajiem jūrnieku kakliem.

—   Haizivs? — Menkups jautāja.

Matroži ar troksni nolaida zemē savu nastu. Norausa ar plaukstu sviedrus, noslaucīja rokas kabatlakatos, aizsmēķēja. Tikai pēc tam viens uzskatīja par iespējamu atbildēt:

—   Kaut kas zobaināksl Pērciet, direktora kungs! Atdodam tikpat kā par velti. Apaļš tūkstotis — un skaistule ir jūsējā! Varat griezt gabalos un uzkost, varat pagatavot nagu vīli savai kundzenei.

—   Bet, ja negribat, varat izmantot, lai izdarītu hara- kiri, — cits piebilda ar smiekliem. — Oriģināls paņēmiens tikt vaļā no dzīvības, pie tam tikai par tūkstoš markām.

Viņš nocēla vāku. Milzīga zobenzivs, šaušalīga kā nakts murgi, palēcās. Ja nebūtu smalkā tērauda tīkla, tā būtu izdūrusies cauri tēlniekam, kurš stāvēja pavisam tuvu. Viņš atrāvās, bet pēc mirkļa jau atkal aplūkoja briesmoni ar saspringtu profesionāļa uzmanību.

—  Tas ir negodīgi, Lerh, — Menkups pasmīnēja. — Būtu iedevis kaut dažas markas.

—   Par ko? — ar izklaidīgu sejas izteiksmi nomurmināja tēlnieks.

—   Zobenzivs pozē tev krāšņam zemūdenes jūrnieku piemineklim, par kuru tu saņemsi brangu summu.

—   Kādas muļķības! — tēlnieks, pagriezis briesmonim muguru, aizsmēķēja pīpi. — Miera laikos kara jūrnieki nemirst.

—   Toties cik to guļ Atlantijas okeāna dzelmē! Jūras dzīļu varoņi, bruņinieki, kam ir Dzelzs krusti ar lauriem, briljantiem un velns sazina ar ko vēl. Bet kur ir kapakmeņi, ko sērojošie radi varētu aplaistīt patriotiskām asarām?

—   Ir gan tev fantāzija! — tēlnieks iesmējās. — Braucam! Man no zivīm radusies ēstgriba!

—   Bet kur pārējie? — Mūns tikai tagad atcerējās.

—   Iespējams, Dīters pazaudējis mani no redzes loka, kad iebraucām Sankt-Pauli. Jo labāk, viņi rezervēs galdiņu.

—   Vai tad tu neesi pasūtījis? — tēlnieks jautāja. N ļ

—   Aizmirsu, — Menkups paraustīja plecus. — Pat ziedus Lovīzei gandrīz piemirsu nosūtīt uz teātri. Ņemot vērā šo fenomenālo aizmāršību, nebūs nekāds brīnums, ja pat aizmirsīšu nomirt.

Un atkal Mūnu sagrāba trauksmaina nojauta, ka Menkupa joki, zobošanās par tēlnieku, garāmejot pieminētā

Parīze, katrs viņa it kā nejauši izmestais vārds pilns slepenas jēgas.

Kas attiecas uz Deiliju, tad viņš vairāk domāja par tēlnieku un sevišķi par Magdu. Nez no kurienes radās fantastisks tēls — kapa piemineklis ar ķiršu krāsas jaku mugurā, no kura spraucas zobenzivs robotais zāģis. Un kas šķita visdīvainākais — piemineklis asociējās nevis ar kapsētu, bet ar lidostu, tās noteiktu vietu — reklāmu stendu Fūlsbitelas aerodromā.

—  Un tagad parādīšu jums Lielo brīvību! — Menkupa balss iztraucēja Deiliju no radīšanas mpkām. Atcerējies amerikāņu lidotāju, kas arīdzan pieminēja šo pašu Lielo brīvību, viņš plašāk iepleta acis.

Izlēkusi no mazas ieliņas, automašīna ielidoja liesmojoša vulkāna krāterim līdzīgā platā piltuvē. Tā dārdēja sinkopēm, šņāca neona gaismekļiem, nogāza uz simtiem apžilbināto automobiļu karstu elektrības ūdenskritumu, apglabāja cilvēkus zem kailu ķermeņu drausmīgajiem blāķiem… Trīssimt šaurā platībā saspiestu izpriecas vietu, naktsklubu, varietē teātru, bāru, restorānu, vienkārši dzertuvju, bet ar obligāto striptīzu — nevis iela, bet jēdziens, simbols. Nekā tamlīdzīga Mūns un Deilijs netika redzējuši pat Amerikā. Sievietes visās izģērbšanās stadijās, kliedzoši apgaismoti skatlogi kā kāršu spēlē izliktām miesām jebkurai gaumei, fotoattēli dabiskā lielumā, erotiskas ainas kinoteātru milzu afišās, sārti argona ķermeņi, šaudīgas elektriskās dejotājas, miljonu kilovatu trakas niezes sakairināts kārdinošu pozu drudzis. Viņas bija visur — pie sienām, uz jumtiem, uz ietvēm. Viņas rādījās, cieši pieblīvējušas pat gaisu, izsaucot kaklā slāpšanas spazmas, viņas pātagoja, mudināja, manikirētiem nagiem līda kabatā, izvilka kopā ar naudas zīmēm dvēseli. Seksa bakhanālija, komerciālas mīlas orģija, gaļas un kopā ar ādu nodīrātu vīģes lapiņu Bābeles tornis.

—   Pietiek? — Menkups jautāja. — Ja kāds optimistisks muļķis runā ar mani par brīvību, kas it ka kompensējot mūsu dzīves veida ēnas puses, atvedu viņu šurp. Hitleriešiem vēl tālu līdz mums. Viņiem "prieka mājas bija zaldātu stimulēšanai, pie mums tās pārvērtušās par valsts karogu … Nezinu, kam ienācis prātā nosaukt šo ielu par Lielo brīvību, bet tas bijis vai nu garīgs paralītiķis, vai arī…

—   Ironijas ģēnijs! — Mūns pateica priekšā. — Kad franči atsūtīja mums dāvanai Brīvības statuju, viņi nepretendēja uz humoru. Ļaunā jokā tā izvērtās mūsu pašu vainas dēļ.

—   Tomēr jebkurš gangsteris man simpātiskāks par vācu filozofijas doktoru, kas dievina Hēgeli, balso par Adenaueru un sapņo par Vācijas diženumu. Ideāla labā viņš upurēs it visu. Tādēļ gatavs kļūt par rēķinvedi, kas pieraksta kreisajā ailē izlietotās lodes, bet labajā — ienākumus, ražojot augstvērtīgas ziepes no cilvēka izejvielas. — Menkups ar veiklu manevru izbrīvēja automobili no blīvas satiksmes plūsmas.

Mašīna nogriezās sānielā. Gar pakaļējo aizsargstiklu aizslīdēja sārta kāja paīsā, melnā zeķē, kas, kārdinoši pamirkšķinājusi atvadām, izgaisa.

Pēc kolosālā miesas tirgus iela, pa kuru viņi pašlaik brauca, likās pārāk pieklājīga, cilvēki gandrīz.vai pārmērīgi apģērbti. Bet tā taču bija izdaudzinātā Rēperbāna, kādreiz ikviena tālbraucēja jūrnieka sapnis, neierobežotas jautrības sala pirmskara patriciāniskajā tirgoņu Ham- burgā, matrožu uzdzīves un kautiņu sinonīms. Spīdošās Lielās brīvības nabaga radiniece, konkurenci neizturējusi traktiera saimniece, nemākulīgi nogrimēta bijusī prima- donna — tagad tā dzīvoja uz savas pagātnes rēķina.

—   Uzdzīvosim līdz galam! — Menkups smējās. — Pa- noptiks ir vēl vaļā! Salīdzinot ar Tiso kundzes iestādi, kur esmu pavadījis daudzas stundas, šī te ir mazliet provinciāla, toties jo pamācošāka.

Vajadzēja drusku uzgaidīt — kasiere bija izgājusi. Ap desmit cilvēku, kārtīgi sastājušies cits aiz cita, mierīgi gaidīja to atpakaļ.

—   Vai jums nerādās, ka man ir dīvaina gaume? Zivju tirgus un panoptiks! — Menkups ziņkārīgi apskatīja apmeklētājus. — Zivis ir mana pagātne, sākot ar zvejnieku vecvectēvu, beidzot ar tēvu, veselas flotes īpašnieku, kas eksportēja slaveno Hamburgas kūpināto siļķi uz desmit zemēm. Bet panoptiks — tā ir cilvēces pagātne, ar kuras palīdzību var reizēm prognozēt nākotni. Jūs tūdaļ paši redzēsiet.

Menkups aizveda ciemiņus pa aplinkus ceļu uz visattālāko zāli. Iestādes īpašnieks rādīja cilvēces vēsturi, sākot ar viduslaikiem, izņēmumi bija vienīgi visizcilākās personības. Viena no tām bija Kleopatra. Pagājušā gadu simtenī pagatavotā figūra pretendēja uz galēju natyrā- lismu. Ieplakā starp krāšņajām krūtīm izvijās melna čūska, nāvējošā kodiena vietu apzīmēja iesārts punktiņš, no kura sūcās asiņaina asara. Nabaga Kleopatral Lielās brīvības karalieņu aizēnota, tā dabūja redzēt vienīgi apmeklētāju nevīžīgās muguras. Leģendārā netikle, kas rija vīriešus līdzīgi piramidona tabletēm, atstāja uz publiku šokējošu absolūtas jaunavas iespaidu.

— Iepazīstietiesl Mans iemīļotākais varonis! — Menkups apstājās pie kādas figūras. Nikna izskata vīrietis spēcīgām rokām pūlējās saraut cietuma kameras grīdā iemūrēto ķēdi. — Ne filozofs, ne dzejnieks, ne tautas varonis. Jūras laupītājs Klauss Štertebekers. Cilvēks, kuram bija drosme mest izaicinājumu Hanzai, tās flotei, tās bagātībai, tās godīgās peļņas reliģijai, tās ekonomiskajam brīnumam. Otrs Mārtiņš Luters, kuram abordāžas zobens paticis vairāk par krustu. Hamburga devusi vēsturei bendi Heidrihu, bet man tā mūžam paliks Klausa Stertebekera pilsēta!

Viņi gāja tālāk pa zālēm, ko apdzīvoja karavadoņi, slavenas indētājas, valstsvīri, karaļu favorītes. To spīdošajā sabiedrībā nedaudzie garīgo profesiju pārstāvji izskatījās kā nožēlojami ubagi. Ar savu olimpisko stāju starp tiem patīkami izcēlās sirmais Gēte, kas ar zoss spalvu rakstīja savu «Marienbādes elēģiju» — ne jau velti viņš bija ne tikai dzejnieks, bet arī galma ministrs. Taču pat viņš bija spiests notušēties sava mīlestības objekta priekšā. Patīkama izskata vaska meitene ar visu savu pozu rādīja, ka viņam tur nav nekādu nopelnu. Bet kādam bija jāuzraksta viņai veltītā «Marienbādes elēģija», un viņa žēlīgi atļāva Gētes kungam stāvēt sev blakus.

Visas šīs figūras, atstādamas Mūnu un Deiliju pilnīgi vienaldzīgus, droši vien kaut ko nozīmēja Menkupam. Vai yņš pratoja par cilvēcei ne visai glaimojošo faktu, ka mietpilsoņa un vēsturnieka acīs slava visbiežāk saistīta ar izlieto asiņu daudzumu? Vai risināja jautājumu, kāpēc nevienā pasaules panoptikā nav cilvēka, kas ieguvis slavu ar savu labsirdību? Varbūt, sekodams šiem no vaska izlietajiem ceļa stabiem, kuriem uzskatāmības dēļ dots cilvēku izskats, Menkups dodas vēstures dziļumos, lai izprastu, kā un kāpēc brašais prūšu solis, pamazām pilnveidojoties, pārvērties trieciennieku kāju dipoņā, no kuras drebēja demolētās ebreju bodes?

Tēlniekam visi šie imperatori Barbarosas, feldmaršali

Hindenburgi un Diseldorfas briesmoņi nozīmēja tikai iespēju nostiprināt savas mākslas pozīcijas. Ar nicinošiem skatieniem viņš aptaustīja šīs reālistiskās formas. Filozofu Nīči viņš pagodināja, izdauzīdams pret tā degunu pīpi. Piepildīja no jauna,"bet, ieraudzījis uzrakstu «Smēķēt stingri aizliegts, jo dūmi kaitē eksponātiem», dusmīgi paslēpa pīpi kabatā.

—   Magnus! — viņš sauca.

—   Kas ir?

—   Iešu paelpot svaigu gaisu. Ieteiktu tev to pašu. Vienmēr esmu uzskatījis tevi par visneparastāko cilvēku, ko gadījies mūžā sastapt. Vaska miroņu pulki, bet tu mierīgi pastaigājies šajā vidē. Tavā vietā…

—   Zinu, manā vietā tu dotu priekšroku Lielajai brīvībai. Bet man, lūk, patīk. Patīk apzināties, ka pēc nāves nekad nenokļūšu šajā desmit feniņu slavas templī, kur tev līdzīgi apmeklētāji izdauzīs pret mani pīpes. Vai iedomājies, ka panoptiks ar vēsturiska kurioza tiesībām eksistēs tūkstoš gadu? Pienāk pie manis attāls pēctecis un pēc galvaskausa formas tūdaļ saprot, ka neesmu bijis visai gudrs cilvēks. Tā taču ir taisnība. Izraujiet mani no šīs vides, no šiem politisko maniaku un pusaklo muļķu laikiem, un visa mana tālredzība uzreiz pārvērtīsies visparastākajā normā!

Pamanījis Deiliju, kurš pārstaigāja zāli, daiļā dzimuma pārstāves meklēdams, Menkups strupi aprāva sarunu: — Lai iet! Parādīsim ciemiņiem vispamācošāko eksponātu un tad pilnām burām pretī tavam sapnim — bezmaksas vakariņām!

Pamācošais eksponāts atradās pašā pirmajā zālē. Tam apkārt bija daudz brīvas telpas — pierādījums tālredzīgi aplēstajam pievilkšanas spēkam. Sī telpa reti kad bija tukša. Ari šai vēlajā stundā Hitleru ielenca blīvs pūlis. Viņš stāvēja, roku izmetis uz priekšu, ar sasprindzinājumā sasvīdušo slaveno matu šķipsnu pāri pierei, ar savai dievesamībai noticējušā fanātiķa ekstātisko seju. Izbolītas acis, mute līdzīga stobram, no kura izlido gandrīz taustāmi naida šāviņi, vārgs cilvēciņš, sīciņš mikrofons, kurā kliedz ar asinīm un dzelzi raudzētā Lielvācija.

Viņš it nemaz nebija smieklīgs. Tāds viņš nelikās pat ārzemniekiem, angļiem vai kanādiešiem, kas ar jautru fa- miliaritāti meta viņam tieši acīs savu zibspuldžu uzliesmojumus. Viņš bija briesmīgs. Viņš atbaidīja un hipnpti- zēja — maza mēģene, kas izmērījusi asins okeānus, pusār- prātīgs pravietis pāri disciplinētu izpildītāju milzu baram.

Pietika paskatīties uz dažiem nekustīgi stāvošiem vāciešiem, dažāda vecuma cilvēkiem, lai uzreiz aizmirstos panoptiks, kur publikas uzjautrināšanai izstādīta vaska .lelle ar Hitlera sejas vaibstiem. Šie te stāvēja malā, nesajaukdamies ar ārzemniekiem, nekustīgi kā kareivji, kas gaida pavēli. Viņiem nebija nepieciešams nākt tuvu klāt, viņi tāpat dzirdēja katru tā vārdu. Viņi zināja, ka fīrers apmānījis pasauli, nevis viņus. Apmānījis ar savu pašnāvību, lai turpinātu dzīvot. Un, jo vairāk gadu pagāja kopš viņa nāves, jo vairāk vāciešu cerībās raudzījās uz debesīm, no kurienes viņš augšāmcēlies, atjaunots zem cita veidola, nokāps, lai dotu tiem atkal lielumu.

restorāns «rozārijs»

Jau Sovs sacījis, ka vesela nācija nejūt savu nacionalitāti, tāpat kā vesels cilvēks nejūt, vai viņam ir kauli. Mūsu kaiti padziļina tas, ka ārstu lomā uzstājas vissmagākie slimnieki.

MAGNUSS MENKUPS

Restorāns bija stāvgrūdām pilns. Tas nozīmēja, ka daudzajās zālēs ēd, dzer, bauda dzīvi un nopelna sev dzīves iztiku nelielas pilsētiņas iedzīvotāji. Trīs simti oficiantu strādāja vaiga sviedros, lai izdabātu trīs tūkstošu apmeklētāju iegribam. Vakars pagadījās sevišķi silts, reti kāds bija atnacis mētelī. Uz alumīnija āķiem karājās tikai cepures.

Menkups nosauca šveicaram savu vārdu. Tas pārlūkoja uz galdiņa noliktās aploksnes un lapiņas, bet tā arī nekā neatrada.

—   Savādi, — Menkups sacīja. — Parasti tas, kurš ierodas pirmais, atstāj pārējiem zīmīti. Varbūt viņi vispār nav vēl atbraukuši.

—  Visvienkāršāk apstaigāt restorānu, — Deilijs ierosināja.

—   Viegli teikt. Mēs pazaudēsim pusstundu. Bet drīz vien jāsākas ūdens koncertam. Negribētos, lai jums paietu secen tāds skaistums.

—  Tad apsēdīsimies pie kāda brīva galdiņa, bet pārējos uzmeklēsim pēc koncerta.

—   Brīvu galdu nav.

—   Kā jūs to zināt? — Mūns apšaubīja. Nekur nebija attiecīga uzraksta, šveicars bija viņus ielaidis bez ierunām.

—   Pēc tā, kā viņš palocījās, — jo augstāk zods, jo lielāks publikas pieplūdums.

Izkļūt no situācijas viņiem palīdzēja plikpaurains kungs ar lielu semītisku degunu. Viņš nepacietīgi dauzīja monētu pret telefona kabīnes stiklu.

—   A, Menkups? Meklējat savus musketierus? Tikko redzēju tos terasei Jā, kreisajā stūrī, turpat līdzās balustra- dei! Pienākšu vēlāk! Tagad nav laika! Marokāņi! Restorāna direktors visu sajaucis, nav iedevis pareizos galdiņus! Jābrīdina sekretāre, citādi viņi apmaldīsies! — viņš skubā izkliedza šos pilnīgi liekos sīkumus — ļoti aizņemts cilvēks, kuram tomēr gribas palepoties ar teicamiem veikala sakariem.

—   Vakera kungs, manufaktūras fabrikants! — Menkups iepazīstināja, bet tas jau bija paguvis ienirt vienā no neskaitāmajām stikla šūnām.

Terase bija milzīga. Viņi ar pūlēm atrada fabrikanta norādīto galdiņu. Lovīze un Magda nepamanīja viņus. Zemu noliekušās pār galdiņu, ar kupola gaismā zaļganiem matiem — viņas par kaut ko sarunājās. Klusi, gandrīz čukstus, ar zemes pelēkām, ļoti nopietnām sejām. Ballinam, kurš sēdēja tumsā, sejas vispār nebija.

—   Viņš var vēl apdomāties, — no tumsas izšāvās viņa balss un tūdaļ pagaisa, Menkupa izbiedēta.

—   šodien gluži neparasta diena! — izlikdamies neredzam viņam pievērstos tramīgos skatienus, omulīgi sasveicinājās Menkups. — Domāju, es viens tāds izklaidīgs, bet izrādās — tā ir vispārēja epidēmija. Kādēļ neatstājat šveicaram zīmīti?

—   Vai tiešām? — Lovīze brīnījās. — Vajag ātrāk kaut ko pasūtīt, tūlīt sāksies koncerts!

Šajā telpā apkalpoja meitenes. Viņu raibie, īsie tērpi kā taureņi plivinājās pustumsā. Daudzkrāsainas galda lampas, kas izskatījās kā rūķīši ar kupoliem galvā, un gar margām nolikti kubli ar rožu krūmiem piešķīra, terasei līdzību ar svētkiem iluminētu dārzu. Rožu vārat*eipaj ēdienu saldskābā smarža, dārgās parfimērijas kairinošais aromāts ietina apmeklētājus tvanīgā mākonī.

—   Koncerts? — Deilijs ieklausījās vairākos orķestros, kas vienlaicīgi spēlēja restorāna zālēs. — Un kā jūs dēvējat šīs skaņas?

Menkups nicīgi pasmaidīja un ieskatījās ēdienu kartē.

—   Ieteicu Hamburgas virtuvi! — viņš teica, lasīdams priekšā brīnumainus nosaukumus, kas pat valodu pratējam Deilijam šķita pilnīgi neizdibināmi.

—   Es esmu par starptautisko! — Deilijs paziņoja.

—   Piemēram, pasūtot bifšteku, jebkurā zemē jau iepriekš zini, kas tevi sagaida.

—   Es arī nepiekritu ekskursijām kulinārijā, — Mūns viņu atbalstīja. — Ar eksotiku var pamatīgi iegāzties. Nosaukums skan kā mūzika, bet vēlāk izrādās, ka tā ir lakstīgalu ligzda vai marinēta varde.

Menkups tomēr palika pie sava. Mūns apgalvoja, ka gastronomijas novērtējumos pilnīgi paļaujoties uz Deiliju, tas savukārt ietiepīgi atsacījās no šī goda. Iznākumā vienam pasūtīja «labekausu», otram «švanczaueru», nepaskaidrojot, kas tie par ēdieniem.

—   Kur jūs bijāt pazuduši? — Menkups jautāja, tikko oficiante aizgāja. Jautājums bija adresēts visiem, bet lūkojās viņš vienīgi uz Lovīzi. — Jau nodomāju…

—   Un kas ar vīnu? — Deilijs viņu pārtrauca.

—   Pie mums pienāks īpašs viesmīlis, — Menkups to nomierināja. — Kā tad bija?

—   Vainīgs esmu es. Kad tu iegriezies Sankt-Pauli priekšpilsētā, tūlīt sapratu, ka neiztiks bez tavas parastās atrakcijas. Zivju smaka man šķebina dūšu. Rakstnieki apgalvo, ka tās smaržojot pēc jūras, bet, manuprāt, drīzāk pēc glumīgiem pussapuvušiem līķiem.

—   Tas manī allaž radījis izbrīnu, — pasūtījis trīs pudeles «Rudesheimer-Gold», bet Lovīzei viņas iecienīto vīnu «Zeller Schwarze-Ķatz», Menkups vērsās pie Ballina.

—  Tu taču piederi pie slavenās jūrasbraucēju Ballinu dinastijas.

—  Vispirms esmu diezgan attāls radagabals, pie tam no Silēzijas sauszemes nozarojuma.

—   Jums jāzina, ko vārds «Ballins» nozīmē hamburdzie- šiem, — Menkups paskaidroja viesiem. — Hamburgā pagājušajā gadsimtā sākās tirdzniecība ar Ameriku. Tāpēc Hamburgas—Amerikas līnijas dibinātāju Ballinu, kurš prata to izveidot par pasaules lielāko kuģniecību, uzskata par pilsētas labvēli, jo ar šo laiku saistāms Hamburgas uzplaukums. Viņa pēcnācēju kapitāls vēl tagad sniedzas miljonos.

—  Tas netraucē viņus žņaugties par katru grasi. Jāatzīstas, kad vajadzēja bēgt no Silēzijas, izvēlējos Ham- burgu, cerēdams uz Ballinu atbalstu. Bet diemžēl viņi piedāvāja man nevis daļu savu miljonu, bet vietu kantorī. Kā redzat, nolēmu, ka labāk šķiest tinti avīžu rakstiem un grāmatām.

—   Šajā sakarībā ieteicu epitāfiju kapakmenim, kurā Lerhs un Magda, cerams, ieguldīs visu savu nemirstīgo mīlu pret tevi. — Menkups pasmaidīja. — Te atdusas pret ļaužu likstām atsaucīgais rakstnieks Dīters Ballins, ko par tādu izveidojusi pārējo ģimenes locekļu cietsirdība.

Mūns izklaidīgi klausījās. Traucēja mūzika. Nevis tā, kas apslāpēti un neskaidri atlidoja no citām telpām. Šī te likās nākam no grīdas, no parka tumsas, ko sagrieza šķēlēs celiņu mirgojošais punktieris. Strausa valsis, bet īpatnējā, it ka surdinētā izpildījumā. Mūns beidzot uzminēja, ka tumsas apslēptie mūziķi atrodas zem terases. Likās, tā šūpojas mūzikas viļņos — zvaigžņotajām debesīm piekārtas, smieklu un stiklaina zvana pilnas akmens šūpoles. Šaurajā glāzē dzirkstošais «Rudesheimer-Gold» arī pastiprināja šūpošanās izjūtu. Kad Mūns pagriezās, viņš redzēja tālumā pulsējošas gaismas pilnu caurspīdīgu stabu — Filipsa firmas reklāmas skatu torni.

—  Patiesību sakot, dezertēšanā esmu vairāk vainīga par Dīteru, — Lovīze ierunājās, iespējams, lai pārtrauktu ieilgušo neērto klusumu. — Vai rādīji saviem viesiem Lielo brīvību un panoptiku?

—   Jā.

—   Tieši no tā baidījos.

—  No panoptika? — Deilijs vaicāja. — Pilnigi piekrītu jūsu antipātijām.

—  Nē, no Lielās brīvības. Piecus gadus pēc kārtas biju tur ik vakaru. Kā atceros, tā kļūst nelabi.

—  Augums jums gan piemērots striptīzam, tomēr nevaru jūs iedomāties šajā milzu izpārdošanā, kur preces svarīgākā īpašība — galīgs iesaiņojuma trūkums, — Deilijs galanti apgalvoja.

—  Ceru, šoreiz tas ir patiešām kompliments, nevis aforisms, — Lovīze skumji pasmaidīja. — Šajā ielā atcodas

mans teātris. Ielu ienīdu, bet teātris nozīmēja man visu dzīvi. Neraugoties uz jocigo lejasvācu izloksni, par kuru jūs, Deilija kungs, tik labprāt zobojaties. Kaut gan šī izloksne brīžiem tuvāka angļu valodai nekā vācu. Parks, kurā atrodas mūsu restorāns, saucas «Planten und Blo- men». Blometi — ziedi, Planten — augi, gandrīz tāpat kā angliski «plants». Tas ir bijušais botāniskais dārzs.

—   Lo ekskursijas" vadītāja lomā! — Ballins smējās. — Tad pie viena paskaidro Deilija kungam, ka zem mums atrodas desmit paaudžu kauli. Šī kolosālā izpriecas kombināta vietā gluži nesen bija kapsēta.

—   Bet tagad tā restorānos, kafejnīcās, sporta stadionos, bērnu dzelzceļa vagoniņos, politisko sanāksmju telpās, zālēs preses konferencēm un modes demonstrēšanai gandrīz simttūkstoš cilvēku var vienlaicīgi piedzerties, audzēt muskuļus, draiskoties, runāt daudznozīmīgas muļķības un pasludināt par nemirstīgām tādas idejas, kas nenodzīvos ilgāk par viņiem pašiem. Bet pēc simts gadiem te jau atkal būs kapsēta! Šie transit gloria mundi! Tā paiet pasaules godība! Dzersim par seno romiešu gudrību! — Menkups pacēla savu glāzi.

Tai pašā mirklī, sākās brīnums. Tumsa izvirda ērģeļu skaņas. Smaga fūga, it kā nesdama savos plecos visu cilvēcisko bēdu nastu, atrāvās no zemes, kāpienu pa kāpienam cēlās pret debesīm. Un, jo grūtāka bija kāpšana, jo platāki izauga spārni. Tie jau šalkoja kaut kur augstu, augstu pāri terasei, Baha harmonijas ar debesīm pielijušais ūdenskritums nogāzās pāri galdiņiem un atkal uzlidoja, gaistot un saplūstot ar bezgalīgo augstumu. It kā skaņas būtu izrāvušas tās no zemes dzīlēm, reizē uzšļāca simtiem strūklaku. Sākumā pasmagas '— strūklas šāvās augšup, kļuva aizvien gaisīgākas, aizvien vieglākas un beidzot, svaru zaudējušas, izšķīda mirdzošu lāšu vēdeklī. Katrai strūklakai bija sava krāsu gamma. Prožektori, nolasīdami no neredzamām nošu pultīm vissmalkāko muzikālo niansi, spēlēja uz ūdens vijolēm ar tumši sarkaniem, violetiem, oranžiem, neizteicami ziliem lociņiem. Ūdens akordi uzlidoja piecdesmit metru augstumā, krita lejup, cēlās no jauna. Un tas viss atrāva cilvēkus no porolona krēsliem un iemeta nevarīgus putainajās straumēs, krāsu mežonīgajā dejā, paužu pērkondimdošajā klusumā, ērģeļu dobjajā dunoņā un gaistošajā liegumā.

Pēkšņi brīnums, ko tūristu prospekti dēvēja par ūdens* gaismas koncertu, izbeidzās.

—   Tas ir mans mīļākais gabals, — Menkups teica. Balss trīcēja, acis ar kupola zaļās gaismas nokrāsotajiem plakstiņiem bija valgas. — Viņi to nekad agrāk nav spēlējuši.

Klusums.

—   Lai tu nedomātu, ka tie ir brīnumi, pateikšu tev taisnību, — Magda pirmā to pārtrauca. — Mūziku pasūtīja Lo. Speciāli tev. Tieši tādēļ negājām jums līdz uz Sankt- Pauli.

—  Tu mazliet pārspīlē, — varēja just, ka Lovīze noskaitusies. — Vienkārši uzskatīju, ka pabraukt apkārt zooloģiskajam dārzam daudz patīkamāk nekā staigāt pa tavu panoptiku. Un tā kā mēs te gadījāmies pirmie …

—   Vienalga, paldies, — Menkups pateica negaidīti sausi un ņēmās jo sīki skaidrot viesiem, ka strūklaku pavisam trīssimt divdesmit, tikpat daudz zemūdens starmešu, ka ērģeļu mūzika tiekot sniegta magnetofona ierakstā, bet vienīgie dzīvie izpildītāji esot gaismas pianists un ūdens ērģelnieks.

Apmeklētāji pamazām atjēdzās no brīnuma. Vairums ar acīm redzamu atvieglojumu. Sie koncerti bija izslavēti. Jebkurš Hamburgas iedzīvotājs, jo vairāk tūrists, neparko neatteiktos no iespējas redzēt šo lielisko izrādi. Bet spazmas rīklē, kuras neviļus izsauca šis tehnikas brīnums, nebija nevienam vajadzīgas. Steigdamies atbrīvoties no tām, viņi izskaloja rīkli ar konjaku, divkāršā enerģijā pievērsās ēdienam un, labpatikā juzdamies atkal kā normāli, drošos porolona krēslos sēdoši cilvēki, īstā laikā atcerējās piparotas anekdotes.

—   Lo dievina zooloģisko dārzu, — Menkups sacīja. — Un vai zināt, kas tam par cēloni? — viņš smējās, it kā runa būtu par anekdoti. — Aizkustinošais norādījums: «Dot zvēriem bojātus augļus stingri aizliegts.»

—  Man bija deviņi gadi, kad pirmo reizi to ieraudzīju. Kopš tā laika allaž nožēloju, kāpēc man nelaimīgā kārtā bijis jāpiedzimst par cilvēku. Ja par ļaudīm izrādītu tādas rūpes! — Lovīze komiski izdvesa.

Trešdaļa galdiņu uzreiz atbrīvojās. Tie, kas bija paspējuši piepildīt vēderu līdz koncertam, tagad, saņēmuši apsolīto desertu, steidzās uz mājām. Patlaban terase atgādināja dārzu ar pusnobirušām lapām. Kļuva redzajns no vairākiem sabīdītiem galdiņiem izveidots sniegbalts l<vad-

rāts, kur neatkorķētu pudeļu, mākslinieciski izgreznotu gaļas un salātu kalnu, tīru nažu un dakšiņu sabiedrībā garlaikojās manufaktūras rūpnieks.

—   Vakera kungs ir interesants cilvēciņš, — Menkups domīgi sacīja. — Nesen lielījās, ka apģērbjot trešdaļu Senegalas.

—   Tā kā tērps tur sastāv no gurnu saites, tas nav nemaz tik daudz, — Deilijs vīpsnāja.

—   Viss šajā pasaulē ir relatīvs. Hitlera laikos viņš priecājās pat par simts markām.

—   Ņemot vērā, ka viņš ir ebrejs, tas vēl uzskatāms par sevišķu veiksmi, — Mūns piezīmēja.

—   Jūs .maldāties, Vakers ir tīrasinīgs ārietis, bet toreiz pietika ar to, ka cilvēkam bija ebreja deguns. Vai zināt, ar ko vakaros nodarbojas šis plaukstošais fabrikants? Ieslēdzas savas greznās savrupmājas vientuļajā kabinetā, ieslēdz projekcijas aparātu un ik dienas skatās vecas hro- nikalas filmas. Reiz viņš ielūdza arī mani. Tas bija, lietojot mana vectēva terminoloģiju, šausmīgi un skaisti. Šausmīgi — man, skaisti — Vakera kungam … Tūkstošiem un tūkstošiem karogu ar kāškrustiem, lāpu bangojošs okeāns, sajūsmā raudoši vīrieši, sievietes, kas ekstāzē stiepj pretī savus mazuļus. Pa šauru gaiteni lēnām virzās vaļējs automobilis. Tajā, izslējies pāri miljonu pūlim, tikko saredzams aiz trieciennieku blīvās sienas — Hitlers. Nekustīgs, ar izstieptu roku, nevis cilvēks, bet dievība. Un ļaudis histēriskā pielūgsmē lauž cits citam ribas, lai ieraudzītu šo roku, kas dāvā viņiem Lielvāciju. Grandiozi, cildeni, neatkārtojami… Mana drauga Vakera ebreja deguns pat nosarka no aizturētām asarām … Es viņam teicu: «Bet fabrikas jums tolaik tomēr nebija?» Viņš izšņaucās un klusi atbildēja: «Cilvēks nedzīvo no maizes vien …»

—   Esi runājis pietiekami ilgi, laiks iedzerti — tēlnieks atgādināja.

—   Uz to, lai mums veiktos! Kaut ar deguniem! — Mūns pasmaidīja.

—   Es formulētu šo tostu mazliet citādi, — Menkups pārlaboja. — Par tadu degunu, kas palīdzētu vāciešiem saprast, ka viņus no jauna taisās cienāt ar tām pašām sa- puvušajām saknēm! — viņš pacēla glāzi.

Ballins nejauši pastūma viņa roku. Glāze apgāzās un saplīsa, Menkups izklaidīgi notrauca drumslas no slapjajām biksēm.

—   Iegriezāt pirkstā? — Mūns vaicāja, ieraudzījis to saviebjamies.

—   Nieki! — Menkups atgaiņājās, iebāzis roku kabatā.

Mūns bija vienīgais, kas vispār ievēroja šo starpgadījumu. Pārējie ziņkāri nopētīja manufaktūras rūpnieku. Nemaz negribējās ticēt, ka šis vientulībā nīkstošais cilvēks spējīgs jebkādām emocijām.

Pēkšņi Vakers pielēca kājās, noslaucīja muti ar servjeti, nometa to uz tukšā šķīvja un ar starojošu seju pavēcināja roku. Mūnam garām nodefilēja viņa lidojuma ceļabiedri ar Vakera sekretāri priekšgalā. Marokāņu sabiedrībā negaidot parādījās arī Deilijam pazīstamā nēģeriete. Eksotiskie viesi ar muhamedāņu svētceļnieku svinīgumu šķērsoja terasi, un vienīgi sekretāres saņurcītās neilona uzacis un svaigas lūpu krāsas pēdas uz meistarīgi izdaiļotajiem vaigiem liecināja, ka viņi nebūt nav svētuļi. Pazinusi Deiliju, nēģeriete pasmaidīja un daudznozīmīgi pagrozīja pirkstos šokolādes kaklam aplikto pērļu virkni. Deilijs, pielēcis kājās, metās tai klāt. Bet sekretāre, ledainā balsī paskaidrojusi, ka tā ir neoficiāla diplomātiska pieņemšana, palūdza viņu atiet sānis. Tekstilrūpnieks kā atvainodamies noplātīja rokas — tā sakot, Menkupa kunga draugi ir arī viņa draugi, bet nekā darīt, veikals paliek veikals.

Vakers, neļaudams oficiantēm tuvoties galdam, pats attaisīja pudeles, salika uzkožamos uz šķīvjiem. Ar gandarījumu konstatējis, ka ārzemnieki ir nodarbināti, viņš kaut kur nozuda un, burtiski, pēc trim minūtēm atgriezās ar dažām dāmām, kuras nodeva marokāņu viesu rīcībā.

Mazliet vēlāk Mūns izbrīnā pamanīja Vakeru nākam pie viņu galdiņa.

—   Beidzot viss kārtībā! — viņš piesēdās un, apmierināti paberzējis rokas, ielēja sev dažas lāses «Zeller Schwarze Ķatz». — Tagad var aprunāties ar draugiem … Lūk, jūs, Menkup, esat neizpratnē par maniem panākumiem. Viss atkarīgs no takta sajūtas. Neuzplijos saviem klientiem, nevicinu viņiem deguna priekšā līguma projektu. Bet kantorī, sēžot pie direktora galda, viņiem noteikti liksies, ka mēģinu piešmaukt. Nepiespiesta atmosfēra ir pats galvenais.

—  Vai pazīstat šo nēģerieti? — Deilijs vaicāja.

—   Tādos sīkumos nekad neiejaucos, — Vakers iedzēra un, mazliet padomājis, ielēja sev vēl dažus malku§. — Ja viņa gādā par labu omu, esmu gatavs uzskatīt viņu par eņģeli. Tas, ka šī dāma ir nēģeriete, mani nebūt nešokē.

—   Bet es gandrīz vai nodomāju, ka tieši viņas dēļ esat pārsēdies pie mums, — Deilijs viņu pazoboja.

—   Lai dievs pasargā! Vai tad cilvēkam ar manu degunu ir tiesības uz rases aizspriedumiem?! Mans draugs Menkups droši vien patenkojis, it kā es cienot nacionālsociālistus? Nekā tamlīdzīga! Bet ko esam ieguvuši, kopš izdevies tikt no viņiem vaļā? Vāciju? Nē! Uz pusēm sagrieztu žaketi.

—   Gabals ar kabatu čeku glabāšanai tomēr ticis jums, — Menkups pasmīkņāja.

—   Kāds man no tā labums, ja esmu tikai pa pusei apģērbts?! Kauns rādīties tādā izskatā! Kauns, ja kāds netīrs senegalietis prašņā: «No kuras Vācijas jūs esat — no rietumu vai no austrumu?» Hitlera laikos pastāvēja tikai viena Vācija. Kad izpildīja mūsu valsts himnu … — Vakers papildināja nepabeigto frāzi ar svinīgu žestu.

—  Jums droši vien piemirsies, ka toreiz par himnu uzskatīja dziesmu «Trieciennieki maršē drošā, cietā solī»? — Deilijs atgādināja.

—  Tas ir sīkums, — Vakers skumji aplūkoja savu tukšo glāzi. Varēja just, ka tikai ārsta priekšraksts traucē iedzert vēl.

—   Jūsu princips neiejaukties sīkumos ir visai lietde- .. rīgs. Ne tikai nēģeriete, pats velns pārvēršas eņģelī, ja vien tas spēj veicināt labu nacionālo omu, — Menkups nikni teica.

—   Kāpēc mums ķīvēties? — Vakers apvainoti nomurmināja. — Starp citu, piesēdos pie jums ne jau tāpēc, lai kultu tukšus salmus. Esmu dzirdējis baumas, ka jūsu draugs Grundegs miris visai mīklainos apstākļos.

—   Dzirdējāt? — Ballins izsmējīgi sacīja. — Jāsaka, ar krietnu nosebošanos.

—  Tā kā mēs bijām draugos… — palaidis viņa zobgalību gar ausīm, Vakers turpināja.

—   Pirmā dzirdēšana! — Ballins izaicinoši smējās.

—  Zināmā mērā, — fabrikants mīkstināja savu formulējumu. — Būdams Aizsardzības komitejas loceklis, viņš palīdzēja man noslēgt līgumu par bundesvēra formas tērpiem.

—   Kopš kura laika apakšveļu sauc par formas tērpiem? — Ballins kļuva arvien sarkastiskāks.

—   Un kas par to? — Vakers nosarka. — Romela Āfrikas lauvas karoja Lībijas tuksnesī bez mundieriem, bet parādiet man kaut vienu vācu kareivi, kas izticis bez biksēm? — pamanījis sekretāri, kas iztālēm rādīja viņam zīmes, Vakers mudīgi piecēlās. — Man ir konkrēts priekšlikums. Varbūt uzdot kādiem spējīgiem privātdetektīviem noskaidrot Grundega nāves cēloni? Esmu gatavs daļēji finansēt šo pasākumu. Ko ieteiksiet, Menkup?

—   Gribat atrast savām filantropa tieksmēm citu darbības lauku? — Menkups jautāja. — Ja apšaubāt oficiālās izmeklēšanas rezultātus, pavaicājiet Dīleram Ballinam. Viņš, var teikt, personīgi bijis klāt Grundega nāves stundā.

—  Atvainojiet! Viesi! — izgrūda Vakers. — Turpināsim sarunu citreiz!

—   Jūs bijāt klāt? — Deilijs izbrīnā pievērsās Ballinam, pasteigdamies pārtulkot Menkupa pēdējos vārdus Mūnam.

Ballins, acīm redzot, dzīrās kaut ko pateikt Vakeram, bet manufaktūras rūpnieks jau bija gabalā. Paraustījis plecus, Ballins nicīgi teica:

—   Vai jūs domājat, ka Vakeram patiešām rūp Grundega liktenis? Viņam tas ir vienīgi izdevīgs paņēmiens reklamēt savas apakšbikses. Lai avīzes rakstītu: «…pateicoties Vakera kunga firmas atsaucībai, izdevies beidzot atklāt…» un tā tālāk. Bet tur galīgi nav ko atklāt. Tas bija savā prozaiskumā muļķīgs, tādēļ mums, Grundega draugiem, divkārt traģisks negadījums. Grundegu nobendējusi viņa sirds, un ne tikai medicīnas nozīmē. Ja viņš nebūtu ar tādu kaismi nostājies Menkupa pusē, ja būtu uztraucies kaut mazliet mazāk, tad, iespējams, tagad sēdētu kopā ar mums, — Ballins apklusa.

—   Esmu lasījis, ka Grundegs nomiris automobilī, — Mūns sasprindzināti gaidīja turpinājumu.

—   Jā gan. Bet jurns laikam nav zināms, ka tai pašā automašīnā sēdēju arī es, — Ballins, nogrimis atmiņās, sāka stāstīt. — Viņš bija apsolījis man nodot materiālu par Strausu un viņa ministriju. Ar Menkupu bijām norunājuši, ka es apstrādāšu to «Hamburgas Orākulam». Gaidīju pie bundestāga priekšsēdētāja savrupmājas, kur visam bija jāizšķiras. Tas bija nākamajā dienā pēc Grundega dramatiskās uzstāšanās parlamentā, Menkupu aizstāvot, pēc kuras vajadzēja izsaukt viņam ārstu. Scēna pie bundestāga priekšsēdētāja, kur pulcējās Adenauera kliķes ievērojami darbinieki, izvērtās vēl vētraināka. Viņi prasīja, laf Grun- degs atsakās no draudiem atklāt dienesta noslēpumus, viņš savukārt pieprasīja Menkupa tūlītēju atbrīvošanu. Viņš no turienes iznāca tādā izskatā, ka biju nobažījies par viņa veselību. Grundegs teica, ka gatavs nodot man materiālus, bet vispirms jāapspriežoties ar partijas vadību. Braucām uz frakcijas mītni. Ceļā viņš sūdzējās par sirds krampjiem, bet braukt vispirms pie daktera nevēlējās — gribēja pēc iespējas ātrāk satikties ar saviem kolēģiem… — Ballins atkal apklusa. Varēja rasties iespaids, ka viņš stāsta pats sev.

—  Viņš nomira jums klātesot? — Deilijs ievaicājās, pārtraukdams ilgo klusumu.

—   Paldies dievam, nēl Tālāk Grundegs brauca viens pats. Man pietika prāta izkāpt no mašīnas un meklēt tuvāko tālruni, kas diemžēl atradās turpat vai kilometra attālumā. Piezvanīju viņa personīgajam ārstam. Tas tūdaļ izbrauca, lai sagaidītu Grundegu frakcijas mītnē, bet nokavēja. Kad automobilis atbrauca un šoferis atvēra durtiņas, Grundegs jau bija miris.

—   Savādi, — Deilijs pateica.

—  Sirds slimnieki mirst uzreiz — un ne tikai mašīnā … Kinoteātrī, telefona kabīnē… — Ballins gurdenā balsī piezīmēja.

—   Bet parasti tie pagūst iekliegties, ievaidēties. Savādi, ka šoferis nekā nav dzirdējis.

—  Aizmirsu pateikt. Tas bija frakcijas limuzīns, vecmodīgs rolroiss, kur šoferim dod pavēles pa speciālu sarunas stobriņu. Ceļā nereti apsprieda delikātas dabas politiskus darījumus, kas nebūt nav domāti viņa ausīm. Nebijusi šī nolādētā šķērssiena … — Ballins, nepabeidzis teikumu, satvēra glāzi un kāri izdzēra, it kā cenzdamies pēc iespējas ātrāk aizskalot rūgtos vārdus, kas tā kā tā nevienu neuzcels no kapa.

—   Tiešām muļķīgil — Mūns pacēla galvu un sastinga.

Ne Menkupa, ne Lovīzes vairs neredzēja pie galdiņa.

Deilijs to pamanīja mirkli vēlāk. Ballina stāstījuma laikā galds un pārējie pie tā sēdošie cilvēki šķita izgaisuši. Eksistēja vienīgi melnais rolroiss, nekā nezinošais šoferis un viņa mirušais braucējs.

—   Kur Menkups? — Deilijs strauji pielēca kājās.

—   Spriežot pēc monētas, ko tas patapināja no Lo, devies kādam piezvanīt, — tēlnieks, neizņēmis no mutes pīpi, pavēstīja.

Ar pūlēm piespiezdams sevi palikt uz vietas, Mūns pamāja savam palīgam. It kā sadzirdējis starta šāvienu, tas šķērsoja terasi, vairs nelikdamies zinis par konspirāciju. Dažos lēcienos noskrēja pa kāpnēm un'aizelsies apstājās pie ģērbtuves.

Cepures, cepures vien, baismīga masveida giljotīna, no kuras nav paguvuši novākt nocirstās galvas. Bet tieši iepretī — dūkoņas pilns stikla strops, desmitiem šūnu, kuru durvis atradās nepārtrauktā kustībā. Telefona bites ielidoja un izlidoja, atstādamas uz membrānām lūpu krāsu, cigarešu un vīna smaku. Tūkstošiem ļaužu te atstāja savas cilvēciskās rūpes, veikala intereses, mīlas emocijas, vieglprātīgās cerības un ierastās vilšanās.

Deilija skatiens tramīgi slīdēja pa kabīnēm un beidzot ar atvieglojumu apstājās pie Menkupa salīkušās muguras.

Būdams cilvēkos, Hamburgas orākuls, par spīti vecumam, pūlējās turēties īpaši stalti. Tagad pelēkie pabieza auduma svārki karājās uz pleciem kā maiss. Visa viņa poza pauda bezcerību, pāri bortam pārlēkuša cilvēka izmisīgo vienaldzību, ar kādu tas noraugās uz tik tikko saredzama, aizejoša kuģa ugunīm.

Mazliet tālāk stāvēja Lovīze, knibinādama savas somas aizslēgu, nervozi smēķēdama un kaut ko klausīdamās. Varbūt viņa klausījās čigānu trio mūziku, kas atlidoja no bāra purpurotā mijkrēšļa? Vai arī Menkupam uzgrieztā, šķietami vienaldzīgā mugura tikai maskēja spraigu interesi par telefona sarunu?

Menkups iznāca no kabīnes un, aizcirtis durvis, atguva parasto izskatu. Lūpas sakustējās tik tikko manāmā izsmējīgā smaidā.

Deilijs jau gatavojās pieiet klāt, bet nepaguva. Menkups paņēma Lovīzi zem rokas un izgāja no restorāna. Ko tas varētu nozīmēt? Vēlēšanos ieelpot svaigu gaisu? Bēgšanu no draugu apnicīgās sabiedrības? Vai drīzāk nepieciešamība aprunāties zem četrām acīm ar Lovīzi? Daudz kas Menkupa rīcībā nebija īsti saprotams. Uzaicinājis viņus no tālās Amerikas savas dzīvības apsardzībai, bet ne ar pušplēstu vārdiņu nav minējis, no kuras puses īsti draud briesmas.

Deilijā pamodās slepenpolicists. Viņš uzmanīgi sekoja pārītim. Parka tumsa atļāva palikt neredzamam. Taču rupjā, iesarkani vižņainā grants neciešami čirkstēja zem pazolēm. Troksnis ne vien noslāpēja sarunu, bet ari nodeva Deiliju, tikko Menkups un Lovīze apstājās.

—  A, tas esat jūs! — Menkupa acis ar slikti slēptu īgnumu raudzījās uz Deiliju. — Mēs ar Lovīzi gribējām uzkāpt tornī. Nāciet līdzi! Neaizmirstama naksnīgās Hamburgas ainava!

Deilijs, izlikdamies noticam šai pasaciņai, pievienojās viņiem. Uzzināt noslēpumu tā ir neizdevās. Bet Filipsa sabiedrības tornis, kas reklamēja visā Eiropā slavenos radiouztvērējus, telefonu komutatorus un galvenokārt spuldzes, bija šīs pastaigas vērts.

Tas, kas iztālēm šķita pienaina lāpa, tuvumā izskatījās kā šaura kokteiļa giāze, kur laistījās un luminiscēja elektrība daždažādās nokrāsās. Tieši tūkstoš apgaismošanas ķermeņu piepildīja desmitstāvu stikla dobumu ar opālkrāsas, maigi dzeltenu, sārtu, dzelmaini zaļganu, ledaini polāru mirdzumu. Šajā zaigojošā mistrojumā, kas it kā balansēja bezsvara stāvoklī, krita smagas, baltas dienasgaismas lāses.

Te viss bija caurspīdīgs, pat stikla lifts, kur iekšpusē spīguļoja sarkanas un melnas stikla pogas. Lifts nesteidzīgi peldēja uz augšu. Fantastiskas filmas kadrs! Neticama pasaule, kur redzi visu un visi redz tevi. Pasaule bez noslēpumiem un ēnām, aizsargčaulu zaudējusi caurspīdīga esamība.

Deilijs bija sajūsmā, bet viņu nepameta sajūta, ka šajā kristāla pasaku pilī vairums jūtas visai neērti. Pienācīgi novērtējuši savu laikabiedru reklāmas izdomu, cilvēki steidzās projām no šīs vietas, kur nav aiz kā paslēpties.

Galerijā, kas no ārpuses apjoza torni, bija vēsi. Pašlaik te, izņemot viņus trīs, nevienu citu nemanīja.

—   Skaisti, vai ne? — Menkups jautāja.

—  Ņujorka, skatīta no Empire State Building simtā stāva, laikam skaistāka? — Lovīze vaicāja.

—  Noteikti, — Deilijs pamāja. — Bet Hamburga arī atstāj lielisku iespaidu.

Pusautomātisku repliku apmaiņa, tīri izdevīgi iecerēta sazināšanās forma tiem dzīves gadījumiem, kad nav ko teikt vai jāsaka tik daudz, ka labāk neteikt nekā. Menkups un Lovīze klusēja, ar liekuļotu interesi aplūkodami naksnīgās pilsētas neaptveramo tuksnesi, neskaitāmo uguņu mirdzošo mirāžu.

Tā klusē, ārēji mierīgi, iekšēji neērti juzdamies, divi cilvēki, kuru sabiedrībā iemanījies trešais — liekais. Cilvēki, kuri izslēguši tālruni un aizklājuši logus, lai paliktu vienatnē, bet aizmirsuši- pieslēgt durvis. Saimnieki ar piespiestu laipnību rāda nelaikā uzklupušam ciemiņam retu porcelāna trauku kolekciju, bet patiesībā interesējas vienīgi par pulksteņa gausi slīdošajiem rādītājiem.

Nav šaubu, šo klusēšanu daļēji ietekmēja arī psiholoģiskais efekts, ko tornis atstāja uz visiem apmeklētājiem bez izņēmuma. Pat Deilijs, kuram šai brīdī nekas nebija slēpjams, atskaitot honorāru par nēģerietei sniegto pakalpojumu, jutās kā pēc rentgenologa apciemojuma.

—   Grēksūdzes tornis! — viņš nomurmināja.

—  Jūs kaut ko teicāt? — Menkups vaicāja.

—   Sarunājos pats ar sevi. Lielisks paņēmiens saglabāt klusētāju sabiedrībā rosīgu sarunu noskaņu.

—   Atvainojiet mani, — Menkups pasmīnēja. — Vainīgs laikam augstums. Jo augstāk paceļas virs zemes, jo mazāk gribas runāt. Kalnos cilvēks vairāk sarunājas ar dabu nekā ar sev līdzīgiem.

—   Viss var būt, — Deilijs pamāja. — Katram savas domas. Es, piemēram, prātoju par Romas pāvestu. Muļķis! Bet mūsu Federālā izmeklēšanas biroja direktors — vēl lielāks. Ja jau no vainīgajiem jāizspiež viņu grēki un slepenie nodomi, daudz lietderīgāk iespundēt šādā tornī, nevis smacīgā grēksūdzes kabīnē vai drūmā cietuma kamerā.

—   Savdabīga ideja, — Lovīze piespiesti smējās.

Deilijs, atbalstījies pret margām, skatījās uz svešās pilsētas ņirbošo gaismas kaleidoskopu. Galva reiba, žokļus neviļus pleta nervozas žāvas.

—   Par ko jūs domājat, Deilija kungs? — Lovīze negaidot vaicāja.

—   Meklēju pirmo upuri savam grēksūdzes tornim.

—   Un kuru esat izraudzījies? — viņa pasmaidīja. — Varbūt mani?

Apgaismotās ielas skrēja uz visām pusēm. Laukumi kvēloja kā zvaigžņu spieti. Pa šo it kā uz zemes apgāzto zodiaka pasauli plūda šoseju Piena Ceļi. Ar zvaigžņu putekļiem piekaisītā apļa autostrādes spirālā galaktika griezās mašīnu starmešu gaismā kā karuselis.

—   Jūs nepazīstat mūsu Lo! — Menkups reaģēja ar nelielu nokavēšanos. — Labākā gadījumā izdabūsiet no viņas atzīšanos mīlestībā.

—   Ne prātā nenāk! — viņa papurināja matus. — Tad jau drīzāk esmu gatava izsūdzēt visus esošos un nodomātos grēkus.

—   Patiešām, — Menkups domīgi sacīja. — Ieslēdziet cilvēku uz trim diennaktīm šajā gaismas krātiņā, un viņš pateiks itin visu. Nevaru iedomāties neko briesmīgāku. Ceturtajā dienā viņš vai nu sajuks prātā, vai arī atzīsies jebkurā noziegumā, pat ja nebūs vainīgs. Svētā gaismas inkvizīcija!

—   Iesim projām, — Lovīze teica.

Bet Menkups jau atkal bija viesmīlīgs saimnieks, kas izrāda ciemiņam interesantas vietas.

—   Paskatieties uz ostu!

Osta patiešām bija šī elektriskā panno visiespaidīgākā sastāvdaļa. Tā stiepās kilometriem tālu — kuģu būvētavu un sauso doku autogēnu zibsnījumu apgaismots tumšs akvārijs, kur mudž neskaitāmas vizošas infuzorijas.

—   Vai neliekas kolosāli salīdzinājumā ar graustiem, kurus redzējāt pie mums pēc kara? — Lovīze vērsās pie Deilija.

—   Kurus es esot redzējis? Jūs par mani runājat? — Deilijs ausījās.

—   Nu jā, jūs taču vairākus gadus esat kalpojis okupācijas karaspēkā, — Lovīze nomurmināja, ļaudama skatienam izklaidīgi klīst pa gaišo apvārsni.

Deilijs paskatījās viņā ar aizdomām. Ja Menkups patiešām nav nekā stāstījis saviem draugiem, no kurienes tā smēlusi savas zināšanas?

—   Jūsu informētība mani biedē, — viņš pasmaidīja, ar joku maskēdams patiesu izbīli.

—   Es to pateicu. Proti, ka jūs žurnālista karjeras sākumā sūtījāt no Berlīnes korespondences armijas laikrakstam, — Menkups, vienā elpas vilcienā nobēris šo teikumu, steidzīgi pārgāja uz neitrālu teritoriju: — Tas vēl nekas! Nesen man parādīja jauna televīzijas torņa metu. Visaugstākais Rietumeiropā! Biroja telpas, studijas, kafejnīcas, pat ap savu asi rotējošs restorāns. Celtnei jāiztur astoņdesmittūkstoš tonnu pretestība uz katru kvadrātmetru … Kamēr valsts robežas neļauj mums izvērsties plašumā, cenšamies kaut vai tiekties augšup… Lo, vai atceries žurku barus, kas mitinājās pēckara drupās?

—  Astronomisks daudzums! — Lovīze nodrebinājās. — Miljoniem! Treknas, milzīgas! Ko tik hamburdzieši ne- izmēģināja, lai tās iznīcinātu! Pat izcili zinātnieki nodevās šai problēmai. Kad rok bedres jauniem namiem, apakšzeme vēl tagad izverd tūkstošiem šī kara mantojuma.

—   Sīkums, kā teiktu mans draugs Vakers. Kas gan ievēros tādu detaļu mūsu grandiozajā vērienā? Nezini, ko vairāk apbrīnot — ļaužu optimismu vai vāciešu uzņēmību… Bet kādreiz taču bija cita Vācija! Trīssimt karalistes, sīkas hercogistes un gluži niecīgas valstiņas. Tomēr tieši šī bērnu mozaīka devusi pasaulei milžus. Kantu, Bēthovenu, Gēti! Vai varat man nosaukt kaut vienu garīgu vērtību, ko radījusi Lielvācija? Tā Lielvācija, kas stiepusies no Atlantiskā vaļņa līdz Volgai, no Ziemeļu Ledus okeāna līdz Egejas un Melnajai jūrai? Tā, kura kopā ar fašistisko Itāliju pārvaldīja gandrīz visu Eiropu un trešdaļu Āfrikas? Varbūt liksiet pieskaitīt vērtībām Rozen- berga «izcilo atklājumu», ka īstam vācietim piemīt radošs prāts, nevācietim — neitrāls, bet ebrejam — postošs? Visi Menkupi bija ziemeļvāci. No kurienes manī radies šis visu postošais neāriskais sārms? Ir bijuši brīži, kad par vienīgo īsto vācieti uzskatīju ebreju Marksu! — Menkups paskatījās debesīs.

Gaismas atblāzma no namu logiem un spožajām vitrīnām kā bāli sārts jumols sedza miegā slīgstošo pilsētu. No tālienes tuvojās lapsenes sīkšana. «Tā pieauga, pārvērtās reaktīva bumbvedēja dārdoņā un izzuda, saplosīdama klusumu. Palika vienīgi uz milzīgā zvaigžņotā debess fona tik tikko saredzama, bezgalīgi gara dūmu svītra, kas vēl ilgi stiepās pāri naksnīgajai Hamburgai.

—   Tā kā auksti kļuvis, — Menkups nodrebinājās.

—   Ejam! — Lovīze nočukstēja.

Caurspīdīgās durvis ielaida viņus atpakaļ tornī. Zem stikla grīdas rēgojās desmit stāvi tukšuma. Neviena cilvēka, tikai stikls un dvēseli plosošā gaisma. Viņi jau tuvojās liftam, kad pa visiem stāviem norībēja metāliska balss:

—  Tornis tiek slēgts! Apmeklētājus lūdz atstāt telpas!

Un, kamēr lifts nogādāja viņus no zvaigžņotās, reaktīvu rētu izkropļotās debess uz zemi, bungādiņās vibrēja apklusušās metāliskās balss lūstošā stiklainā atbalss.

nāve pusnaktī

Teikt patiesibu vienmēr bīstami, sevišķi mūsu laikos. Ja neesmu nomētāts akmeņiem līdz nāvei

kā bībeles pravietis, tad vienīgi tādēļ, ka mūsu ideāli asfaltētajos ceļos trūkst oļu.

MAGNUSS MENKUPS

Pēc kara visā pasaulē saradusies īpaša ļaužu suga, kas naktī nenodzēš elektrību. Gaisma viņiem ir glābējs talismans, sargeņģelis pret pagātnes šausmām un nākotnes bailēm. Rolfs Bodenšterns nebija to skaitā. Viņam naktslampiņa nozīmēja vienīgi tehnikas burvību. Hamburgas slepkavību izmeklēšanas komisijas, saīsināti — «nāves komisijas» nakts dežuranti zināja, ka, uzgriežot numuru, tūlīt dzirdēs atbildi: — «Komisārs Bodenšterns pie tālruņa!»

Kad uz pulksten sešiem uzvilktā modinātāja rādītāji tuvojās divdesmit minūtēm pāri pusnaktij, iezvanījās telefons. Bodenšterns spēji izlēca no gultas — uz mata tāpat kā, virsnieks būdams, trauksmes gadījumā izšāvās no zemnīcas. Vienīgā atšķirība — tagad viņš satvēra nevis automātu vai granātu saišķi, bet telefona klausuli.

—   Komisārs Bodenšterns pie tālruņa! — ne pārāk skaļi, lai neuzmodinātu sievu, ja nav nekas nopietns, tomēr skaidri un noteikti, bez mazākās miegainības pazīmes. Jau pirmie zvanītāja vārdi lika viņam pārsteigumā iekliegties. Traute pamodās.

—   Kas ir? — viņa samiegojusies jautāja.

—  Magnuss Menkups! — viņš, aizsedzis membrānu ar plaukstu, pačukstēja, tad pavēlēja: — Melnu kafiju! Sviestmaizes!

—   Cik pulkstenis? — Traute vaicāja, uzmezdama rīta svārkus. Viņa, karavīra sieva, meita un mazmeita, uzskatīja par dabisku celties jebkurā stundā un padot, ko pavēlēs — kafiju vai diskus ar patronām. Visi Verneru ģimenes locekļi bieži brauca prom, reizēm atgriezās, reizēm par viņiem pienāca tikai lakonisks paziņojums. Viņi ceļoja, kā īstiem vīriešiem piedienas, — ar ieročiem, kareivja mugursomu, planšeti un karti.

Kad Bodenšterns ienāca virtuvē, Traute piepildīja div- litru termosu. Viņš jau bija formas tērpā, siksnas un pistoles maksts patīkami gurkstēja, pogas rūpīgi aizpogātas, sarmas skartie, bet vēl vienmēr biezie mati kārtīgi sasukāti. Iespējams, viņas Rolfs nederēja par mūsdienu policijas grāvēja varoni — pārāk tukls, nelabvēļi pat sacītu — paresns. Bet Trautes acīs miesas vājums nekad nesaderējās ar priekšstatu par īstu vīrieti, tieši tādēļ viņa kādreiz juta instinktīvu antipātiju pret izstīdzējušo Gebelsu. Cieši iespīlēts mundierī, Rolfs izskatījās sevišķi vīrišķīgs. Nevienam nebūtu ienācis prātā, ka viņš jau tuvojas sestajam gadu desmitam.

Bodenšterns, uztvēris sievas skatienu, pasmaidīja. Vīrietim patīk redzēt sevi tādu, kāds tas tēlojas mīļotai sievietei. Viņš nekad neatklāja, ka valkā formas tērpu vienīgi viņas dēļ. Tagad modē diemžēl viss privātais — apģērbs, stāja, runas maniere, pat nopratinašanas metodes. Citi policijas darbinieki ģērbās sporta žaketēs, puloveros ar augstām apkaklītēm vai vecmodīgos svārkos, tomēr tas netraucēja viņiem nokļūt avīžu slejās biežāk nekā Bo- denšternam. Patiesību sakot, nospļauties par to. Sešdesmit gadu vecumā nav vairs ko cerēt uz karjeru. Skaistie sapņi sadedzināti reihskancelejas pagalmā kopā ar fīrera līķi, bet līdz Vācijas atdzimšanai viņam nenodzīvot. Mūžā bijusi tikai viena īsta veiksme — Traute. Desmit dienu atvaļinājums pēc kara hospitāļa, nejauša iepazīšanās pussagrautajā Hamburgā, saderināšanās dažas stundas pirms aizbraukšanas uz fronti — vārdu sakot, raksturīgas kara laika laulības. Parasti šāda laulības dzīve nebija ilgstoša — cilvēkus izšķīra nāve, gūsta gadi,cietums,emigrācijā pāri okeānam. Bija arī tādi, kas, laimīgi satikušies pēc sakāves un sagrāves, nāca pie slēdziena, ka dažas kopējā gultā pavadītas naktis vēl nav nekāds iegansts kopdzīvei. Bet viņiem abiem viss iznāca gluži citādi. Bo- denšternam no gūsta atgriežoties, Vācija bija īsta elle. Visur tiesas prāvas, bads, svētumi ar kājām tika mīdīti, bailes, nedrošība par rītdienu. Bet šīs elles vidū — nožēlojamā, kaut kā saremontētā istabelē viņš atrada Trauti, mazliet vecāku, mazliet izbrīnījušos par to, ka viņam mugurā nevis reihsvēra izskatīgais mundieris, bet apvalkātas amerikāņu drēbes. Viņa uzlūkoja Bodenšternu mirdzošām acīm, un šai brīdī viņš no jauna ieraudzīja sevi braši soļojam savu rīkļurāvēju priekšgalā. Tajā drūmajā oktobra vakarā viņš ienāca sievas apziņā nevis kā pazemots, sakāves rūgtumu izbaudījis karotājs, bet kā uzvarētājs. Un tāds palika uz visiem laikiem. Bodenšterns nekad'neuzdro- šinātos atzīties Trautei, ka īstenībā nav tas vīrišķīgais policijas virsnieks, kāds tēlojas viņai, bet pavecs, noguris cilvēks ar pārkairinātiem nerviem, kuram jādzīvo vēl vienmēr mainīgajā, nedrošajā pasaulē. Savā laikā viņš bija izgājis cauri denacifikācijai, bet tas vēl neko nenozīmēja. Laiku pa laikam no policijas un tiesu orgānu dienesta atlaida, bet paretam pat apcietināja ievērojamus darbiniekus, kuriem nelaimīgi gadījies nokļūt zem laikrakstu apšaudes. Un viss tādēļ, ka pagātne vēl nav aizgājusi vēsturē, neraugoties uz oficiālo tendenci nodot zināmus faktus aizmirstībai. Joprojām atrodas morāli kropļi, sadisti, kuri gatavi bērt sāli nācijas asiņojošā brūcē. Pat starp kolēģiem (taisni viņiem pāri visam būtu jāvērtē pienākums) atgadās tādi, kas, sniegdami viņam roku, vairās skatīties acīs. It kā tas, ka Trautes tēvs pakārts kā kara noziedznieks, būtu apkaunojošs traips.

Bodenšterns apsēdās pie galda, ielēja sev no kannas atlikušo biezo melno kafiju un, skatīdamies pulkstenī, sāka ēst. Steigā sagrieztas rupjās kviešu maizes šķēles bez sviesta, toties ar lielu Vestfāles šķiņķa gabalu — tieši tādas maizītes bija viņa gaumē.

—  Menkups? — vaicāja Traute, vērodama, cik ātri nozūd sviestmaizes. — Liekas, viņa dēļ tevi toreiz atlaida no Konstitūcijas apsardzības dienesta?

Gan pats darbs šajā iestādē, gan tās pasvītroti civilais, jocīgais nosaukums, aiz kura slēpjas slepenā valsts policija, izraisīja Trautei alerģiju. Rolfam bija jāvalkā privātas drēbes, bez tam dzīve klusajā Bonnā nelikās diez cik pievilcīga. Toties darbs šajā dienestā tika uzskatīts par lielu godu. Savā laikā gestapo darbojās visuzticamākie vīri.

—  Bija vajadzīgi grēkāži, — Bodenšterns nikni teica. — Tā kā pēc štatiem augstākajai priekšniecībai nepienākas atbildēt par savām pavēlēm, cieta izpildītāji. Gerlings braucis Menkupam pakaļ uz Spāniju, pārējie viņu pratinājuši. Protams, viņi nav bijuši pārāk taktiski, bet galu galā valsts nodevējs nav deju partnere, kurai nedrīkst kāpt uz kājām. Par to viņiem publiski nolaida bikses — esiet priekšdienās rātni bērni, neaiztieciet demokrātiju, citādi atkal dabūsiet rīkstes …

—  Un kāds tev bija sakars? — Traute atcerējās, kā Rolfs bija pārdzīvojis savu atvaļināšanu. Pārcelšana agrākajā darbā kriminālpolicijā ar zemāku pakāpi un algu bija tam uz ilgu laiku laupījusi dzīvotprieku. Traute, patiesību sakot, toreiz pārdzīvoja vairāk vīra dēļ, kaut gan rūpīgi to slēpa. Pati viņa šķīrās no Bonnas bez nožēlas. Atkal kopš bērnības ierastā, trokšņainā, pēc jūras smaržojoša, nemierīgā Hamburga, atkal Rolfs drīkst nēsāt formu.

—  Tu taču zini, — Bodenšterns nenoteikti paraustīja plecus. Viņš nekad netika stāstījis par savu lomu šajā notikumā. — Tādos gadījumos meklē nevis vainu, bet kādu, kam piesieties. Tavs tēvs bija pietiekams iegansts.

—   Piedod, — Traute piespieda vaigu pie mundiera, kas tik patīkami oda pēc stipras tabakas. Reiz sarunā ar kādu Bonnas paziņu viņa nejauši bija pieminējusi tēvu. Trau- tes tēvs dienēja īpašā SS bataljonā.

Bieži vien, kad viņa, vēl maza būdama, sēdēja tēvam klēpī un klausījās pasaku par Ribecālu vai kalnā dusošo ķeizaru Barbarosu, atnāca ziņnesis motociklistu vienības formā, ar apputējušiem dzelteniem zābakiem un neciešami spīdošu zoda siksnu. Tēvs pazuda — uz dienu, .uz divām, uz nedēļu. Atgriezās viņš noguris un pirmajā dienā nekad nestāstīja pasakas. Viņš nosēdināja to klēpī, glāstīja jocīgi spurainos linu baltos matiņus un īsi pavēstīja par dzimtenes ienaidnieku kārtējo nošaušanu. Pienāks tādas dienas, kad cilvēki bez vēstures izjūtas uzdrošināsies viņus nosodīt, — tā tēvs teica. Lai tad meita vienmēr atceras, ka bez viņa asiņainā darba Vācija nekad nebūtu kļuvusi diža … Tad viņš ieņēma miega zāles, bet nākamajā rītā no nācijas likteņu dzelžaina lēmēja atkal kļuva par laipnu tēvu un labsirdīgu pasaku teicēju.

—  Vai atceries Menkupa rakstu sakarā ar mana tēva notiesāšanu? — Traute, kura steigā salika sviestmaizes celofāna maisiņā, pārtrauca savu darbošanos.

—   Es nekā nepiemirstu, — Bodenšterns piecēlās. — Ir vārdi, kuriem vieta vienīgi kapa plāksnē. Viens no tiem — Magnuss Menkups.

—  Viņš nogalināts?

—  Ceru! Kaut nekas noteikts vēl nav zināms. Nav vairs tie laiki. Visur mīkstmieši.

No ielas atlidoja automobiļa taurēšana — trīs īsi signāli.

—   Kad redzēšu tevi? — Traute vaicāja, pasniegdama viņam tumši brūnu portfeli ar diviem slēdžiem, šis portfelis bija vienīgā vārīgā vieta ierastajā izvadīšanas,, procedūrā. Tas pārāk atgādināja visbēdīgākos laikus — tos trīs gadus, kad pēc atgriešanās no gūsta Rolfs, slēpdamies franču zonā, kur viņu neviens nepazina, bija spiests strādāt par grāmatvedi mākslīgo mēslu fabrikā.

Tad draugi atrakstīja, ka viņš var droši pārbraukt uz Hamburgu. Rolfs sekmīgi izgāja denacifikāciju, viņu tūdaļ pieņēma darbā kriminālpolicijā un pēc dažiem gadiem pārcēla uz Bonnu.

—   Nezinu, — Bodenšterns aizpogāja pistoles maksti. — Rīt diez vai.

Tā viņš vienmēr aizgāja. Un, lai cik ilgu laiku bija projām, nekad viņam prātā neienāca piezvanīt uz mājām, nomierināt, apvaicāties, kā jūtas sieva. Bet, ja piezvanītu, Traute droši vien justos sarūgtināta. Viņa sūtība — pildīt pienākumu, viņas — izvadīt ceļā, vārīt kafiju, pagatavot sviestmaizes un salikt šajā pretīgajā kancelejas portfelī. Bet šajā punktā Rolfs nepiekāpās. — Mēs dzīvojam valstī, kur teikšana pieder ierēdņiem, — viņš sacīja ar rūgtumu. — Ja gribi tikt uz4 augšu pa dienesta kāpnēm, jāpiemērojas.

—   Negarlaikojies! — viņš paplikšķināja Trautei pa vaigu. Nekad viņam neienāca prātā painteresēties, ko sieva dara viņa prombūtnes laikā. Kaut gan Traute bija stipri jaunāka gados, vēl diezgan pievilcīga, pašpārliecināta sieviete ar lielām, pelēkām acīm. Ne jau velti Bodenšterns izgudroja mīlināmo «Trau», kas nozīmēja «tici!». Traute ne reizi nebija kļuvusi viņam neuzticīga, ja neskaita okupācijas gadus. Bet vai tad var saukt par neuzticību fizioloģisko aktu, kas izdarīts maizes kumosa dēļ?

Viņš jau bija pavēris durvis, kad Traute vaicāja:

—   Un ja nu tā tomēr ir slepkavība?

—   Darīšu visu, kas manos spēkos, — Bodenšterns sakoda zobus. — Ārstam, kas operē augoni, nav vietas uz apsūdzēto sola!

—   Tev var būt nepatikšanas darbā, Ro?

Bodenšterns nemanot saviebās. Ro bija viņa mīlināmais

vārds. Traute izgudroja to pirmajā naktī, kad visi trauksmes laikā nokāpa patvertnē un viņi abi palika dzīvoklī vieni. Savas vēstules no frontes viņš allaž parakstīja «Tavs Ro». Bet tagad šis vārds izsauca nepatīkamas asociācijas. Ro-Ro-Ro — tā saucās izdevniecība, kas laida klajā vispretīgāko musinošo literatūru.

—  Man arī ir savi principi, — viņš cieti noteica. — Jau paziņoju priekšniekam. Protams, delikātā veidā…

Ierosināju uzticēt izmeklēšanu citam, ja viņš neuzskata mani par pietiekami objektīvu.

—   Un kā viņš reaģēja? — Traute ar bažām jautāja.

Bodenšterns pasmīnēja. Durvis mīksti aizcirtās. Pa

kāpņu telpas betona flīzēm aizdunēja soļi. Lifts ierūcās un aizslīdēja lejup. Pēc minūtes Traute sadzirdēja aizbraucošās automašīnas rūkoņu.

* * *

Jau sēžot pie stūres, Menkups piesauca viesmīli un palūdza atnest divas pudeles šampanieša. Nebija jābrauc pārāk tālu, tomēr pusceļā Menkups lika Magdai apsēsties viņa vietā.

—   Lieliski svētki — es esmu piedzēriesl — viņš paziņoja. — Bet ne tik daudz, lai riskētu ar savu draugu un jo vairāk — paša dzīvību.

Hamburga jau gulēja. Dzīvojamās kazarmās vienmuļi atkārtojās viena un tā pati aina — uz simts tumšiem kvadrātiem divi trīs gaiši. Bet centrālās ielas joprojām kratīja drudzis — spilgti apgaismoti skatlogi, neona izkārtnes, dzīva satiksme.

— .Mums pieder otrā vieta Eiropā! — Menkups, mazliet gāzelēdamies, komiski atdarināja lokālpatriotisma pārņemtu runātāju: — Automobilisma attīstībā! To apliecina daiļrunīgi skaitļi: uz tūkstoš iedzīvotājiem — piecpadsmit avārijas ar līķiem. Ja vēl pieskaita pie šiem nelaiķiem tos, kas tikuši cauri ar zaudētām vadītāja tiesībām, roku un kāju amputāciju, galvaskausu trepanāciju un citām traumām, tad mums ir iespēja kļūt par pirmo nāciju pasaulē!

Deilijs sēdēja aiz Magdas. Gaismas reklāmu šaudīgā atblāzma slīdēja pār viņas ceriņkrāsas jaku. Ik reizi, kad sarkana atgaisma piešķīra tai purpura nokrāsu, Deilijs neviļus atcerējās jakas otro — ķiršu krāsas pusi. Citi vērojumi, domas, asociācijas bija uz ilgāku laiku atstūmušas šo impresiju sānis. Tagad tā atkal iznira virspusē. Deilijs bija gandrīz pārliecināts, ka kaut kur redzējis šo jaku, redzējis vēl pirms iepazīšanās kafejnīcā «Vecā mīlestība», redzējis to ķiršu krāsas atveidā. Bet kur? Lai cik cītīgi viņš rakņājās atmiņas neskaitāmajās atvilktnēs, atbildes nebija, rādījās tikai visādi jokaini redzējumi. Balts mākonis, balti spārni, stjuartes baltā tērpā.

—   Nu kā jums patīk Hamburgas virtuve, Deilija kungs? — Menkups vaicāja.

—   Ko? — Deilijs nesadzirdēja.

—  Man interesē jūsu uzskats par labekausu.

—   Mēle vēl tagad sajūt svētlaimi. Diemžēl vēderam nav ne jausmas, kas tam ticis.

—  Mēģiniet atminēt! — Menkups smējās.

—   Hamburga slavena ar to, ka piedāvā ārzemniekiem kulinārijas brīnumus, — Magda piemetināja.

Deilijs pūlējās uzminēt, bet viņa domas lidinājās pavisam citās sfērās. To vien Menkups bija gaidījis. Kamēr tas ar manāmu patiku uzskaitīja sīki sakapātu siļķi, žāvētu vērša gaļu, gurķus, dažādas garšvielas, kartupeļus, kas izveidoja šo oriģinālo putru, Deilijs ar apbrīnojamu spītību mēģināja risināt citu krustvārdu mīklu. Balts mākonis, balti spārni, stjuartes baltā tērpā. Tikko viņš atcerējās tumši sarkano jaku, zemapziņā uzpeldēja tieši šis neskaidro priekšstatu juceklis.

Menkups pievērsās Mūnam. Tā nogaršotais ēdiens ar krāšņo nosaukumu «skābā aste» sniedza neizsmeļamu vielu humoram. Menkups jokoja vietā un nevietā.

Nemanot viņi aizbrauca līdz Harvestehudes rajonam, kur pacēlās jaunu augstceltņu masīvs. Vienā no tām, pēdējā, četrpadsmitajā stāvā dzīvoja Menkups.

—   Esmu dzīvokļa Jpašnieks! — viņš ar ironiju paziņoja, izkraudams viesu ceļasomas. — Kopš izdarīts mūslaiku civilizācijas vispostošākais atklājums — pirkumi uz nomaksu, respektabli ļaudis pērk dzīvokļus. Katrs plebejs, iemaksājis pirmās simts markas par suņu būdu, kas labākajā gadījumā pāries viņa īpašumā tikai pēc divdesmit gadiem, drīkst saukties par namīpašnieku. Bet ne katrs var palielīties: «Man pieder dzīvoklis namā, kur mīt viens no Krupu dinastijas locekļiem!» Kā nekā glaimojoši. Var pasildīties to slavas saulē.

Viņi uzgaidīja Ballinu, kura fordtauna motoram ceļā bija atgadījusies kāda kļūme, un trokšņaini iebruka liftā. Tā ādas popējums oda pēc dārgām cigaretēm, franču smaržām un suņiem. Ne jau tādiem, kas savāc savā vilnā lielpilsētas ikdienišķās smakas, bet pēc labi audzinātiem, ar smaržīgu šampūnu iesvaidītiem istabas suņiem, kas tikai visretākos gadījumos samaina lifta durvis ar koku. Nama cēlāji bija rēķinājušies ar pircēju antipātijām pret kolektīvismu — katrā sekcijā ik stāvā atradās tikai viens dzīvoklis.

Menkups atslēdza durvis. Viņi iegāja plašā hallē. Spilgto krāsu izšķērdība tūdaļ liecināja, ka dzīvoklis izveidots pēc Magdas projekta. Pārdrošu nokrāsu spoguļplastikāts gandrīz visur aizstāja koku.

—   Jums droši vien liekas dīvaini? — Menkups pārgāja uz nopietnu toni. — Bet man patīk. Daudzi, tai skaitā mana sieva, ieteica nopirkt veclaiku savrupmāju klusā aristokrātiskā rajonā, kur nejūt mūslaiku standartizāciju un tās neizbēgamo pavadoni — saspiestību.

—   Pārnesiet Sopenhaueru šajā mikrokvartālā, kur tūkstoš cilvēku mīt zem viena jumta, un viņš dāvinās mums tādu filozofiju, ar kuru salīdzinot viņa izslavētā mizan- tropija šķitīs himna cilvēkmīlai! — Lovīze, šūpodamās krēslā, norādīja uz logā redzamām vienādām plakanām celtņu kārbām.

—   Nemaz neiebilstu pret laikmetīgumu, — paskatījies Lovīzē, Menkups ātri novērsās. — Tikai pret tā liekulību, kas, maskēdamās ar rūpēm par cilvēci, lūko pārvērst mūs pirkšanas un domāšanas automātos. Esmu pret viltus pravieti, kurš, ietērpies reklāmas raibajā talārā, sludina pārticības iestāšanos. Bet es mīlu mūsdienu līniju krāsainību, brīvību, pat nelielo neprāta dzirksti… Tādā dzīvoklī jūti savu mūžam jauno gadsimtu, tajā tu pats nenoveco un, iespējams, pat nomirsi, jauns būdams …

—   Diemžēl vairums turīgu ļaužu sāk jau neieredzēt šo, kā tu apzīmēji, neprāta dzirksteli, — Magda nopūtās. — Vecas gleznas, vecmodīgas mēbeles, tumši toņi… Nekādi nevaru pielāgoties šim pēdējam modes kliedzienam.

—  Mans dzīvoklis ir, tā sakot, Magdas gulbja dziesma, — Menkups atkal kļuva ironisks. — Gribot negribot jāizvēlas starp kapa pieminekļu firmu un pašnāvību.

—  Magnus, tu esi nepiedodami piedzēries! — tēlnieks ar strauju kustību izņēma pīpi no zobiem.

Arī Mūnam un Deilijam Menkupa tonis likās pārlieku agresīvs. Skaidrā tā neviens ar draugiem nerunā. Taču, neraugoties uz mazliet grīļīgo stāju un iedzērušam cilvēkam raksturīgo runas veidu, negribējās ticēt, ka viņš patiešām stipri iereibis.

—  Man tas ir piedodami, — Menkups pajokoja. Vai tiesa, Magda?

—  Apskatiet šīs skulptūras! — Magda pievērsās viesiem. — Cik izdomas!

Skulptūras bija plastmasas, koka, māla, pat plastilīna,, tās stāvēja visur. Pusabstrakti ķermeņi, dzīvas ģeometriskas figūras liecināja ja ne par talantu, tad par neikdienišķu fantāziju. Sevišķi ietekmēja viena kompozīcija — izļodzīta metāla struktūra. Taču, ja to iztēlojās ar dzīvām miesām, acu priekša tūdaļ nostājās paniski bēgošs cilvēks, kuram kāds dzenas pakaļ. Pēc atgāztās galvas varēja pat noprast, ka viņš bēg no lidmašīnas.

—   So darbu esmu nosaucis «Stukasi lido». Iespējams, labākais, ko esmu radījis! — manīdams Mūna un Deilija interesi, ar nopūtu sacīja tēlnieks. — Mani iedvesmoja glezna Baha istabā, jūs to tūlīt paši redzēsiet…

Gan istabu, gan gleznu viņi ieraudzīja, kad krēsla izdzēš kontūras. Menkups, izpletis kājas, viegli šūpojās uz pirkstgaliem, viņš likās enerģijas pārpilns.

—   Jā, Lerh! — Menkups papurināja galvu. — Ja tu nomirtu agrāk nekā es, man ar laiku, iespējams, dotu par taviem radošajiem untumiem krietnu summu. Paši mākslinieki reti kad nodzīvo līdz šim «ar laiku» … Diemžēl arī tu esi kritis par upuri vispārējai slieksmei uz reālo, taustāmo, vispārējai restaurācijai, kas nozīmē ilgas pēc pagātnes. Tagad viss tiek restaurēts, tai skaitā Eiropas iekarotāju varoņslava. Bet nav jau tik briesmīgi! Jāprot tikai īstajā laikā pārkārtoties. Beigsies ar to, ka Reihskancele- jas pagalmā, kur tika sadedzināts Hitlers, pacelsies jūsu firmas pagatavots lielisks piemineklis, bet Dīters …

Tēlnieks tumši pietvīka. Magda nobālēja. Baltā seja, krasi atšķirdamās no spilgtā tērpa, šķita karājamies gaisā.

—  Atvainojies, Magnus! — Lovīze neļāva Menkupam pabeigt. — Atvainojies! — viņa atkārtoja lūstošā balsī. — Pat tev nav tiesību teikt tādus vārdus! Tas ir neciešami!

—  Magnuss tikai joko! Vai tad neredzat? — Ballins, neveikli piecēlies no zemā atzveltnes krēsla, kurā līdz šim sēdēja pushorizontālā stāvoklī, pūlējās novērst sadursmi.

—  Protams, jokoju, — Menkups apstiprināja ar mierīgu smaidu. — Tāpēc ļaujiet man joka pēc nobeigt teikumu… Bet Dīters Ballins uzrakstīs savas grāmatas «Ģenerāļu sazvērestība» jaunu variantu un šoreiz pieskaitīs svētajiem nevis dumpīgos ģenerāļus, bet gestapoviešus, kas tos nošāva.

Ballins paspēra dažus soļus uz Menkupa pusi. Mūns un Deilijs, vērodami, kā Lovīze mēģina nomierināt tēlnieku un Magdu, palaida garām šo momentu. Kad Mūns pagrieza galvu, Ballins, apstājies pusceļā, iesmējās:

—   Kā redzi, Magnus, mēģināju apvainoties, bet no tā nekas neiznāca. Karaliskiem nerriem un Hamburgas orākulam viss tiek piedots! Tava privilēģija — bārstīt zobgalības. Toties mana svētā privilēģija — atbildēt tām ar karaliskiem smiekliem.

—   Braši, Dīter! — Menkups uzsita viņam uz pleca. — Ko mēs iesāktu bez glābēja eņģeļa, vārdā «humors»? — Menkups pasmīnēja un, novērsies no Ballina, paskatījās pulkstenī.

Lielais mēness krāsas disks, kas nokarājās no griestiem, ar sarkanām svītrām ciparu vietā, iespējams, liktos pārāk oriģināls citā telpā. Taču tas labi saskanēja ar pusabstrakto figūru izstādi un spilgto, plastmasā veidotās halles arhitektonisko risinājumu. Vizošie metāla rādītāji sakrustojās — bez piecpadsmit divpadsmit. Un tūdaļ stundenis sāka zvanīt.

Noskanēja trīs stingru paužu atdalīti sitieni, un tikai tad Mūns apjēdza, ka tā ir drīzāk kosmiska mūzika, zvaigžņu kuģa sinkopēti signāli, kas cauri neiedomājamiem tālumiem sasnieguši sen atstāto Zemi. So skaņu komponists, bez šaubām, bijis ne vien mūziķis, bet arī filozofs. Tās lika domāt par esamību, par telpas un laika relativitāti, par velns zina kādām Mūnam pilnīgi svešām problēmām. Viņš ar izbrīnu atcerējās, ka lidmašīna nolaidusies Fūlsbitelas aerodromā tikai pirms sešām stundām, un nošausminājās, atcerēdamies notikumu gūzmu, kaš bija gāzusies viņam pāri šajā nelielajā laika sprīdī.

Notikumu? Tieši otrādi, šajās sešās stundās itin nekas nebija noticis. Tā bija vienkārši ilūzija. Nebija nekādu notikumu, bija vienīgi Magnuss Menkups, ar iesauku Hamburgas orākuls. Skaļi domāja, ironizēja, stāstīja, piespiezdams viņu, Mūnu, pārdzīvot Hamburgas vēsturi, Vācijas vēsturi, Rietumu civilizācijas vēsturi. Likdams kopā ar jūras laupītāju mest izaicinājumu varenajai Hanzai, mesties kopā ar tūkstošiem saelektrizēto ļaužu zem hitleriešu impērijas Džagernauta ratiem, pārdoties un pirkt uz Lielās brīvības bulvāra. Pusstundu šķīstīties ūdens, gaismas un harmonijas sintēzē, tad atkal iegremdēties . mūsdienu pasaules dubļos …

Vēlāk Mūns uzzināja, ka tādas pašas domas bijušas ari Deilijam.

—   Nācietl — pēkšņi kļuvis steidzīgs, Menkups parādīja viņiem rezervētu istabu.

—   Manas sievas apartamenti. — Daiļrunīgs žests aicināja pašiem iztēloties tās raksturu. Modernistiskajos plūdos saglabājusies sala ar tumšām mēbelēm, bieziem neuzkrītošiem aizkariem, mierīgiem akvareļiem, platu gultu, īpaši ciemiņiem bija nolikts guļamais krēsls. Vienīgi tas un varbūt vēl televizors atgādināja, ka pati telpa pagatavota paneļu rūpnīcā un novietota ar celtņa palīdzību.

—   Te būs līgumsl — atvēris sekretāru, Menkups izņēma četrkārt salocītu papīru un pie viena ieslēdza plauktos iemontēto televizoru. Istabu piepildīja pa metāla segumu trakā ātrumā joņojošu automašīnu dārdi. — Cerams, tas jums būs pa prātam. Izmēģināt indes un apvilkt ložu drošas vestes jums nevajadzēs, — viņš pasmīnēja. — Izlasiet, bet es tikmēr ieslēgšos savā bahiskajā kabinetā un pabeigšu steidzamu rakstu … Tas aizņems ne vairāk kā desmit minūtes.

—   Un ko dara jūsu draugi? — Deilijs jautāja.

—   Izklīduši pa istabām, katram ir sava — iecienītā … Kopš izšķīros no sievas, viņi bieži vien paliek pa nakti, — pamanījis Mūna sarauktās uzacis, Menkups pašūpoja galvu: — Allaž esmu ļoti nožēlojis ļaudis, kuru profesija liek turēt aizdomās visu cilvēci.

—   Vai mums nebūtu laiks izrunāties? — saviebies no ekrāna varoņa spalgā pistoles šāviena, Mūns vaicāja. — Jūs solījāt…

—   Jā, sniegt jums izsmeļošu informāciju… Bet pēc pusnakts, — Menkups uzsvēra. — Gaidu kādu cilvēku. Mazliet pacietietiesl Un netaisiet tik skābus ģīmjus! Neaizmirstiet, mūs gaida ne tikai darīšanas, bet arī šampanietis. Šodien man ir svētki! — viņš pievēra aiz sevis durvis, it kā nogriezdams iespēju kaut ko iebilst.

Un tik liela bija šī neparastā cilvēka spēja pakļaut sev citus, ka Mūns neuzdrošinājās pretoties.

Izklaidīgi pavēries ekrānā, viņš sāka lasīt uz notariāta firmas veidlapas iespiesto līguma tekstu. Zem tā jau bija Menkupa stingrais, it kā ar nedzēšamu tinti uztrieptais paraksts. Deilijs iztraucēja viņu, atstāstīdams strīdu starp Menkupu un viņa draugiem. Tā kā valodas bija risinājušās vācu mēlē, Mūns tikai daļēji saprata.

—   Interesanti! — viņš piezīmēja un atkal iedziļinājās līgumā. Televizors neviļus piesaistīja uzmanību. Mūns pazina pirms dažiem gadiem redzētu amerikāņu gangsteru filmu ar šaušanu uz dzīviem mērķiem. Upuru vāciski ieskaņotie pirmsnāves kliedzieni, it īpaši, ja aizvēra acis, brīnumaini precīzi saskanēja ar Menkupa nostāstiem par Lielvāciju. Mūns piecēlās, lai izslēgtu televizoru tieši tai mirklī, kad policijas vajātie gangsteri iebrauca lidlaukā.

—   Tā bija viņa! — Deilijs pēkšņi iesaucās. — Lidostā blakus Menkupa mašīnai. Viņa stāvēja, paslēpusies aiz reklāmu stenda. Kamēr sarunājos ar lidotāju, redzes lokā bija tikai jaka. Nobriedušu ķiršu krāsā …

—   Magda Štrēlica? — Mūns tūdaļ uzminēja. Televizors tā ir palika neizslēgts.

—   Viņa! Kad devos pie mašīnas, īsu mirkli redzēju seju … Sveša, nekā neizteicoša seja, tādēļ to neatcerējos. Bet teātrī, kad Magda novilka jaku un nolika uz krēsla ar sarkano pusi uz augšu … — Deilijs uzbudināti bēra vārdus.

Viņi centās saistīt šo faktu ar tēlnieka un Lovīzes pārsteidzošo informētību par viņu arodu un pat biogrāfijām.

—   Nepatīkama situācija, — Mūns drūmi konstatēja. — Visi četri lielākā vai mazākā mērā aizdomīgi.

—  Visi, izņemot 'Ballinu, — Deilijs nogrima pārdomās.

—   Stundu pirms Grundega nāves viņš atradies tai pašā mašīnā, — Mūns norūca un tūdaļ atcerējās Menkupa teicienu par profesionālo neuzticību. Ar tādu kā vainīgu sejas izteiksmi viņš atkal pievērsās līgumam.

—   Skaties! Līgums uz veselu mēnesi! — Deilijs ātrāk par viņu pamanīja šo punktu.

—   Augu mēnesi sekot viņam pa pēdām? Pateicos! — Mūns neapmierināti jokoja. — Sajās trīsdesmit dienās viņš tā piebāzīs mani ar saviem paradoksiem, ka pats kļūšu par filozofu.

—   Ja pieklājīgi maksā, esmu gatavs būt pat par orākulu! — Deilijs ar pirkstu apvilka lappuses beigās ierakstīto summu un tā arī sastinga ar smaidu uz lūpām. — Ko tas nozīmē? — bažas balsī un sejas izteiksme bija krasā pretstatā.

Arī Mūns jau bija pamanījis paragrāfu, kura kancele- jiskais žargons izbiedēja.

—   Gadījumā, ja Magnuss Menkups nomirs šā mēneša laikā varmācīgā nāvē, apņemamies atlikušo līguma' termiņu veltīt tās izmeklēšanai… — viņš iesāka lasīt, bet apstājās,-sadzirdējis sitam pulksteni.

Sienu un durvju biezā popējuma apslāpētās skaņas izklausījās citādi nekā pirmīt hallē. īsās pauzes krita uz nerviem. Tirdīja saspringtas gaidas — vai atskanēs vēl kāds signāls, vai arī šis ir pēdējais, aiz kura nekas nesekos, vienīgi cita izplatījuma nāves klusums?

Sēstajam sitienam atskanot* šai muzikālajai parafrāzei pievienojās ekrāna varoņu spalgie pistoļu šāvieni. Desmitajam atskanot, Deilijs saklausīja ko līdzīgu skaļam korķa paukšķim. Tas atlidoja no gaiteņa viņa gala, droši vien no Menkupa kabineta.

—   Kā jums tīk? Dzer šampanieti! Bez mums! — viņš komiski pacēla rokas. — Nevienā līguma pantā par to nav ne vārda! Vienkārši cūcība!

—   Tas nebija korķis, — Mūns šaubījās.

—  Tūlīt uzzināsim, — Deilijs, piegājis pie durvīm, enerģiski nospieda rokturi.

Durvis neatvērās. Tās bija aizslēgtas.

—   Vai tiešām šāviens? — Mūns izdvesa, bez kādas jēgas apstrādādams dūrēm mīksto ādas popējumu. Deilijs satvēra krēslu un laida to pret sienu. Uzlauzt durvis viņi neuzdrošinājās — drīzāk tā ir viltus trauksme. Gaiteņa viņā galā atskanēja tā kā vaidi, tā kā kliedzieni. Deilijs ieskrējies mēģināja izsist durvis ar kāju. Pazole bez rezultāta atspērās pret biezo popējumu. Tai pašā mirklī ārpusē klusi noskrapstēja durvju bulta. Uz sliekšņa stāvēja Ballins.

—   Kas aizslēdza durvis?! — Mūns uzbrēca.

—   Menkups! — Ballinam raustījās seja. — Menkups! — Ballins izmisīgi atkārtoja. Tas skanēja kā atbilde Mūna jautājumam, tomēr attiecās uz ko citu.

Menkupa kabineta durvis bija plaši atvērtas. Telpu apgaismoja vienīgi darba lampa uz rakstāmgalda. Balstīdamās uz kāpurainas metāliskas kājas, tā bija pakalpīgi noliekusies, lai apgaismotu rakstāmmašīnā ieliktu lapu. Magda klusi šņukstēja. Tēlnieks stāvēja pie loga, abām rokām pieturēdams štoras, kuras, acīm redzot, nupat bija atrāvis. Neskaidrajā gaismā viņa melnais siluets asi iezīmējās pret statenisko, it kā gaišiem caurumiņiem izraibināto debess strēmeli. Lovīzi Mūns atrada uz dīvāna. Viņa gulēja, gandrīz neredzama tumsā, ar seju uz atzveltnes pusi, it kā neciešamās sāpēs savilkusies čokurā. Pats Menkups sēdēja pie rakstāmgalda. Pietika viena vienīga skatiena, lai konstatētu — beigts.

Briesmīgs brīdis. Mūnu pieveica ārkārtīga nevarības sajūta. Pēc brīža viņu pārņēma gluži cita emocija. Mūns ar izbrīnu apjēdza, kas tā par izjūtu. Atvieglojums. Atbrīvošanās. Atgriešanās. Atgriešanās pie sevis. Magnuss Menkups bija pārāk spēcīga personība. Viņš nomāca.

— Neko neaiztikti — Mūns pavēlēja. — Nekavējoties piezvanīt policijai!

baha istaba

Ar varonīgu pozu papildinātais cīnītāja oreols piestāv cilvēkam vairāk par jebkuru citu galvassegu. Bet varonība beidzas, tikko tevi pamet plēsīgiem zvēriem kolizejā, ko dēvē par rietumvācu demokrātiju. Mēģini saglabāt cildenu stāju, kad tevi pa pusei aprijis lauva un no biksēm palikuši pāri tikai kankari.

MAGNUSS MENKUPS

—   Neko neaiztikti — Mūns atkārtoja, vērsdamies šoreiz pie Deilija. Arī viņš pats nekur nepieskārās, pat centās ne uz ko neskatīties. Stāvoklis bija divdomīgs. Policijas acīs viņi bija nevis Menkupa īpaši ataicināti amerikāņu detektīvi, bet vienkārši ārzemnieki. Jebkura pašdarbība vienīgi sarežģītu attiecības ar oficiālām iestādēm.

Bet bija vēl viens apstāklis, turklāt svarīgāks, kura dēļ Mūns negribēja ne palikt istabā, ne apskatīt to. Katrs jauns iespaids novirzīja no galvenā uzdevuma — atcerēties katru Menkupa izrunāto vārdu. Mūnam bija miglaina nojauta — viss, ko Menkups varēja un gribēja teikt, šodien pateikts. Zem visiem viņa šķietami nejaušajiem maršrutiem, reakcijām, vārdiem slēpās zemteksts, mājiens, norādījums.

Ballins nocēla klausuli, pārējos Deilijs izveda ārā.

—   Pasēdiet ar viņiem hallē! — Mūns pačukstēja. — Paklausieties, ko runā, bet, dieva dēļ, neuzdodiet nekādus jautājumus. Kamēr mums neatļaus piedalīties izmeklēšanā, esam tādi paši viesi kā visi.

Ballinam runājot ar policiju, Mūns neizkustējās no vietas. Pat nepaspēra dažus soļus, lai izslēgtu televizoru, kur pa ekrānu lēkāja, šāva, skrēja pirmītējie varoņi. Mūns stāvēja pie paša sliekšņa, turpat, kur bija sastindzis, kad ieraudzīja mirušo Menkupu.

Kad Ballins beidza runāt pa telefonu, Mūns viņa klātbūtnē aizslēdza istabu. Tad kopā ar Ballinu devās uz halli. Pēc gandrīz tumšā kabineta, kur bija palicis ieslēgtais mironis, mēbeļu un sienu plastikāta spilgtums satrieca ar savu nejēdzību. Skulptūras šķita kroplas māla, metāla, koka grimases. Panikā bēgošā cilvēka kompozīcija, likās, atgādināja Menkupu. Vienīgi pie griestiem pakārtais pulksteņa disks nebija mainījies. Ar savu mierīgo mēness nokrāsu un nesteidzīgo rādītāju kustību tas it kā pauda, ka nekas īpašs nav noticis, vienīgi uz zemeslodes dzīvojošo skaits samazinājies par vienu cilvēku.

Mūns nolika Baha istabas (tā arī palika nenoskaidrots, kāpēc to iesaukuši šajā vārdā) atslēgu uz galda starp Deiliju un Ballinu. Lovīze kaut ko jautāja, bet Mūns nedzirdēja. Viņš atgriezās istabā, kur palika līdz galam neizlasītais līgums, un apsēdies pūlējās atcerēties savu sarunu ar Menkupu lidostā.

Kaut kas traucēja. Televizorsl Mūns izslēdza to un, no jauna nogrimis atmiņās, atgriezās pie dienas notikumiem. Mazā kafetērija šaipus muitas barjeras, tur ir vienīgi lidmašīnu komandu locekļi un viņi abi. Omulīgi burbuļo kafijas mašīna, gaišmate ar zilām porcelāna acīm liek uz šķīvīšiem baltus cukura graudus. Replika seko replikai, un, lūk, atskan Mūna ironiskā frāze:

«Atliek tikai piebilst, ka Prometeju sauc Magnuss Menkups, bet Olimpa iemītnieku — Strauss.»

Visa turpmākā saruna rādījās Mūnam kā Menkupa monologs, viņa paša iemetinājumi bija nesvarīgi. Toreiz viņš vēl pārāk maz zināja. Nezināja to, ko saprata tagad, — Menkupa monojogs bija viņa atvadas.

«Jūs sacījāt — Prometejs?» Menkups pasmīnēja.

Mūns neskaidri atcerējās, ka šī atbilde uz viņa frāzi sekoja tikai pēc laba laika. Menkupa izteicieni nebija saglabājušies atmiņā to kopsakarībā, drīzāk kā antīka bareljefa fragmenti, kurus arheologi izrok no zemes nevis loģiskā secībā, bet stihiskas katastrofas izmētātajā kārtībā.

«Jūs man neviļus atgādinājāt kādu manu pirms trim gadiem sacerētu rakstu: «Izturēt mūsu smacīgo atmosfēru spēj tikai četras ļaužu kategorijas: tie, kuriem pieradums elpot ūdeņradi kļuvis par otru dabu; aklie, kas neredz neko, izņemot personīgo nabu; iedzimtie liekuļi un, visbeidzot, — ierindas prometeji. Ierindas un tomēr neikdienišķi. Jo viņus sagaida nevis klasiskā Prometeja lepna spītnieka slava, bet nezināmo kristīgo mocekļu liktenis …»

Man par laimi, mans tēvs piederēja pie liekuļu kategorijas. Pats viņš palika Vācijā savu veikalniecisko interešu dēļ, bet mani īstā laikā aizsūtīja uz Angliju ar ieganstu, ka visi angļi esot blēži un viņiem jāskatoties uz pirkstiem, īstenībā tēvs pats bija blēdis, pie tam diezgan tālredzīgs. Apvienošanās ar angļu firmu zivju eksportam notika tūlīt pēc Hitlera nākšanas pie varas. Bet divus mēnešus pirms kara sākumā tēvs nosūtīja savu flotili zvejai uz Šetlendu salu rajonu un atstāja kuģus tur tik ilgi, kamēr tos konfiscēja angļu valdība. Praktiski tas nozīmēja, ka tie pārgāja angļu kompanjona rīcībā. Ienākumi kārtīgi tika pārskaitīti tēvam uz Šveices banku. Kad viņš drīz pēc kara nomira, es, izrādās, biju mantojis diezgan prāvu kapitālu…

Sākumā manis dibinātais nedēļas žurnāls saucās «Hamburgas Arguss». Vērīga acs, kas bez aizspriedumiem ielūkojas pēckara Vācijā. Par devīzi izvēlējos Gētes vārdus «Jel kavējies!». Tie, kas pazīst «Faustu» tikai no komentāriem vai no skolas sola, kad noteikto klasikas porciju cenšas pēc iespējas ātrāk norīt, līdzīgi karotei zivju eļļas, aplami iztulko šo vietu. Fausta patētiskais izsauciens neattiecas, kā viņiem šķiet, uz paradīzi zemes virsū, kur cilvēkiem atliek tikai baudīt pārpilnības augļus. Cienu Gēti, pirmkārt, par to, ka viņš bija domātājs. Dialektiķis, kā tagad mēdz teikt. Laikam jau esat pamanījis, ka parasti citēju vienīgi pats sevi. Gētes dēļ esmu gatavs atkāpties no šī likuma:

Tā gudrība visaugstākā: Ka pelna brīvības un dzīves dvesmu Tas, kas ik dienas gūst to cīniņā. Tā pavada, ar briesmām apradis, Se gadus bērns un vīrs, un sirmgalvis. Šo ņudzekli es labprāt redzētu, Ar brīvu tautu brīvi stāvētu. Es spētu sacīt uz šo brīdi: «Tu esi skaists! Jel kavējies!»

Mans draugs Grundegs piederēja pie tiem, kurn, vērodami mūsu dzīvi, bija gatavi saukt: «Tu esi skaists!» Ideālists, kuru varētu ieskaitīt otrajā ļaužu kategorijā. Aplūkodams mūsu demokrātijas nabu, viņš smēla ticību parlamenta diskusiju un konstitūcijas tiesību teicami pašūtajam svētdienas uzvalkam. Es ar savām drūmajām prognozēm rādījos viņam kā mefistofeliskā smīna iemiesojums. Viņš nenojauta, ka hroniska skeptiķa loma visvairāk apgrūtina mani pašu. Savā avīžu darbā vadījos no principa — visprecīzākās ziņas no visdrošākajiem avotiem. Jo vairāk patiesas informācijas sakrājās manās smadzenēs, jo grūtāk kļuva pareģot rītdienu. Redzēju, ka svētdienas uzvalkam ar skubu piešuva klāt kabatas. Federālās Republikas kundze tikpat veikli noglabāja tajās gan čeku grāmatiņas, gan Hitlera «Mana cīņa» pārlabotu izdevumu pievilcīgā apvākā. Mani sāka dēvēt par Hamburgas orākulu — draugi ar smaidu, ienaidnieki ar ņirdzīgu smīnu. Pieņēmu šo izaicinājumu un attiecīgi pārkrustīju savu žurnālu. Ir pasaka par cilvēku, kuram velns apmaiņā pret dvēseli devis acenes, kas atļauj ieskatīties ļaužu sirdīs. Tā bija cilvēka sensenā vēlēšanās, bet kļuva par lāstu. Būt tālredzīgam tuvredzīgo barā nebūt nespārno. Tas noved pie bezmiega naktīm, vientulības mokām, pat pašnāvības domām …

Kad sašutušais Grundegs atnesa man NATO manevru «Fēlikss» slepenos plānus, atšķirībā no viņa sapratu, kas man draud par publikāciju un kādi spēki virza šo spēli. Apzinīgi devos lamatās, jo iespēja sacīt cilvēkiem patiesību bija svarīgāka par jebkuriem citiem apsvērumiem…

Manevri ar bundesvēra piedalīšanos paredzēja atomieročus tā saucamajam «preventīvajam triecienam» pret  Austrumvāciju un Krieviju. Taktiskie aprēķini balstījās uz pieņēmumu, ka jau kara pirmajās dienās ies bojā puse Rietumvācijas iedzīvotāju. Strausam, «Atomštrausam», kā viņu ar sajūsmu titulēja pirmās kategorijas ļaudis, šāda materiālapublikācija nozīmēja sitienu visvārīgākajā vietā. Šaubos, vai Hitleram rastos tik daudz pielūdzēju, ja tie iepriekš zinātu, cik dārgi izmaksās viņu aplausi…

Uzzinājis, ka Strauss devis rīkojumu apcietināt mani, Grundegs atskrēja galīgi satraukts. Tās bija bažas ne tikai par mani, bet arī par savām optimistiskajām ilūzijām. Iespaidīgi draugi, kuri lūdza neatklāt viņu vārdus, izmantodami Grundega starpniecību, pagādāja man ārzemju pasi ar spāņu vīzu. Kāpēc man ieteica bēgt uz Spāniju, nevis uz kādu citu zemi? Atšķirībā no Grundega arī

šoreiz apjēdzu, ka tīšām tiek gatavoti slazdL Bet prāvais starptautiskais skandāls, ko izraisīja spāņu valdības rīcība, izdodot mani Rietumvācijai, atbilda arī manis paša interesēm …

Jāatzīstas, ka ceļojums uz Madridi bija daļēji saistīts ar egoistiskiem nolūkiem. Jau sen taisījos konsultēties ar kādu profesoru … Freids būtu nosaucis manu slimību par hipotrofēta žultspūšļa izraisītu neirozi. Veselībai nekas nav kaitīgāks par politiskās virtuves pazīšanu. Lielisks viesmīlis pasniedz jums ēstgribu rosinošu ēdienu, kas ierakstīts kartē ar nosaukumu «gaiša nākotne». Bet pavārs tikmēr, apmierināti berzēdams rokas, izņem no sarūsējušas konservu kārbas jaunu porciju …

Mana nelikumīgā apcietināšana Madridē satrauca vai visu pasauli. Vāciešiem tā diezgan sāpīgi atgādināja hitleriešu laikus un metodes. Gestapo aģenti vairākkārt nolaupīja antifašistus neitrālo zemju teritorijā. Apdraudēts bija visās šuvēs irstošais tiesiskās valsts cimds, no kura nekaunīgi līda ārā dūre ar pazīstamo tetovējumu. Cilvēki, kas pirms neilga laika uzskatījuši komunistiskās partijas aizliegšanu par vislielāko' sasniegumu pēc ekonomiskā brīnuma, vienprātīgi ķērās pie glābējas adatas. Plīsumus ātri salāpīja. Ārpusē rēgojošos resno Strausa pirkstu apmainīja ar mazāk uzkrītošu, skandalozos traipus steigā iztīrīja, Federālās Republikas kundze atkal lepojās ar nevainojamiem, elastīgiem, ērtiem, elegantiem glazē cimdiem …

Mans draugs Grundegs līksmotu kā mazs bērns — it nekas vairs pēc šā taisnības triumfa netraucēja atgriezties omulīgajā ilūziju pasaulītē. Bet viņš bija miris. Lai cik savādi, no visiem šiem notikumiem mani visvairāk satrieca viņa pēkšņā nāve. Grundegs it kā bija upurējis sevi manā vietā, kaut iesākumā viņam bija domāta vienīgi nekā nezinoša bandinieka loma …

Jūs jokodamies nosaucāt mani par Prometeju. Mūsdienu leģendām ir arī aizkulises. Sajā gadījumā tās ir svarīgākas par pašu leģendu. Uz skatuves es — Prometeja lomā. Ja jūs atrastos nevis skatītāju zālē, bet aiz dekorācijām, virvju, bloku, elektrības vadu, magnetofonā ierakstītu trokšņu efektu krēslainajā pasaulē, tad ieraudzītu rampas vietā šaha dēli. Un uz tā — Magnusu Menkupu upurējamā laidņa lomā …

Sīs partijas režiju vadīja ģenerālis Gēlens. Izlūkošanas

priekšnieks hitleriešu sauszemes karaspēka štābā, amerikāņu organizētā neoficiālā izlūkošanas dienesta priekšnieks, šodien oficiālās izlūkošanas prezidents. Mūsdienās slepena informācija ir tikpat reāla vara kā nauda vai nafta. Tas, kura rokās tā koncentrējas, ir daudz varenāks par dienesta personām, kuru vajadzībām šī informācija it kā domāta …

Kad Strauss sāka izveidot savas kara ministrijās ietvaros jaunu, paralēlu izlūkošanu, Gēlens atvēzējās prettriecienam. Izmantojot dažu cilvēku starpniecību, viņš piespēlēja Grundegam NATO manevru slepenos plānus. Nākamais solis bija ārzemju pase ar spāņu vīzu — «spāņu variants», kurā Grundegam atkal piešķīra vientiesīga vidutāja lomu. Viss bija iepriekš sīki aplēsts un izsvērts — Grundega krietnais sašutums, Strausa niknums un patvaļa. Franko iztapība Rietumvācijai, sabiedrības reakcija uz šo priekšlaicīgo gastronomiskās receptes atklāšanu un, visbeidzot, šīs spēles galvenais faktors — mana bezbailīga cīnītāja reputācija …

Vienu gan Gēlens nenojauta — izlikdamies tāds pats vientiesis kā Grundegs, labi sapratu, kas īstenībā notiek. Kad grieķu valodas skolotājs iepazīstināja mūs ar Prometeja mītu, kuru uzskatīja par viscildenāko, jau toreiz gudroju par vienu jautājumu: vai Prometejs veiktu savu va-' roņdarbu, iepriekš zinādams, ka patiesībā kļuvis par objektu dievu galma intrigai, par kuru nāksies mūžu mūžos maksāt ar personīgajām aknām? Senie grieķi izrādījās diezgan labi psihologi, kad atstāja savu eposu varoņus neziņā par Trojas zirga pildījumu …

Klints, pie kuras piekalts Prometejs, ir piemineklis. Monumentāls, traģisks, dižens. Ja jau esmu pelnījis kādu etiķeti, tad drīzāk biju parasts kristīgais moceklis. Nelaimīgais vergs, kas uzdrošinājās nosaukt oficiālos dievus par pagānu elkiem, labi zināja, kas to sagaida. Ne jau cilvēces pateicība, ne jau vieta panteonā, bet arēnā izlaista lauvas rijīgais vēders un publikas piekrišanas smiekli, kad plēsoņa atraugādamies izspļāva nesagremojamo ticības simbolu — krustiņu. Vienīgais, uz ko vergs cerēja, bija diezgan pieticīga vietiņa viņpasaulē …

Bet arī šo leģendu diez vai var pielāgot man. Esmu šādai lomai pārāk liels skeptiķis, it sevišķi, kad no sufliera būdas glūn ģenerālis Gēlens. Romiešu vergs diemžēl arī nezināja visu. Nezināja, ka no viņa mocekļa nāves gudri

|audis pratīs divdesmit gadsimtus izsist materiālu un politisku labumu, nezināja, ka viņa vārdā Adenauera Kristīgi demokrātiskā savienība uzbūvēs grandiozu arēnu. Ēdienu karte palikusi tā pati, vienīgi plēsoņām domātie krātiņi pārdēvēti par preses, radio un televīzijas pārstāvju ložām …

Pļauku ģīmī cilvēks vēl spējīgs paciest, bet pliķis mūsu ilūzijām liek mums sašust. Mana apcietināšana noveda Grundegu līdz tādam stāvoklim, ka viņš piedraudēja varenajiem ar nepatīkamiem atklājumiem. Būdams parlamenta aizsardzības komitejas loceklis, viņš pārzināja vienu otru izlūkošanas dienesta noslēpumu. Grundega pēkšņā nāve, bez šaubām, ne vienam vien izvilināja atvieglojuma nopūtu…

Kas tad īsti spieda mani izdarīt šo bīstamo publikāciju, par kuru paradoksālā veidā ar savu dzīvību vajadzēja samaksāt Grundegam? Abstrakcija. Ideja. Ticība. Ticība tik ļoti vajadzīgai ķecerībai, bez kuras mēs aiziesim bojā. Šaubīties nozīmē domāt. Kas ir Vācija bez domājošiem cilvēkiem, to mēs vienreiz jau redzējām …

Kas attiecas uz mani pašu, tad man nekas nav vajadzīgs. Ne leģendas, ne pieminekļa, ne mocekļa vainaga. Laikabiedru nievas ir reizēm lielāka uzslava nekā pēcnācēju pateicība. Savu esmu paveicis. Atliek tikai pateikt:

Es spētu sacīt uz šo brīdi: «Tu esi skaists! Jel kavējies!»

Tas bija viss, ko Mūns spēja atcerēties. Kaut kādas svarīgas sarunas nianses droši vien pazaudētas. Bet kopējais, līdz galam neizteikto zemtekstu, zem sarkasmiem apslēpto dziļi personīgo pārdzīvojumu iespaids bija tik stiprs, ka atrisinājums šķita vai rokām sataustāms. Taču tā izrādījās tikai iztēles rotaļa. Savus noslēpumus Menkups bija paņēmis līdzi.

Nokratījis stingumu, Mūns ar grūtībām piecēlās. Viņš arī tagad centās ne par ko nedomāt. Ne par to, kas ieslēdzis viņu un Deiliju istabā, ne arī par to, kur šai laikā atradušies Menkupa draugi. Kad viņš ieskatījās hallē, visi četri sēdēja pirmītējās pozās. Tēlnieks un Magda, cenzdamies neskatīties viens uz otru, nervozi smēķēja. Ballins, izstiepies zemajā atzveltnes krēslā, gulēja gandrīz kata- lepsijas stāvoklī. Lovīze sēdēja, galvu piespiedusi atzveltnei, nemēģinādama atmest pari pierei pārkritušos matus; viņas nekustīgumā jautās ārkārtējs saspringums.

Deilijs šķirstīja ilustrētu žurnālu. Ieraudzījis Mūnu, tas piecēlās, bet Mūns tikai pamāja — sēdiet vieni

Halle tieši pārgāja gaitenī. Tas bija pašaurs, bez logiem, izņemot vienu vienīgu pašā galā, ko apspīdēja matētas luminiscējošas lampas. Labajā pusē deviņas vienādas, aizvērtas, ar sarkanu ādu apsistas durvis likās stāvam mēmā sardzē.

Nama cēlāji, ņemdami vērā pircēju prasības un maka biezumu, bija parūpējušies par skaņu necaurlaidīgām sienām, dzīvokļa saimnieks izolāciju vēl pastiprinājis. Un tagad garajā gaitenī valdīja tāds klusums kā nogrimušā, komandas pamestā zemūdenē. Biezā žurnālu papīra čauksti, pīpes pakšķēšana, pulksteņa tik tikko sadzirdamie tikšķi bija vienīgās, brīnumainā kārtā dzīvas palikušās skaņas.

Mūns nesaklausīja pats savus soļus. Biezs, pūkains sintētiskā auduma celiņš, iesākdamies pie parādes durvīm, šķērsoja halli un sniedzās gaiteņa dziļumā. Mūns citu pēc citas atvēra durvis. Virtuve, tualete, vannas istaba, Menkupa sievas agrākā guļamistaba. Aiz tās — vēl četras vienāda izmēra telpas.

Pirmajā istabā dominēja veca zelta krāsa. Spoguļplasti- kāts, atspīdēdams nekrāsotā, ar caurspīdīgu plēvi klātā kokā, slāņoja citu uz cita krēslainas zelta gaismēnas, veidodamas vienkrāsainu pagānisku dardedzi. Uz galda gulēja mašīnraksta manuskripts ar priekšpēdējā lapas pusē sarkana zīmuļa pasvītrotām dialoga replikām. Mūns apjauta, ka tas ir «Būhenvaldes kundzes cimdu» darba eksemplārs. Melnais, zelta diegiem cauraustais dīvāna spilvens bija saburzīts, logs aizvērts un aizklāts, gaisā aizvien vēl turējās Lovīzes paaso, ne pārāk dārgo smaržu aromāts.

Nākamajā telpā bija mitinājusies Magda. Istabas intensīvais zaļums lieliski atbilda viņas raksturam. Pārkāpis slieksni, Mūns apstājās. Vaļējā logā ielauzās naksnīgās pilsētas troksnis. Ne klusināts, bet neparasti skaļš pēc dzīvokļa mēmā klusuma. Tāli soļi, trolejbusu švīksti, mūzika, kuģu sirēnas ostā — tas viss grāvieniem atsitās pret sienām un auļoja tālāk pa gaiteni. Sava balss bija pat vieglajai vēja pūsmai. Tā sacēla miniatūru viesuli malahīta pelnu traukā, kas bija pilns pusizsmēķētām cigaretēm, un sarkanām lāsmām pārslīdēja vadzī pakārtajai jakai.

Blakus istabā bija iekārtojies tēlnieks. Te valdīja sarkankoka krāsa — dīvaini nereāla plastmasas atveidojumā. Blakus spilgtos rudens toņos kvēlojošai tahtai uz nakts- skapīša gulēja vaļēja kārba ar pīpju tabaku. Skulptūras, visas tādā pašā pusabstraktā stilā, aizņēma vairākus plauktus. Uz platas palodzes stāvēja māla gabals. Spriežot pēc sacietējušā materiāla, tēlnieks nebija tam pieskāries jau vairākas dienas. Visvairāk šajā istabā valdzināja glezna, bet Mūns to nolēma apskatīt citreiz.

Telpa, kur bija uzturējies Ballins, šķita sterili balta. Balti neilona aizkari, caur kuriem ielūkojās tumša debess, baltas sienas, balta plastmasa. Te valdīja priekšzīmīga kārtība. Par apdzīvotību liecināja vienīgi akurāti saliktu grāmatu kaudze un rakstāmpapīrs uz baltā galda, kas spoguļoja tumsu aiz loga. Mūns, neviļus atšķīris virspusē guļošo sējumu, ievēroja ex libris: tvaikonītis ar mastu — pildspalvu, vimpelī burti D. Ballins. Par spīti nicīgajai attieksmei pret saviem radiem, rakstnieks, bez šaubām, mazliet lepojās ar piederību pie slavenās kuģu īpašnieku dinastijas.

Sai telpai pieslējās Magnusa Menkupa kabinets. Mūns piegāja pie loga gaiteņa galā. Piespiedis seju vēsajam stiklam, viņš bez kādām domām raudzījās uz blakus māju, kas atgādināja plakanu maketu. Tie paši četrpadsmit stāvi, tas pats sadalījums — Menkupa apdzīvotās ēkas burtiska kopija, tilpumu un līdz ar to patstāvību ieguvusi ēna.

Mūns strauji pagriezās, lai dotos uz halli, bet aizslēgtās durvis magnētiski pievilka. Negribot viņš tuvojās un sastinga mistiskās šausmās. Iekšā atskanēja biezā popē- juma apslāpēti kliedzieni. Riebīgu dzīvniecisku baiļu vilnis pārskrēja mugurai un noplaka, histērisku smieklu lēkmes aizdzīts. Nolādētais neizslēgtais televizors!

Un atkal nedzirdami soļi pa biezu paklāju, atkal klusuma pasaule, ko ar reālo saistīja vienīgi čaukstošā papīra un sprēgājošās pīpes tievā dūmu stīdziņa, atkal neciešamas gaidas.

Spalgs durvju zvans noskanēja kā atpestīšana. Viņi iebruka visi reizē — komisārs, tā palīgs, fotogrāfs, ārsts, kriminālpolicijas līdzstrādnieki. Tērgājoši, uzbudināti, kā jau ikreiz pirms izmeklēšanas. ^

—        Kas te noticis? — Bodenšterns vaicāja, ar smagu skatienu nopētīdams kājās pielēkušos Menkupa viesus.

—   Tas jums būs jāizdibina, — Deilijs atsaucās.

—       Ārzemnieks? — Bodenšterns jautāja neapmierināti. — Kā jūs te gadījāties?

—       Tie ir Magnusa Menkupa draugi, amerikāņu žurnālisti, — tēlnieks pasteidzās paskaidrot.

—   Kā sauc? — Bodenšterns vērsās pie viņa.

—   Lerhs Cvikavs.

— Nodarbošanās?

—   Tēlnieks.

Komisāra pierē iegūlās rieva, viņš pūlējās atcerēties Lerhu. Novērsies viņš asi noprasīja:

—   Kurš no jums pirmais ieraudzīja līķi?

—   Es! — Ballins paspēra soli uz priekšu.

—       Jūs? — Bodenšterna plaksti tikko manāmi iedrebējās. Apsēdies ar muguru pret Ballinu, viņš izvilka bloknotu: — Pastāstiet, kā tas īsti bija.

—       Es uzturējos… — Ballins iesāka, bet komisārs pārtrauca viņu pusvārdā:

—        Būsim pazīstami! Kriminālkomisārs Bodenšterns! Un tas ir mans palīgs kriininālasistents Jensens.

Patievs, gadus trīsdesmit vecs vīrietis, kas līdz šim bija turējies ēnā, ar mehānisku kustību sakārtojis svārkus, paklanījās.

Tipiskās civilista manieres, inteliģentiskā pensneja uz pārāk smalkā deguna, biežie ārzemju termini — itin viss Jensenā kaitināja Bodenšternu. Nemaz nerunājot par politiskiem uzskatiem. Jensens gan nekad nerunāja par tādām tēmām, bet Bodenšternam pilnīgi pietika ar viņa nosodošo klusēšanu. Viņš savukārt piesargājās atklāti izrādīt savU nepatiku, laipni piedāvāja cigaretes, apjautājās par līgavas veselību, aicināja iedzert kausu alus. Dienesta ziņā Jensens bija ideāls palīgs. Kriminālistikas institūta līdzstrādnieks, pārvietots uz Hamburgas kriminālpoliciju par disciplināru pārkāpumu, tas ar kaismi metās virsū pirkstu nospiedumiem, asins analīzēm, pulvera testiem, minerālām zemes pārbaudēm — vārdu sakot, labprāt nodarbojās tieši ar Bodenšternam pretīgām lietām. Toties viņš nekad neiejaucās izmeklēšanas taktikā un nemēģināja piesavināt daļu nopelnu. Pat Blungertāna lietā, kad visu izšķīra noslepkavotajam zem naga atrastās zemes piciņas analīze, Jensens ar neizprotamu pieticību ļava plūkt visus laurus priekšniekam.

—       Turpiniet! — pamanījis, ka Bodenšterns iegrimis domās, Jensens uzrunāja Ballinu.

Komisārs patiešām bija uz mirkli izslēdzies. Amerikāņu žurnālistu klātbūtne gan iepriecināja, gan mulsināja. Kolēģi bieži citēja parunu: «Veiksmīga izmeklēšana — karjeras pakāpiens, cildinoša atsauksme presē — lifts, kas uzreiz paceļ dažus stāvus augstāk.» Taču, ja Menkups, kā Bodenšterns cerēja, patiešām nogalināts, amerikāņi var sarežģīt viņa uzdevumu. Reiz tie ir Hamburgas orākula draugi, diez vai gribēs saprast, ko Menkups nozīmēja vāciešiem. Un vēl viens apstāklis, pareizāk sakot, cilvēks, nedeva Bodenšternam mieru, viesa pretrunīgas izjūtas. Apziņa, ka enerģiski jārīkojas, lai panāktu savu, cīnījās ar vēlēšanos pārlikt šo nastu uz citiem pleciem.

—       Atrados blakus istabā, — Ballins atsāka, pūlēdamies runāt mierīgi. Tas viņam puslīdz izdevās, vienīgi sarkanās dzīsliņas vaigos liecināja pretējo.

—   Sadzirdēju šāvienu un izskrēju.

—       Precīzs laiks? — nepapūlējies pievērst viņam seju, Bodenšterns ar pildspalvu rokā gaidīja atbildi.

—   Bez dažām minūtēm divpadsmit.

—   Ko darījāt pirms tam?

—       Lasīju grāmatu. Mēs izklīdām pa istabām, gaidīdami, kad Magnuss, tas ir, Menkupa kungs, ielūgs mūs.

—   Ielūgs? Uz ko?

—       Mēs šodien atzīmējam Lovīzes Knoopas debiju jaunā lomā.

—       Jūs esat Lovīze Knoopa? — Bodenšterns vērsās pie Magdas.

—   Nē, mani sauc Magda Strēlica.

—       Tā ir viņa! — Jensens pasmaidīja, uzrunādams Lovīzi: — Redzēju jūs dažas reizes Sankt-Pauli teātrī.

—       Jūsu nodarbošanās? — ignorēdams aktrisi, Bodenšterns apvaicājās Magdai.

—       Interjera arhitekte. Sis te dzīvoklis noformēts pēc mana meta.

Bodenšterns veltīja spilgtajai daudzkrāsainībai izsmējīgu skatienu.

—       Vārdu sakot, pilns daiļo mākslu komplekts. Literatūra, skulptūra, arhitektūra, avīžniecība, teātris No tādiem lieciniekiem diez vai sagaidīsim ticamas izziņās…

—   Komisāra kungs! — fotogrāfs paskatījās pulksteni.

—  Vai var sākt? Man vēl jātiek uz ostu, «Frederika» uz rīta pusi dodas jūrā.

—   Un iepriekšējie fotoattēli?

—       Neiznāca pietiekami skaidri. Pie tam Jensens lūdz uzņemt tilpni no augšas.

—       Kāda velna pēc? — Bodenšterns neapmierināti paskatījās savā palīgā. •

—   Nav izslēgts, ka matrozis Varnike nokritis no trapā.

—       Bet elektriķis taču atzinies! — Bodenšterns noteica 1 īgnā balsī.

Jensens paraustīja plecus. Apsūdzētā atzīšanās vēl nav vainas pierādījums — šie neizteiktie vārdi bija skaidri lasāmi viņa sejā.

—       Uzgaidīsiet! — Bodenšterns atgaiņāja fotogrāfu, tad pateica: — Turpiniet, Ballina kungs!

—       Es ieskrēju Menkupa istabā. Ieraudzījis, ka viņš miris, izskrēju gaitenī un iekliedzos. Magda, Lerhs un Lovīze izskrēja no savām istabām. ~Arī viņi ieskrēja pie Menkupa …

—       Ieskrēja, izskrēja, viņi ieskrēja! — Bodenšterns saviebās, — Jūs taču esat rakstnieks, Ballina kungs!

—       Kad esmu uztraucies, grūti ievērot stilu, — Ballins atcirta.

—       Vai vēl kāds dzirdēja šāvienu? — Jensens apvaicājās.

—   Nē! — pēc neilgas pauzes atsaucās'Magda.

Tēlnieks noraidoši papurināja galvu, Lovīze vispār neatbildēja.

—        Es arī dzirdēju tā kā šāvienu, — Deilijs nenoturējās. Mūna bezkaislīgā seja rādīja, ka tas nesteidzas pirms laika atklāt viņu inkognito, tāpēc Deilijs centās uzvesties kā parasts liecinieks.

—       Kāpēc tad jūs neizskrējāt, kā to darījis Ballina kungs? — Bodenšterns jautāja.

Būtu jāpasaka par aizšauto durvju bultu, bet Deilijs nebija pārliecināts, ka Mūns to grib.

—   Mūsu istabā ir televizors, — viņš nomurmināja.

—   Rādīja tieši filmu ar šāvieniem, tāpēc šaubījos… Starp citu, Menkupa kabinetā arī televizors nebija izslēgts. Kā tad Ballina kungam izdevies, atšķirt ekrāna šāvienus no īstā?

Ballins nekā neatbildēja. Viņš ierunājās, tikai kad Jensens atkārtoja Deilija jautājumu.

—       Pirmkārt, mana istaba atrodas blakus, tāpēc dzirdamība ir labāka. Otrkārt, Deilija kungam jāzina, ka filmā šāvienu pastiprina ar papildu troksni. īsts skan citādi.

—       Un kur jūs atradāties šajā laikā? — Bodenšterns vāciski uzrunāja Mūnu.

—       Mans kolēģis runā tikai angliski, — viņa vietā paskaidroja Deilijs.

—       Tādā gadījumā būs jāizsauc tulks, — Bodenšterns neapmierināti konstatēja.

—       Es varu pārtulkot, — gandrīz reizē pieteicās Ballins un Lovīze.

—       Ja uzskatāt, ka instrukcijas izgudro ēzeļi, tad maldāties. Tā nav formalitāte, jo man nav nekādas pārliecības, ka jūsu tulkojums būs… — Bodenšterns apstājās, meklēdams vārdu.

—       Autentisks! — Jensens pateica priekšā un kautri piebilda: •— Es protu angliski.

—       Tāpēc jūs zināt tik daudz svešvārdu, — Bodenšterns pajokoja. — Pārtulkojiet viņam manu jautājumu!

—       Abi ar Deiliju atradāmies mums ierādītajā istabā līdz tam laikam, kad Ballina kungs mūs pasauca, — Mūns paskaidroja, tāpat noklusēdams par aizslēgtajām durvīm.

—       Jā, neesmu jums vēl pastāstījis… — Ballins iesāka, bet Bodenšterns atgaiņājās:

—       Vēlāk! Kā redzat, ne vien mūsu fotogrāfs, bet arī dakteris Krauze steidzas tikt ātrāk projām.

—       Kabinets aizslēgts. Slēdzene uz galda, — Deilijis brīdināja.

—       Piesardzība, lai nenozagtu līķi? — Bodenšterns smējās. — Ejam! Uz jums tas neattiecas, — Bodenšterns aizstājās ceļā Menkupa draugiem.

—   Un mēs? — Deilijs jautāja.

—   Žurnālisti ir allaž gaidīti ciemiņi, sevišķi pie miroņa.

Kabineta durvis atvērās. Filma bija divās sērijās. No

pustumšās istabas ar galda lampas rāmo apli priekšplānā un mirgojošo ieslīpo ekrānu dziļumā pāri ienācējiem gāzās ložmetēju kārta. Bodenšterns sataustīja slēdžu pogas un nospieda visas reizē. Telpu applūdināja spilgta gaisma. Tikai tagad Mūns saprata, kāpēc to pa jokam sauca par Baha istabu. Viena siena bija tumši sarkana, otra violeta, trešā oranža, kvadrāta ceturto pusi veidoja zilas štoras visas telpas platumā. Tās pašas krāsas, kas dominēja ūdens koncertā izpildītajā Baha skaņdarbā. Galds, pie. kura sēdēja Menkups, melni spoguļojās. Baltais koks un nedaudzo mēbeļu melnās, spīdīgās virsmas radīja liela plašuma un gaiša svinīguma noskaņu. Istabai nebija ne sākuma, ne gala, sienu krāsainā palete it kā difuzēja, sa- plūzdama neparastas krāsainības kopstraumē. Šī brīnuma veicējs bija spoguļgriesti.

Apjēdzis to, Mūns paskatījās uz augšu un tūdaļ novērsās. Pāri viņam karājās galva ar īsi apcirptiem iesirmiem matiem. Stiklainās acis vērstas tieši uz viņu. Bet līdzās peldēja kvadrātā iespīlēta' debess, riņķoja fokusa izkropļots helikopters, svilpa lodes, un tam, kas stāvēja lejā, šķita, ka borta ložmetējs notēmēts nevis uz ekrāna ienaidniekiem, bet Magnusa Menkupa galvu.

Kādam ienāca prātā izslēgt televizoru, cits apzīmēja ar krītu pistoles atrašanās vietu, sākās profesionāla kņada ar īsiem izsaucieniem.

Menkups bija nogalināts ar šāvienu pakausī. Ap caurumu melnēja pavisam nedaudz jau sarecējušu asiņu. Precīzs trāpījums īstajā vietā. Tā šāva gestapovieši. Bet tāpat šķīrās no dzīves arī daži ģenerāļi — pret Hitleru vērstās sazvērestības dalībnieki. Raudzīties stobrā ir briesmīgāk nekā slēpt to aiz muguras. Un vēl — pat mirstot viņiem negribējās aptašķīties. Šāviens pakausī, ja zini, kādā punktā tēmē, nodrošina pieklājīgu izskatu.

Muļķīgās asociācijas, acīm redzot, saistītas gan ar šīsdienas sarunu pastāvīgo tēmu, gan ar vairākkārt pieminētās Dītera Ballina grāmatas nosaukumu. Ar pūlēm atbrīvojies no tām, Mūns sekoja Jensenam. Atliecis vaļā Menkupa sastingušos pirkstus, tas noņēma nospiedumus, tad pievērsās pistolei.

—  Marka «Valters», numurs 12572, — viņš nodiktēja, tad palūkojās apkārt: — Vai te neko neaiztikāt?

—   Pēc mūsu ierašanās neko, — Deilijs atteica. — Bet Menkupa draugi uzturējās istabā jau aptuveni minūti. Vai manījāt ko neparastu?

Jensens nepaguva atbildēt. Viņu pasauca Bodenšterns. Kopā ar ārstu visi trīs pagāja sānis un, atskatīdamies uz Menkupu, ņēmās kaut ko spriest.

— Viss skaidrs! — Bodenšterns beidzot noteica. — Iekšējs asins izplūdums, acumirklīga nāve! Apguldiet viņu uz dīvāna!

Divi detektīvi ne bez grūtībām atrāva Menkupu no rakstāmgalda, no rakstāmmašīnas, pie kuras viņš sēdēja nākamo rindu apceroša cilvēka pozā. Ķermenis šūpodamies aizpeldēja pa spoguļgriestiem. Pusceļā priekšā ejošais paklupa un tik tikko neizlaida nastu. Kaut kas nošķindēja. No Menkupa kabatas izkrita divas slēdzenes. Maziņā — droši vien no pulksteņa, kas karājās halfe. Otrā bija šne- peris. Mūns atcerējās, ka Menkups, aizslēdzis durvis, bija to noglabājis svārkos.

Viņu nolika uz dīvāna, uz tā paša dīvāna, kur veselu mūžību pirms tam Lovīze ar seju uz atzveltnes bija slē- pusies tumsā. No kā? No gaismas? No bēdām? Menkups gulēja ar nāves krampjos sastingušu seju — nekustīgs ķermenis neuzkrītošā pelēkā uzvalkā. Personība? Bezpalīdzīgs mironis, nespējīgs aizsargāties pat no tieši acīs krītošās nepielūdzami spilgtās gaismās.

Virs dīvāna pie tumši sarkanās sienas karājās glezna. Acīm redzot, glezna, jo kādēļ gan citādi ierāmēt blīvu melnumu šaurā koka ielokā? So gleznu nevarēja neievērot kaut vai lieluma dēļ — trīs reiz seši metri. Līdz šim Mūns nebija tai pievērsis uzmanību vienīgi tāpēc, ka nekādi nespēja saprast, ko tā attēloja. Tagad, kad zem tās gulēja mirušais Menkups, tā it kā atdzīvojās.

Vērīgi ieskatījies,, Mūns tuvplānā pamanīja pie klints piekaltu cilvēku. Prometejs? Nē. Klints bija krustveida, tumšajai sejai Kristus vaibsti. Mūns instinktīvi pakāpās mazliet atpakaļ. Līnijas kļuva reljefākas. Ar vienu, neiedomājamā piepūlē saliektu roku cilvēks centās atraut ķēdi no klints, ar otru, kuras galā karājās smaga važa, aizsargāja acis. No kā? Vēl solis atpakaļ — un no šķietami necaurredzamās tumsas iznāca ērglis, kas ar sakļautiem spārniem piķēja uz cilvēku. Ērglis? Nē, tā taču bija lidmašīna! Meseršmita iznīcinātājs! Stukass! Uz rumpja melnais vācu krusts, borta ložmetējs tēmē tieši cilvēkam acīs.

īsu brīdi gleznu aizēnoja atmiņa — spoguļgriesti, galva, helikopters, lodēm cauršūta debess. Sakritība, nekas vairāk. Dzīve ir miljardu likumsakarīgu nejaušību kombinācija, rulete, kur nav nekā mistiska, vienīgi* rņate- mātiskas varbūtības iespēja. Un tomēr, kad līdzīgos apstākļos parādās optiski dubultnieki, reti kāds spēj nesaskatīt māņticīgu simboliku.

Pēc sekundes Mūns jau atkal atradās apbrīnojamās gleznas varā. Kāds ģeniāls apmāns — tumsas mirāža, kas pakāpeniski atdzīvojas, lai pārvērstos nežēlīgā realitātē. Kaut kas sirdi plosošs jautās pie akmens krusta piekaltās cilvēces neaizsargātībā no iznīcības. Bet arī šis iespaids izrādījās nepareizs. Tikko uzmanību pievērsa proporcijām, kļuva skaidra galvenā doma: salīdzinot, ar lidmašīnu, cilvēks bija milzis! Tik varens, ka vajadzēja krusta un važu dubultā jūga, lai tiktu ar viņu galā.

Kāds izsauciens piespieda Mūnu atiet no gleznas. Aizgājis līdz rakstāmgaldam, viņš vēlreiz apgriezās un tikai tagad īsti izprata redzēto. Māksliniekam piemita kosmiska redze — jo lielāks attālums, jo noteiktāk iezīmējās detaļas. Tagad dibenplāna melnais haoss, kas tuvumā šķita pa pusei mākoņu aizsegts akmens bluķu juceklīgs blāķis, pašķīrās. No tā atdalījās piķējošas lidmašīnas, klinšaini krusti, piekalti cilvēki. To bija daudz, bet katrs citāds. Viens ar nespēkā pieliektu galvu, kliedzošu tukšo acu dobumiem ļengani karājās ķēdēs. Cits ar briesmīgi uztūkušiem muskuļiem nule bija izrāvis savu krustu no akmens pamata. Trešais, no važām jau atbrīvojies, milzīgām rokām salauza lidmašīnas bortus. Titānu kauja ar mehanizētiem putniem, kuras gala iznākums vēl nebūt nebija izšķirts.

— Paskatieties! — Bodenšterns stāvēja pie rakstāmgalda. — Jums kā žurnālistiem nav veicies. Un man arī ne. Desmitcollīgiem burtiem nodrukāts nosaukums «Komisārs Bodenšterns apcietina Hamburgas orākula slepkavu», un tas ir viss.

Jensens pārtulkoja. Mūns neviļus izberzēja acis, tik stiprs šķita iespaids, ka viņš ilgi, ļoti ilgi gulējis un redzējis garu sapni. Tomēr rokaspulksteņa rādītāji liecināja, pa pagājusi nepilna minūte, kopš Menkupu noguldīja uz dīvāna. Mūns aplūkoja gandrīz tukšo galdu. Šampanieša pudele, līdzās korķis, divas šauras glāzes zeltītām malām ar mazliet šķidruma, kas vairs neputoja. Un rakstāmmašīna. Tieši uz to zīmējās Bodenšterna vārdi, kurus viņš izrunāja ar teicami notēlotu profesionālu nožēlu:

—- Rau, kur pierādījumi! Pašnāvnieka atvadu vēstule!

Uz tīrās papīra loksnes bija vairākas rindas. Skaidras, ļoti reljefas. Tā bija Gētes pazīstamā «Ceļinieka nakts dziesma».

Miers pakalniem pāri līst. Galotnēs vāri vējš tikko trīs, Pamazām aizmieg zari, Mežā klus putnu bari. Gaidi, tu arī Dusēsi drīz.

Jensens pārtulkoja, nocitēdams no galvas angļu atdzejojumu … Poēzija? Nevis raksta nobeigums, par kuru runāja Menkups? Dīvaini, neizprotami. Mūns pagriezās pret Menkupu, kā gaidīdams no tā paskaidrojumu. Tas nekustīgi gulēja uz dīvāna — stingstošas miesas, kuras pakāpeniski atstāja pēdējais siltums. Viņa stiklainās acis bija pievērstas gleznai pie sienas. Un, kad Mūns ieskatījās sejā, tā likās zināmā mērā tai līdzīga — ģeniāls apmāns. Hamburgas orākuls smīnēja.

pēc pusnakts

Optimisti uzskata Strausu par mūsu uzveikto vakardienu. Viņi maldās. Mēs būsim vēl svinīgas saderināšanās liecinieki. Līgavainis — resnais Strausa kungs ministra frakā. Līgava — tiesā demokrātija konstitucionālo brīvību līdz beidzamai iespējai apcirptos minibrunčos.

MAGNUSS MENKUPS

Menkupu aizveda. Ārsts, fotogrāfs un daļa detektīvu aizgāja. Mūns un Deilijs, sēdēdami istabā, ko jau bija nosaukuši par savējo, pusbalsī sarunājās. Mūnu sevišķi mulsināja savādais dzejolis,%kas pauda dzīves apnikuša cilvēka ilgas pēc mūžīgā miera.

—   Iespējams, citāts attiecas uz rakstu, pie kura Menkups strādājis, — viņš nomurmināja. — Derētu to atrast. — Sadzirdējis klauvējienus, Mūns sauca: — Iekšā!

Nācēja bija Lovīze. Sausas acis", svaigi pūderēti "vaigi, gludi sasukāti mati. Vienīgi melnā kleita šai situācijā izskatījās kā sēras pēc mirušā.

—  Vai drīkstu apsēsties? Izrādās, jūs esat detektīvi? Kāpēc Magnuss nekā nav teicis?

—   It kā jūs nebūtu to zinājusi, — Mūns strupi sacīja.

—  Ā, toreiz kafejnīcā? Tas bija pārpratums. Vienkārši nesapratu Lerhu, viņš patiešām domāja, ka strādājat kriminālhronikas nodaļā, — Lovīze ne visai pārliecinoši paskaidroja.

—       Vai esat atnākusi, lai komentētu šo pārpratumu? — Deilijs pasmīnēja.

—       Tā neesot pašnāvība? — nereaģēdama uz Deilija piezīmi, viņa klusi vaicāja.

—   Kas to saka?

—       Neviens. Bet komisārs tikko pratināja mani. Viņš uzdeva dīvainus jautājumus.

—       Diemžēl slepkavība. To apstiprinājušas sīkākas analīzes.

—   Uz pistoles nav Menkupa pirkstu nospiedumu.

—       Vai atrastas kādas citas pēdas? — viņas balss viesa nemieru.

—       Nekādas! Tīrs darbs! Starp citu, šauts ar «Valtera» markas pistoli, — Mūns ieskatījās Lovīzei acīs. — Tieši tādu patapinājāt no Menkupa. Kur tā atrodas?

—       Gribēju pēc izrādes atdot viņam", bet… — viņa apklusa.

—   Bet? — draudīgi atkārtoja Mūns.

—   Kāda drūma nojauta neļāva. Atstāju teātrī…

Mūns domās atvainojās komisāram Bodenšternam.

Acīm redzot, izmeklēšana beidzot ievadīta pareizās sliedēs. Bet viss izrādījās mazliet savādāk.

—       Jūs patiesi kāds ieslēdža istabā? — Lovīze vaicāja ar šaubām balsī.

—       Vai tad nedzirdējāt, ka dauzīju ar krēslu pa sienu? — Deilijs ironiski atjautāja.

—       Komisārs man prasīja to pašu. Magdai un Lerham arīdzan. Neviens no mums nav dzirdējis. Psiholoģiski tas pilnīgi izskaidrojams. Dīters bija pirmais, viņš paguva atjēgties, tādēļ vienīgais no mums pievērsa uzmanību.

Atgadījums ar durvju bultu bija ārkārtīgi mīklains. Mūns bija paguvis pārbaudīt — svaigi ieeļļota, tā slīdēja pilnīgi bez trokšņa. Paklausot viņam, Jensens noņēma no aizbīdņa pirkstu nospiedumus. Atrastie piederēja Ballinam. Citu pēdu iztrūkums liecināja, ka slepkava valkājis cimdus.

—       Komisārs mēģināja izdibināt, vai neviens nav pieskāries ierocim un līķim* — Lovīze turpināja. — Tas galvenokārt attiecas uz jums.

—   Ko jūs atbildējāt?

—       Patiesību. Atrados šoka stāvoklī. Lerhs stāvēja tieši manā priekšā, tāpēc viņu neviļus ievēroju. Bet jūs ne.

Mūns un Deilijs saskatījās.

—       Piezvaniet uz viesnīcu! — Mūns nomurmināja. — Ja tikai mūsu istabas nav atdotas citiem. Iespējams, Menkups zvanījis no restorāna tieši šajā sakarībā.

—       Nē! — Lovīze krampjaini norija kamolu, it kā pūlēdamās apturēt nejauši izsprukušo vārdu.

—       Tā jau domāju, ka toreiz noklausījāties sarunu, — Deilija mierīgā balss šķita pasvītrojam, ka runa ir par acīm redzamu faktu. — Kam viņš zvanīja?

—       Nav ne mazākās jēgas, — Lovīze piecēlās. — Un vispār — jums nav tiesību! … Nejauši dzirdēju dažus teikumus. Nejauši! — viņa uzsvēra. — Magnuss pieminēja jūsu vārdus, bet ne sakarā ar viesnīcu …

—   Sakarā ar ko?

—       Viņš palūdza kādu atnākt vēl šodien, — Lovīze gāja uz durvju pusi. — Vairāk nekā nezinu.

—       Cerams, jūsu nezināšana neattiecas uz viesnīcas telefona numuru? — Mūns vaicājoši paskatījās Deilijā.  Aizmirsu nosaukumu. Kaut kas kalendārisks.

—        Hotelis «Četri gadalaiki», — Lovīze pateica priekšā. — Tālrunis 341014. Tikai nemēģiniet piešķirt manai informētībai kriminālu nokrāsu. Tā biju es, kas pasūtīja jums istabas. Magnusam bija jāpaliek mājās, viņš gaidīja zvanu no Minhenes.

Durvis aizcirtās. Viņi atkal palika divatā.

—       Aina sāk skaidroties! — Mūns teica pēc ilgas pauzes, ko aizņēma nervozi mēģinājumi aizdedzināt cigāru.

—       Ar Lovīzi? — Deilijs pamāja. — Viņa zina, kam Menkups zvanījis no restorāna.

—       Neesmu drošs, — Mūns papurināja galvu. — Būtu bijis vienkāršāk vispār noliegt, ka viņa kaut ko dzirdējusi. Mani vārdi zīmējās uz komisāru Bodenšternu. Sapratāt, kāpēc viņu tā interesē, vai pieskārāmies pistolei un līķim?

—   Ne visai.

—       Viņam nez kādēļ gribas to pataisīt par pašnāvību. Nav pirkstu nospiedumu.

—       Sapratu! — Deilijs iesita sev pa pieri. — Mēs esam tīšām nodzēsuši Menkupa pirkstu līnijas no ieroča, lai nopelnītu līgumā paredzēto summu! Bet tas taču trakāk par traku!

—   Cita izskaidrojuma man nav.

—   Bet paliek- neapgāžams fakts, ka mūs ieslēguši. Tā ka, atskaitot slepkavu, neviens nebija ieinteresēts izolēt mūs… — mēģināja iebilst Deilijs, bet Mūns dusmīgi pārtrauca viņu:

—   Esmu drošs, ka komisārs nosviedīs mūs pa trepēm. Nakšņot viņa dēļ uz ielas neesmu ar mieru! Pirmkārt jārūpējas par viesnīcu. Zvaniet no tālruņa, kas atrodas hallē!

—   Kāda starpība? — Deilijs paraustīja plecus.

—   Nav nekādas vajadzības brīdināt ienaidnieku par savu gaidāmo kapitulāciju. Tad paliek vēl niecīga izre* dze, ka padosies viņš, — Mūns pūlējās pasmaidīt. — Bez tarn gribu ar jūsu palīdzību kaut ko pārbaudīt. Hallē dežurē detektīvs. Izliecieties, it kā gribētu iet ārā.

— Vai domājat, ka komisārs jau devis rīkojumu apcietināt mūs?

—   Šis tests uz mums neattiecas.

—   Uz ko tad?

—   Uz Menkupu, pareizāk sakot, uz viņa ciemiņu.

Mūna noslēgtā sejas izteiksme uzskatāmi rādīja, ka

tagad pats nepiemērotākais laiks prasīt no viņa paskaidrojumus.

Kad Deilijs iesoļoja hallē, pulkstenis ar vienu vienīgu sitienu atzīmēja pirmo nakts stundu. Dežurējošais detektīvs sēdēja pie ugunīgi sarkana, zema galdiņa un žāvādamies aplūkoja žurnālā sieviešu attēlus. Tā priekšā stāvēja atvērta kārba ar tonizējošām konfektēm «Kolafriš». Iemetis karameli mutē, viņš skatieniem atvadījās no iepriekšējās skaistules apaļīgajām formām un ņēmās pētīt nākamo. Pirms pusstundas šo pašu žurnālu bija lasījis Deilijs. Vai tiešām aiztecējušas tikai trīsdesmit minūtes? Vai tiešām viena vienīga stunda ietilpinājusi sevī visu — sākot ar divpadsmit sitieniem, kuriem piebalsoja šampanieša korķa paukšķim līdzīgs šāviens, līdz tukšajai hallei ar miegaino slepenpolicistu?

Deilijs, kaut gan joprojām neziņā, ko domāja Mūns, devas pie parādes durvīm. Tās atvērās gandrīz bez trokšņa. Sajutis caurvēju, detektīvs pacēla galvu.

—   Samainījāt durvis, kolēģi! Tualete ir tur! — saldenā balss neatbilda prozaiskajiem vārdiem. Vainīgas bija žurnāla skaistules, kuras detektīvs savās iedomās nupat pavedināja.

—  Dzirdēju kādu aizdomīgu troksni, — Deilijs nomurmināja.

Detektīvs ar žurnālu rokā palūkojās trepju telpā.

—  Nervi, kolēģi! Jau nodomāju, ka tur paslēpies reportieris. Kad viņi uzodīs, tad gan sacelsies troksnis.

Deilijs, atkārtodams viesnīcas numuru, piegāja pie tele- •fona. Izrādījās, varēja pilnīgi iztikt bez Lovīzes izziņas — uz sarkanā galdiņa gulēja abonentu grāmata. Deilijs bija gatavs apzvērēt, ka pirmīt, sēdēdams pie šī paša galda, netika to ievērojis. Tāda ir ārkārtēja notikuma psiholoģiskā vara, kad uzmanību piesaista vienas detaļas, bet citas paliek neredzamas.

—   Stāsta, Menkups esot bijis komunists, — iespēja ar sarunas biedra palīdzību aizdzīt uzmācīgo miegu laikam iepriecināja detektīvu. — Bet dzīvoja kā kungs! Un kādi žurnālīši! — Viņš pamirkšķināja. — Tādai propagandai arī es labprāt ļaujos! — Nesagaidījis atbildi, viņš atkal pievērsās ilustrācijām.

Nocēlis klausuli, Deilijs izdarīja ievērojamu atklājumu — telefons bija paralēls. Menkupa kabinetā komisārs Bodenšterns sarunājās ar kādu pa tālruni. Spriežot pēc intonācijas, ar tiešo priekšnieku.

—   Pats par sevi saprotams, oberkomisāra kungs! Viņiem te nav ko meklēt! Tā kā viņus uzaicinājis pats Menkups, diez vai var sagaidīt objektīvu viedokli… Nemaz nerunājot par solīdo summu, kas paredzēta notariālajā līgumā! — Bodenšterns apklusa.

—  Tūlīt visu noskaidrosim! Palieciet pie telefona! — viņa sarunas biedrs priekšnieciskā balsī noteica.

Bodenšterns ar klausuli rokā vērsās pie Jensena:

—   Esiet piesardzīgs, Jensen! Nav ko ļaunoties par maniem padomiem, esmu daudz vecāks. Taisnībai, protams, jāuzvar, bet ir gadījumi, kad kaitīga lieka cītība. Dīters Ballins ir viens no Ballinu iespaidīgās dinastijas. Ja aiztiksim viņu, var izcelties skandāls… — Bodenšterns nepaguva nobeigt.

Viņu pārtrauca slepenpolicists, kas bija atvedis uz nopratināšanu Ballinu.

—   Sēdiet, Ballina kungs! — Bodenšterns sausi uzaicināja.

—   Protokolēt? — Jensens apvaicājās.

—   Iztiksim bez tā. Ballina kungs, vai varat apzvērēt, ka amerikāņi nav nekā aiztikuši šajā istabā?

—       Varu. Kopš brīža, kad atvedu viņus, līdz tam, kamēr Mūna kungs manā klātbūtnē aizslēdza kabinetu, viņi…

—       Ir jau labi! — Bodenšterns atgaiņājās. — Kas tie par noslēpumiem ar durvju bultu? Varbūt viņiem tikai izlicies, ka tos ieslēguši?

—       Nē! — tikpat noteikti apgalvoja Ballins. — Labi atceros, ka atgrūdu to.

—       Padomājiet, Ballina kungs! Nervi, šoks, halucinācijas. Ja atradāties afekta stāvoklī…

—       Nerūpējieties, Bodenšterna kungs. Varu jums kā vecam paziņam apliecināt…

—       Redzu jūs pirmo reizi mūžā! — Bodenšterns atcirta.

—       Ja neskaitāt preses konferenci pēc Menkupa apcietināšanas. — Ballina balsī jautās ironija. — Saprotu, ka izredze arestēt viņa slepkavu jūs neiedvesmo. Neuztraucieties! Tā ir pašnāvība!

—   Bet lietiskie pierādījumi? — Jensens iebilda.

—   Vienalga! Esmu pārliecināts!

—       Ak tā. — Varēja saklausīt, kā Bodenšterna pirksti bungo pa pistoles maksti. — Kamēr gājāt pakaļ amerikāņiem, aizritēja apmēram minūte?

—  Jā.

—       Ta kā neviens no Menkupa draugiem, atrazdamies mirušā sabiedrībā, nemanīja, ko darīja cits … — Bodenšterns prātoja pie sevis.

—   Hallo! — atskanēja vada otrā galā.

—   Komisārs Bodenšterns klausās!

—       Ieteicu pēc iespējas delikāti! Detektīvi ar starptautisku vārdu, labas attiecības ar presi. Deilija sieva — pazīstama gaišreģe, ar viņu konsultējas pat kongresa locekļi.

—   Bet… — Bodenšterns piesardzīgi noklepojās.

—       Jūtu jums līdzi! — priekšnieka balss viļņoja laipnībā. — Bet tā ir lieliska izdevība nodemonstrēt mūsu tiesas iestāžu objektivitāti. Tas ir daudz svarīgāk! Pie velna ar Menkupu! No rīta gaidu ar ziņojumu!

—       Klausos, oberkomisāra kungs! — Bodenšterns nolika klausuli.

Deilijs darīja to pašu. Noklausīšanās jau tā pārāk ieilga. Taču izrādījās, detektīvs nebija pat manījis, ka Deilijs nav uzgriezis numuru.

—   Aizņemts? — viņš ar simpātijām apvaicājās, pāršķirdams lappusi. — Gribat konfekti? Atspirdzina, — viņš pastiepa kārbu. — Un to sauc par progresu! — viņš iemeta mutē karameli. — Tālruņu, cik uziet, bet sazvanīties arvien grūtāk. Ar satiksmi tas pats. Drīz atgriezīsimies pie vecajiem labajiem laikiem. Ja gribi sarunāt randiņu, nospļaujies uz telefonu un cilpo kājām. Bet, ja gaidīsi savienojumu, viņa pagūs pa šo laiku gan satikties ar citu … gan visu pārējo.

Sazvanīties ar viesnīcu Deilijs tā arī nepaspēja. Komisārs Bodenšterns aicināja viņus kabinetā.

—   Tikko runāju ar priekšniecību, — viņš paziņoja, ar īgnu laipnību piebīdot Mūnam pelnu trauku, — pie viena, Jensen, nodzēsiet augšgaismu! Intīmā puskrēslā gan runāt patīkamāk, gan domas labāk rosās.

Kabinets atguva agrāko izskatu. Pustumša istaba ar biezām ēnām kaktos un galda lampas gaišo apli. Tā joprojām apgaismoja rakstāmmašīnu, bet tajā ieliktā loksne ar dīvaino dzejoli jau atdusējās lietisko pierādījumu aktu vākos; apgaismoja kabineta krēslu, bet tajā pirms stundas sēdošais cilvēks jau gulēja morgā. Vienīgi krīta līnija uz rakstāmgalda melnā spoguļa, kas apzīmēja roku un galvas novietojumu nāves brīdī, un pistoles krīta apveids uz grīdas vēl atgādināja Magnusu Menkupu. Mūnam līda galvā visādas mistiskas blēņas. Kabalistiskas trian- gulas un septagrammas, ko viduslaiku burvji iezīmēja tajā vietā, kur bija jāparādās viņu buramvārdu izsauktajam garam.

—  Varu iepriecināt jūs ar jaunumu! Labāk lai pastāsta Jensens, tas ir viņa atradums. Uz līdzautora tiesībām nepretendēju, — devis vārdu savam palīgam, Bodenšterns ar visu krēslu atvirzījās tumsā.

—  Piekrītu komisāra kungam, ka visi klātesošie ir ārpus aizdomām, — Jensens piesardzīgi iesāka.

—   Tātad — tomēr slepkavība?! — asi noprasīja Mūns.

—   Lovīze Knoopa pratināšanas laikā pieminēja, ka Menkupa kungs gaidījis šonakt vēl -kādu viesi.

—  Vai atceraties? — Deilijs strauji pagriezās pret Mūnu. — Saruna ar mums tika atlikta tieši šā cilvēka dēļ.

—  Turpiniet, Jensena kungs, — Mūns pamāja. — Ja nemaldos, jūsu hipotēze pamatojas uz šampanieša pudeli, kuru, acīm redzot, kopā ar abām glāzēm jau esat pievienojuši lietiskajiem pierādījumiem? ~ *

—   Teicami! — no tumsas atskanēja Bodenšterna balss.

—  Jāsaka gan, ka tādu nedabisku gaišredzību drīzāk būtu sagaidījis no Deilija kunga.

—   No manis? — Deilijs nesaprata.

—   Jūsu sieva esot populāra pareģe.

—  Ja uzskatāt, ka viena laulātā drauga talanti pielīp otram, komisāra kungs, kāpēc gan neuzdodat izmeklēšanu savai sievai? — Deilijs atcirta. — Katrā ziņā skatīties uz viņu būtu daudz patīkamāk.

Bodenšterns grasījās ko teikt, bet Jensens ar vieglu žestu viņu apstādināja.

—   Mūna kungam pilnīga taisnība. Uz vienas glāzes atradu Menkupa pirkstu nospiedumus, uz otras — citus. Ņemot vērā skaņu izolāciju un paklāju gaitenī, kas pilnīgi apslāpē so|us, viesis varēja ienākt pie Menkupa neviena nemanīts un tāpat aiziet.

—   Vai piekrītat tam? — Mūns vērsās pie Bodenšterna.

-— Teorētiski — jā.

—   Tādā gadījumā vajadzēs izņemt no vākiem citu lietisku pierādījumu! — Mūns aplūkoja no redakcijas atnesto pelnu trauku. Patumšajam stiklam cauri spīdēja žurnāla nosaukums «Hamburgas Orākuls» un devīze kursīvā «Jel kavējies!». — Gētes «Ceļinieka nakts dziesmu», kurā jūs ar pieredzējuša kriminālista aci tūdaļ saskatījāt pašnāvnieka atvadu vēstuli!

Bodenšterns nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

—   Gadās, ka slepkava, noslaucījis pirkstu nospiedumus no ieroča, aizmirst steigā pārējos pierādījumus. Bet tas nekādi neatbilst cilvēkam, kas pat iepriekš nodrošinājis sevi ar pasaules lirikas šedevru. Bet, lai desmit minūtēs pagūtu atnākt, aprunāties ar Menkupu, iedzert šampanieti, nošaut viņu, iznīcināt galveno pierādījumu un pēc tam vēl uzsist šīs rindiņas, stingri ievērojot poēzijai paredzētās malas un atstarpes, jābūt rekordistam — gan ātrumā, gan aukstasinībā. — Mūns pievērsās Jensenam.

—  Vai nezināt, kas to gleznojis?

Brīnumainais audekls gandrīz pilnīgi saplūda ar tumsu. Tumsa bija norijusi visu — bahiskās krāsas, dīvānu, kur nesen gulēja mirušais Menkups, pat spoguļgriestus. Ne ar ko nesaistīts, kā brīvs gaisa balons pāri tumsai karājās gaišs aplis ar rakstāmgaldu un četriem stāviem ap to. No pasaules atrauts, dzīvokļa klusumā izolēts, laikā un telpā pazudis pētniecisks punkts, kur cilvēka nāve pārvēršas hipotēžu bezkaislīgajā abstrakcijā. Bet pietika Mūnam paskatīties pa pusei neredzamajā gleznā, un istaba tūlīt atdzīvojās ar milzu kaujas mēmo atbalsi.

—   Es jau ievēroju šo lielisko darbu. Taisni rauj iekšas ārā! — Jensens šķita izkāpjam no bruņām. Pavisam cita balss, cita mīmika. Viņš nosauca Mūnam nezināmu Grieķijā dzīvojoša vācu gleznotāja vārdu. — Ideja, izteikta ar krāsas palīdzību! Kāds māksliniecisks spēks vajadzīgs tādam risinājumam!… Bet mūsu muzejos nav nevienas viņa gleznas.

— Par ko jūs runājat? — Bodenšterns pavirzījās tuvāk.

Jensens klusēdams norādīja uz sienu.

—   Ak šī te, — Bodenšterns atvieglots nopūtās. — Jūs sakāt, vācu mākslinieks? Bet es domāju — pats Menkups, tā sakot, dvēseles pašportrets. No vienas vietas melns zābaku smērs! Kurpniekiem domāts abstrakcionisms!

—  Abstrakcionisms? — Jensens nobrīnījās. — Jūs droši vien neieskatījāties, kā nākas, komisāra kungs?

—   Nešaubos, Jensen, ka jūs ko saprotat no mākslas, katrā ziņā vairāk nekā no kriminālistikas. Bet, ja esat šai gleznā saredzējis kaut ko vairāk, tad tikai ar īpašām brillēm. Vai gadījumā neesat «Hamburgas Orākula» lasītājs? — apmierināts ar zemtekstu, Bodenšterns vērsās pie Mūna.

Tas nekā nedzirdēja. Neko neredzošas acis lūkojās gaišajā aplī virs galvas. Miegainā seja un pelni cigāra galā liecināja par pilnīgu izslēgšanos.

—   Cienu domājošus cilvēkus, — Bodenšterns sacīja. — Spriežot pēc visa, notupēsim te līdz rītam. Ierosinu sūtīt pakaļ alum un uzkožamiem, kamēr vilku bars nāv vēl nobloķējis izeju. Starp citu, nenāktu par ļaunu pasviest viņiem kādu pagaidu versiju.

—  Vispirms jāpaziņo Menkupa sievai! — Mūns negaidot piecēlās.

Vienmērīgās luminiscējošās gaismas pielietais gaitenis tinās mīkstā klusumā. No halles atskanēja biezā žurnāla čaukstoņa. Durvis bija nostājušās ierindā, necaurredzamas, mēmas. Tikai aiz vienām sadzirdēja balsu dūkoņu. Tā bija tēlnieka istaba.

Atmetis ar roku pieklājībai, Mūns nospieda rokturi.

—  Pacieties! Tikai vienu nedēļu! — Šī nez kam adresētā Ballina frāze sasniedza Mūnu, pārkāpjot slieksni. Ballins apklusa. Neviens viņam neatbildēja, kaut fteva- rēja šaubīties, ka Mūna ierašanās pārtraukusi sarunu pusvārdā.

—       Vai Menkupa sieva ir Hamburgā? — Mūns jautāja, izklaidīgi atgaiņādams dūmu mutuļus. — īsta kupeja smēķētājiem! Un turklāt vēl es ar savu cigāru! Kā redzu, pīpēt iesākusi pat nākamā teātra zvaigzne… Kā tas īsti saucās? — Mūns paskatījās uz Lovīzi.

—       Talijas teātris! — viņas vietā atbildēja Ballins. — Labākais pilsētā. Tā ir izcila veiksme.

—       Pēc nedēļas mana pirmā izrāde, — Lovīze čukstēja, neskatīdamās uz pārējiem.

—       Jo vairāk tāpēc nav vērts sabojāt balsi! Būtu vis-' maz atvēruši logu.

Neviens nepiecēlās. Arī Mūns neuzskatīja par vajadzīgu to izdarīt. Ja viņiem tīk tāda atmosfēra, lai jau izbauda!

—   Ir vai nav Hamburgā? — viņš pārvaicāja.

—   Kurš? — Ballins neizpratnē jautāja.

—   Interesējos par Menkupa sievu.

Ballins pasteidzās pārtulkot jautājumu vāciski.

—        Līzelote? — pirmā atsaucās Magda. — Liekas gam Nesen satiku viņu «Planten and Blotnen» paviljonā modes skatē.

—   Vai Menkups oficiāli izšķīries?

—   Nepaguva. Atsvešināšanās notika pavisam nesen.

—       Vai tad viņa nav aizbraukusi pie vecākiem uz Min- heni? — apvaicājās tēlnieks. Konstatējis, ka tabakas maks tukšs, viņš drumstaloja pīpē cigareti.

—       Nē. Līzelote noīrējusi atsevišķu dzīvokli, — Ballins teica.

—   Kur? — vienaldzīgi painteresējās Magda.

—       Ulenhorstā, Aralstera krastā. Atceraties, viņa. vēl mēģināja Menkupu pierunāt, lai nopērk tur māju? Vispiemērotākais rajons dzimušai fon Vincelbalrai.

—       Vai tad tu uzturi ar viņu sakarus? — Lovīze pabrīnījās.

—       Nē jau! Patiesību sakot, visu to uzzināju no Magnusa, — Ballins piemiedza acis, kurās bija iekļuvuši dūmi. — Ja vajag,( varu dot adresi un telefonu.

Pierakstījis tos uz cigāru kārbas, Mūns pagriezās uz durvīm. Tad it kā nejauši noprasīja:

—       Vai palikāt nakšņot, kamēr Menkupa kundze vēl dzīvoja te?

—  Jūs man jautājat? — atsaucās Ballins.

—       Magnuss iekārtoja šo dzīvokli, rēķinoties ar mūsu ilgstošajiem apciemojumiem, — dziļi ievilkusi dūmus, Lovīze ieklepojās. — Mēs gan nepalikām tik bieži kā pēdējā laikā.

—   Un aizņēmāt tās pašas istabas, ko šodien?

—       Jā, — Ballins apstiprināja. — Taisnību sakot, manā istabā dzīvoja Kjaterboms, bet tādās reizēs viņš pārgulēja hallē.

Noslēpumainais Kjaterboms izrādījās Menkupa sulainis. Kopš Menkupa sievas aizbraukšanas viņš dzīvoja pie kādiem radiem. Vai viņš ticis atlaists vai aizlaists atvaļinājumā, to neviens īsti nezināja. Par savu personīgo dzīvi Menkups bija reti mazrunīgs. Pēdējās divas nedēļas uzkopa un gatavoja ēst kāda sieviņa, kas ieradās sešos no rīta un pēc pusdienām aizgāja. Kad Mūns uzzināja, ka Menkupa un sulaiņa attieksmes palikušas draudzīgas līdz pašam galam, viņam pārgāja jebkāda interese par to.

—       Man beidzas cigaretes, — Magda ielūkojās portsi- gārā. — Vai var aizskriet līdz automātam?

—       Kā vēlaties, — Mūns paraustīja plecus. — Jūs neesat apcietināta. Tomēr neieteicu.

—   Kā to saprast? — Magda asi vaicāja.

—       Jūsu prombūtnē var rasties jautājums, uz kuru atbildēt varēsiet vienīgi jūs, Cvikava kundzei

—       Jūs kļūdāties, — Ballins pārlaboja. — Magda Strē- lica! — Un viņš smiedamies komentēja vāciski Mūna pēdējos vārdus. Magda un tēlnieks saskatījās.

—       Tā ir patiesība! — tēlnieks pirmais neizturēja. —- Varat mūs apsveikt.

—       Pa kuru laiku? — Ballins iepleta acis. — Kāpēc mums nekā nesacījāt?

—       Vai tad vienīgi Lovīzei monopols uz noslēpumiem? — Magda smaidīdama graciozi apskāva tēlnieku.

—       Angažements un kāzas ir dažādas lietas! — Ballins vēl nebija atguvies no pārsteiguma.

—       Nepaspējām, Dīter! Tas notika tikai šodien, — tēlnieks taisnojās.

—       Tad tāpēc Magnuss pasludināja šodienu par svētkiem, — sklerotiskais sārtums Ballina vaigos sabiezēja. — Iznāk, vienīgi viņš ir šī goda cienīgs, bet mēs §r Lo vairs neesam jums draugi. *** •

—  Nē, tas nevar būt! — Lovīze pielēca kājās. — Tieši šodien!

—   Par ko jūs runājat? — Mūns jautāja. Ballins pārtulkoja. — Atvainojiet, bet Magnuss Menkups nekā nezināja. Par spīti savai iesaukai Hamburgas orākuls. — Mūns izvilka no kabatas vizītkarti. — Te rakstīts — «L. un M. Cvikavi. Kapu pieminekļi», tādēļ nav nekāds brīnums, ka es pirmais uzzināju šo priecīgo vēsti… Brīnos par ko citu, — Mūns iestarpināja pauzi.

—   Par ko? — Ballins nedroši vaicāja.

—  Cvikava kungs, izvilkdams tabakas maku no kabatas, visu klātbūtnē nule pazaudēja šo kartīti. Kādēļ es vienīgais to pamanīju?

—  Jūs taču esat detektīvs, — Ballins piespiesti iesmējās. —- Pie tam ar starptautisku vārdu. Atšķirībā no manis, kuru pazīst vienīgi vācieši, turklāt nedaudzi.

—   Laikam tas būs viss. — Mūns ielingoja cigāra galu . pelnu traukā. — Par cigaretēm neraizējieties! Komisārs taisās aizsūtīt kādu pēc alus, pie viena nopirks arī jums … Kādu šķirni?

—   «Ramzesu»! Trīs paciņas, lūdzu! Nē, pietiks ar vienu, — parakņājusies somiņā, ātri pārlaboja Magda un pastiepa Mūnam monētu.

Iebāzis to kabatā, viņš pie durvīm aizkavējās.

—   Starp citu, Ballina kungs, kāpēc jūs personīgi uzskatāt, ka Menkups izdarījis pašnāvību?

—   Neesmu to teicis, — Ballins norūca.

—   Jūs tik pārliecinoši noliedzat, ka būtu gatavs noticēt, ja vien dzīvoklī nebūtu paralēla telefona. Deilijs noklausījās jūsu sarunu ar Bodenšternu.

Ballins sarāvās, bet gandrīz acumirklī pasmaidīja.

—   Par ko tik nenākas domāt mūsdienās, ja nevēlies darīt savus noslēpumus zināmus plašai publikai, — viņš ar pārsteidzošu vieglumu apvaldīja dusmas un pārgāja uz labsirdīgu humoru, tāpat kā pirmīt sadursmē ar Menkupu.

Tēlnieks un Magda čukstus sarunājās. Lovīze neklausījās. Beidzot atvērusi logu, viņa ar visu galvu ienira naksnīgajā vēsumā. Dūmi uzvirpuļoja un, sagriezdamies spirālēs, plūda uz vaļējo logu. Ballina seja pazuda aiz iezilgana plīvura.

—   Patiesību sakot, tiešām atzīstu šo varbūtību, — cauri dūmiem izlauzās viņa klusā balss. — Apzināties,

ka tevi ik bridi var nogalināt! Būdams Magnusa vietā, es neizturētu tādu spiedienu. Jo vairāk vienatnē. Pat mums, saviem tuvākajiem draugiem, viņš nav stāstījis par draudošajām briesmām.

—   Tās radās tikai pirms divām nedējām, — Mūns iebilda.

—   O nē! Stipri agrāk, tūlīt pēc cietuma. īsti apjēdzu to tikai šodien. Lūk, kādēļ viņš šos divus gadus nekur nav bijis, atskaitot reizi nedēļā redakcijā. Baidījās par savu dzīvību.

—   Pēc jūsu domām iznāk, ka Menkups tikai gaidījis mūsu ierašanos, lai kapitulētu? — Mūns pasmīkņāja.

—  To es arī nevaru saprast.

Gandrīz visi dūmi bija izgājuši. Aizvērdams aiz sevis durvis, Mūns ieraudzīja Ballina nopietno, skaidro, rāmo seju.

testaments

Attieksme pret fašismu — lakmusa papīrs, pēc kura var nekļūdīgi noteikt, kurš no mums cilvēks, kurš likteņa apiets zemcilvēks, kas sapņo kļūt pārcilvēks, jo būt par cilvēku viņam nav'lemts.

MAGNUSS MENKUPS

—   Rihters aizgāja pēc alus? — Mūns apvaicājās, ienākdams kabinetā.

Kamēr viņš bijis projām, telpa izvēdināta. Tā šķita krasa pāreja no karstuma aukstumā. Tur — pilns pazemes dunoņas dūmojošs krāteris. Te — gandrīz caurspīdīgs gaiss, omulīgs klusums. Cilvēks pierod pie visa kā — pat pārāk ātri. Šī istaba vairs nebija saistīta ar Menkupu. Tā bija tikai vājš viņa personības atveids. Tāpat kā krīta līnijas uz grīdas un rakstāmgalda. Viņš pats jau bija paguvis izgaist.

Deilijs sēdēja ļoti klusu, varēja redzēt, ka viņš domās atkārto šīsdienas maršrutus. Tā tas bija. Mūns gluži prozaiskā balsī apvaicājās:

—   Rihters aizgāja pēc alus?

—   Gaidījām vienīgi jūs, — Bodenšterns izklaidīgi pārskatīja nopratināšanas protokolus. — Lai gan nekādas delikateses tikpat nevaru piedāvāt. Rihteram nāksie§ aizskriet uz tuvāko traktieri. Pārējos esmu atlaidis, bef ļia- likt viens ar asinskāro avīžnieku bandu baidos, jensens ir ārpus spēles, viņš pārāk liess un inteliģents pat garīgam kautiņam.

—       Tikko iegriezos virtuvē, — Mūns apsēdās. — Milzu ledusskapis! Piebāzts ar pārtiku kā ilgstošam ielenkumam.

—   Tomēr būs jāaizsūta …

—   Alus arī ir, — Mūns nomierināja Bodenšternu.

—       To es saprotu, — komisārs pasmīnēja. — Tādā gadījumā var attaisīt arī otro šampanieša pudeli. Lai viņam vieglas smiltis!

—   Bet Magdai pietrūkušas cigaretes.

—       Te cigarešu papilnam, — Bodenšterns teica. — Atvilktnē iesākta paciņa, bet sekretārā … — viņš atvēra to. Plauktā zem rokrakstiem gulēja vēl dažas paciņas.

—       «Remetsma-60», — Jensens izlasīja šķirnes nosaukumu. — Šķiet, mana hipotēze tomēr bijusi maldīga. Tūlīt paskatīsimies. — Viņš izņēma no celofāna maisiņa pelnu traukā atrastu cigaretes galu. — Tas ir «Ram- zess»!

—       Ņemot vērā jūsu kaislību uz tabakas šķipsnām un uzvalkam pielipušām svešām vilnas šķiedrām, tas ir nepiedodami, Jensen! — komisārs viņu izrāja.

—       Atvainojiet, komisāra kungs, jūs pats aizliedzāt izdarīt kratīšanu.

—        Es taču nezināju, ka Menkups nesmēķē «Ram- zesu», — Bodenšterns paraustīja plecus. — Pats uzgāju šīs paciņas gluži nejauši, pirms kādas minūtes. Pameklējiet cigaretes galā pirkstu nospiedumus! — viņš pavēlēja ar krietnu nokavēšanos.

—        Izdarīsim to vēlāk, — Mūns sacīja. — Visupirms jāpiezvana Menkupa sievai.

Jensens uzgrieza numuru.

—       Menkupa kundzes nav mājās! — viņā galā atsaucās piesmakusi vīrieša balss.

—   Kur tad viņa ir?

—   Tikko aizbraukusi.

—       Aizbraukusi! — aizspiedis membrānu ar plaukstu, Jensens satraukti paziņoja. — Kas pie tālruņa? — viņš tikai tagad apķērās pajautāt.

—       Sulainis. Un kas esat jūs? — balsī varēja just piesardzību.

—       Kriminālasistents Jensens! — komisāra pārmetošais skatiens šoreiz nelīdzēja. — No policijas! — Jensens atkārtoja ar uzsvaru.

—       Kaut kas atgadījies Menkupa kungam? — sulainis bažīgi izdvesa.

—   Vai viņa jums kaut ko sacījusi?

—       Nē, Menkupa kundze nekā neteica. Tikai pavēlēja sakravāt ceļasomu.

—   Vai viņa izskatījās satraukta?

—       Manuprāt, nē. Mani tikai pārsteidza, ka viņa pirms pusstundas pārnāca mājās un tūdaļ atkal aizbrauca.

—   Tātad viņa pat nav nakšņojusi mājās?

—       Nē, aizgāja ap pulksten desmitiem un teica, lai negaidot viņu.

—       Vai jums zināms, uz kuru staciju viņa aizbraukusi? — sulaiņa vaļsirdība ļāva cerēt, ka viņš nemelos.

—       Uz staciju? — sulainis atkārtoja. — Nedomāju vis. Tādās reizēs man jāiet pēc biļetes. Bet šoreiz tikai lika pasūtīt taksometru.

—       Pasūtīt! — Jensens nopriecājās. Izsaukums deva iespēju izdibināt mašīnas numuru. — Kādu numuru pasūtījāt?

—   75-23.

—       Nepūtiet pīlītes! — pat inteliģento Jensenu bija iespējams nokaitināt. — Hamburgā nav četrskaitļu numuru.

—       Tas ir taksometra numurs! — ar cieņu paziņoja sulainis. — Jūs man tā arī neesat pateikuši, kas noticis.

Bet Jensens jau bija nometis klausuli. īgni noklausījies viņa ziņojumu, Bodenšterns norūca:

—       Blēņas! — Bet, atcerējies priekšniecības norādījumu, tūdaļ piezvanīja operatīvās izziņošanas punktam.

— Runā komisārs Bodenšterns. Nāves komisija! Steidzami! Aizturēt taksometru 75-23! Šoferi un pasažieri nekavējoties nogādāt pie manis! — viņš nosauca adresi.

Bodenšterns nebija vēl paguvis atiet no tālruņa, kad atskanēja zvans.

—   Menkupa kungu! — palūdza nemierīga balss.

—   Miris!

—       Tā jau zināju! — viņā galā atskanēja dobjš kliedziens.

—   Kas runā? — Bodenšterns uzbrēca.

Klusums. Tad atvienojuma signāli. Abonents tjj arī nebija pateicis savu vārdu.

—   Deilij, aiznesiet Magdai cigaretes, — Mūns palūdza, tad pagriezās pret Jensenu: — Tagad īstais laiks sniegt pielikumu jūsu hipotēzei… Saka, idejas karājoties gaisā. Domāju par to pašu, ko jūs. Bet ar nelielu izmēģinājumu palīdzību pārliecinājos: ja Menkups būtu pats ielaidis viesi, mēs ar Deiliju, uzturēdamies savā istabā, būtu dzirdējuši klusinātas balsis, nemaz nerunājot par durvju zvanu.

—  Jums taču bija ieslēgts televizors, — Jensens atgādināja.

—   Neraugoties uz to, dzirdējām hallē sitam pulksteni. Bet varējām nedzirdēt, kā atvērās durvis. īpaši aizsūtīju Deiliju, lai to pārbaudītu. Tātad atliek vienīgā reālā iespējamība — Menkupa ciemiņam bijusi sava slēdzene.

—   Viss sakrīt! — Jensens nopriecājās.

—   Tikai, ja pieļaujam vēl četras iespējas: Menkups gaidīja tieši sievu, nevis citu cilvēku; zvanīja viņai no restorāna; paziņoja, ka draugi paliks pa nakti; informēja par. mūsu ierašanos. Ienākusi ar savu slēdzeni, viņa vispirms ieslēdza mūs. Uzminēt, kurā istabā esam apmetušies, nebija grūti, jo visas pārējās pastāvīgi apdzīvoja Menkupa draugi.

—   Lielisks smadzeņu darbs! — sadrūmušais Bodenšterns nespēja tomēr noklusēt savu profesionālo apbrīnu. Kas attiecas uz Jensenu, tad viņš aiz prieka pat pieminēja velnu.

—   Un tomēr es, solidarizēdamies ar komisāra kungu, atsakos no līdzautora tiesībām, — Mūns ieklausījās tikko sadzirdamā durvju zvana trinkšķēšanā.

—   Redziet nu! — Bodenšterns vērsās pie sava palīga.

—   Bet gluži citu iemeslu dēļ, — Mūns sausi piebilda.

—   Kādu tad? Manuprāt, ir tikai divi ceļi. Vai nu uz mīklainu aizdomu pamata apcietināt Menkupa kundzi, senas dižciltīgas ģimenes pārstāvi, vai arī griezties pie Gētes dzejoļa, kas, jūsu ironijas bultu caururbts, tomēr paliek vienīgais svarīgais atradums.

—   Un kopā ar to pie pašnāvības? — Mūns pasmaidīja. — Nekas neiznāks, komisāra kungs!» Tikko pavēlēsiet izdarīt rūpīgu kratīšanu un pie viena noņemt visiem klātesošajiem pirkstu nospiedumus, par ko jau sen vajadzēja parūpēties…

—   Man arī? — Bodenšterns atieza zobus.

—   Jūsu kandidatūra diemžēl atkrīt, — Mūns laipni paziņoja. — Kaut vai tādēļ, ka jūs, skolots kriminālists būdams, neatstātu nekādu pēdu un neizrādītu pārāk aizdomīgu stūrgalvību. Kas attiecas uz apklusušiem putniem, mierīgiem kalniem un tā tālāk, tad esmu pārliecināts, ka tas ir Menkupa raksta fragments. Vajag tikai… — Mūns nepaguva izrunāt līdz galam.

Durvis atvērās. Istabā, Deilija pavadīts, iesoļoja neliela auguma cilvēks sporta uzvalkā ar mazliet sašķiebušos kaklasaiti. Padusē viņš turēja'solīdu cūkādas portfeli.

—   Labvakar, kungi! Kur tad Menkupa kungs?

Ciemiņš bija manāmi iereibis. Citādi mazliet ātrāk

būtu ievērojis ēnā sēdošā Bodenšterna mundieri.

—  Policija? — viesis uzreiz atžilba. — Kas noticis? — Viņš pārlaida acis klātesošajiem. — Nogalināts? — Apsēdās uz krēsla malas un nepaklausīgiem pirkstiem ņēmās savest kārtībā kaklasaiti. Portfelis ar dobju blīkšķi novēlās uz grīdas.

—   Jautājumus uzdošu es! — Bodenšterns piecēlās.

—   Komisārs Bodenšterns no kriminālpolicijas! Ko jūs te darāt? Kas jums zināms par Menkupa nāvi?

—   Nekas, galīgi nekas, — ciemiņš nomurmināja.

—  Tas ir, es gribēju teikt… Johens Klains, — par spīti izbīlim, viņš neaizmirsa palocīties. — No notariālās firmas «Klains un dēls»!

—   Klains? Ebrejs? — Bodenšterns klusi vaicāja. Notārs bija gaišmatis ar zilām acīm un absolūti taisnu degunu. Taču ne šīs ārējās pazīmes, ne āriskais vārds «Johens» nespēja maldināt komisāru.

—  Klaina kungs, jums pilnīgas tiesības neatbildēt uz šo jautājumu! — Jensens asi noteica un mazliet maigāk piemetināja: — Būdams komisāra Bodenšterna asistents, lūdzu piedošanu viņa vietā.

—  Neatbildēt? Kādēļ? Labprāt atbildēšu! — ar katru vārdu notāram atgriezās pašpaļāvība. — Jā, es esmu ebrejs! — viņš pagriezās pret Bodenšternu. — Vai jūs gadījumā Hitlera laikos neesat dienējis āriskās piederības noteikšanas komisijā?

Bodenšterns norūca kaut ko.

—   Paldies! — Klains palocīja galvu. — Uzskatīsim starpgadījumu par izsmeltu.

—   Droši vien jums Menkups zvanīja šovakar no restorāna «Rozārijs»? — Deilijs minēja.

—  Tēvam. Es esmu firmas jaunākais kompanjons. Menkupa kungs teicās braukt tūlīt uz mājām, lūdza iejusties pēc pusstundas. Tēvs nevarēja — pēkšņa sirdslēkme… Bet es ciemojos pie draugiem. Tas ir tālu. Kamēr aizbraucu mājās pēc testamenta, kamēr …

—   Jums bija jāatved Menkupam testaments?

—   Ne gluži. Bet Menkupa kungs pieprasīja, lai tēvs tūlīt ierodas… Sākumā tēvs domāja, ka viņš norūpējies par līgumu. — Klains pēc kārtas nopētīja klātesošos. — Kurš no jums ir Mūns? Un kurš Deilijs? Priecājos iepazīties, — viņš paspieda tiem roku. — Tēvs paskaidroja Menkupam, ka, jums parakstoties, līgums stājas spēkā, notariālais apliecinājums ir tikai formalitāte, ar kuru var nogaidīt līdz rītam … Bet Menkupa kungs neatlaidās … Starp citu, vai esat parakstījuši?

—  Jā.

—   Lieliski. Līguma summa deponeta pie mums. Avansu varu izmaksāt jebkurā laikā, galīgs norēķins saskaņā ar astoto punktu pēc līguma termiņa notecēšanas.

—  Sestais punkts paredz… — Deilijs iesāka, bet Klains aši pārtrauca:

—  Zinu. Summa tiek izmaksāta neatkarīgi no izmeklēšanas rezultātiem.

—   Bet vienīgi tad, ja Menkups miris varmācīgā nāvē, — Deilijs atgādināja. — Komisāra kungs domā, ka tā ir pašnāvība.

—   Tā ir viņa personīgā darīšana! — notārs bez steigas izņēma no futrāļa patumšas brilles, rūpīgi notīrīja izliektos biezos stiklus un uzlika uz sava taisnā deguna. Sācis runāt par līgumu, viņš acumirklī pārvērtās no jautra uzdzīvotāja par priekšzīmīgu firmas pārstāvi. Pat intonācija manāmi izmainījās. Tonis bija mēreni sērīgs, mēreni līdzjūtīgs. Vārdu sakot, vispiemērotākais notāram, kam ik dienu darīšana ar mantiniekiem vai laulības prāvas naidīgajām pusēm.

—   Ko jūs te ar savu līgumu! — Bodenšterns viņam uzbruka. — Vispirms paskaidrojiet, kāpēc tik izaicinoši nosaucāt Menkupa nāvi par kriminālu gadījumu?

—  Manuprāt, līgums ir pierādījums a pridri. Bez tam Menkupa kungs runāja par to ar manu tēvu. Pirms divām nedēļām sastādītais jaunais testaments neapšaubāmi liecina to pašu.

—   Tas ir tas testaments, ko atvedāt? — Mūns jautāja.

—  Jā gan, jaunais.

—   Kam par labu bija sastādīts vecais?

—       Par labu Līzelotei Menkupai, dzimušai fon Vincel- bahai.

—   Vai viņa zināja, ka eksistē jauns?

—       Menkupa kundze interesējās par šo jautājumu, pēdējo reizi taisni vakar. Viņa bija atnākusi pie mums sakarā ar šķiršanās prāvu, kurā mūsu firma pārstāv Menkupa kungu. Tā kā viņš bija kategoriski aizliedzis informēt sievu, mēs nekā neteicām.

Jensens šņācoši izpūta gaisu. Jauna notikumu gaita apliecināja viņa hipotēzes pareizību.

—       Neesam vēl noskaidrojuši citu problēmu, manuprāt, diezgan svarīgu, — Mūns sacīja. — Kāpēc Menkups tik neatlaidīgi pieprasīja, lai jūsu tēvs ierodas jau šodien?

—       Gribēju par to runāt, bet mani pārtrauca … Tēvam bija radies iespaids, ka Menkupa kungs nodomājis pārtaisīt testamentu … Tieši tādēļ paķēru līdzi veco, tas ir, piedodiet, jauno.

—   Kāpēc viņš nerunāja par to skaidri?

—       Nezinu. Tas ir tikai minējums … Menkupa kungs zvanīja no restorāna … Iespējams, kāds noklausījās sarunu, tādēļ viņam bijuši sevišķi iemesli nerunāt konkrēti.

Spalgi iezvanījās tālrunis, Bodenšterns nocēla klausuli. Sasprindzināti klausījās, iemetinādams tikai īsas replikas. Kad viņš pievērsās pārējiem, seja pauda galīgu neizpratni.

—       Zvana no tuvākā policijas iecirkņa, — viņš paskaidroja. — Tikko runāju ar aizturētā taksīša šoferi. Tas apgalvo, ka izsēdinājis Menkupa kundzi pie mūsu mājas.

—       Jūs droši vien neesat sapratis, komisāra kungs, — Jensens uztraucās. — Kad izsēdinājis? Pirms divpadsmitiem?

Bodenšterns atkal paņēma klausuli.

—   Nē, viņš saka — pirms piecām minūtēm.

—       Tas nav iespējamsl Nekā nesaprotu! — Jensens mulsi paskatījās Mūnā. — Viss sakrita — un pēkšņi! Vai jūs varat izskaidrot?

—   Diemžēl! — Mūns noplātīja rokas.

—       Es varu paskaidrot! — zema, pašpārliecināta balss lika viņiem apgriezties. Pavērtajās durvīs stāvēja gadus piecdesmit veca eleganta sieviete rūpīgi koptu seju. Mugurā viņai bija ar zelta ķēdīti sasprausts vissmalkākās sidrabainās kažokādas truakārs. V*-;

—   Menkupa kundze! — notārs izbrīnā pielēca kājās.

—       Un kur tad jūsu čemodāns? — Jensens, jau pārliecināts par savas teorijas sagrāvi, bet vēl vienmēr cerēdams uz kādu pārpratumu vai brīnumu, nomāktā balsī vaicāja.

—       Tur, kur tam vieta, manā istabā! Diemžēl būs uz kādu laiku jāpārceļas kabinetā. Tas droši vien esat jūs? — sieviete paskatījās uz Mūnu tādām acīm, ka viņš veicīgi aizslēpa cigāru aiz muguras.

—       Kā jūs tikāt iekšā? — Jensens jautāja nez kādēļ čukstus.

—   Rihters! — Bodenšterns dusmīgi uzrausās kājās.

—  Es taču teicu viņam nevienu neielaist! Rihter! — viņš kliedza tādā balsī, kas neko labu nevēstīja.

—       Te es esmu, komisāra kungs. — Detektīvs pagrūda durvis ar kāju, jo abas rokas bija aizņemtas. — Atnesu alu, kā pavēlējāt… Un kas tad šī tāda? — ieraudzījis Menkupa kundzi, viņš tikko neizmeta visas sešas pudeles.

—       Līzelote Menkupa, dzimusi fon Vincelbaha, ja gribat zināt! Un vispār, — viņa uzrunāja Bodenšternu, — būšu jums ļoti pateicīga, ja jūsu darbinieki izvāksies no mana dzīvokļa pēc iespējas ātrāk!

Viņa apsēdās krēslā, ko pirms tam bija ieņēmis Menkups. Roka ar smalku locītavu, pie kuras karājās zelta ķēdīte ar sīciņu dāmu pulksteni, atbalstījās pret rakstāmgaldu, nodzēsdama krīta līniju — vienīgo Menkupa nesenās klātbūtnes atgādinājumu. — Līķis morgā? — viņa apvaicājās, ne pie viena konkrēti nevērsdamās. — Ceru, man nevajadzēs apliecināt vīra personību?

—   Nē! — Jensens izstomīja.

—       Pateicos! Tā būs pirmā un pēdējā reize, kad vīra bēdīgā popularitāte nesīs man kādu labumu. Kurš tad nepazīst Hamburgas orākulu? — Viņa pievērsās notāram:

—  Magnuss kaut ko atstājis?

—  Jūs runājat par mantojumu?

—   Pagaidām tikai par atvadu vēstuli.

—       Tātad jūs pretēji Klaina kungam uzskatāt to par pašnāvību? — Bodenšterns jautāja.

—  Mani tas neinteresē.

—       Komisāra kungs, atļaujiet uzdot mūsu tik pēkšņi atnākušajai viešņai dažus jautājumus, — Deilijs ar pasvītrotu laipnību lūdza Bodenšternu.

—   Viesis esat jūs! Es esmu dzīvokļa saimniece. Jau- i tajiei!

—   Kāds cēlonis jūsu konfliktam ar Menkupa kungu?

—   Par konfliktu nevar būt ne runas. Kā pret cilvēku izturējos augstākā mērā korekti, kaut gan… — viņa vilcinājās, tomēr atturēties nespēja. — Viņš bija smaga rakstura cilvēks. Visādā ziņā. To apliecinās pat viņa nedaudzie draugi… Izcils intelekts? Varbūt tā ir taisnība. Bet kopdzīvei tas drīzāk nāk par ļaunu! — viņa attaisīja truakāru un, izvilkusi no kabatas cigaretes, aizsmēķēja. Tas viņu tūdaļ nomierināja. — Tātad jārunā nevis par konfliktu, bet uzskatu atšķirību. Viņa žurnāla novirze likās man gaužām aplama, ko nekad neesmu slēpusi. Ja izrādīsies, ka Magnusu nogalinājuši, tad vainīgs vienīgi viņš pats! — Menkupa kundze nevīžīgi nokratīja pelnus.

—   Cik ilgi bijāt precējušies?

—   Gandrīz trīspadsmit gadu.

—   Un visu šo laiku jūs pacietāt viņa uzskatus?

—  Mana māsa divdesmit gadus bija sieva vienam no Hitlera mīluļiem — gauleiteram Keseldorfam! Kad vīrs aicināja ciemos savus draugus no partijas, viņa nerādījās mājās. Bet tas netraucēja viņai būt uzticīgai sievai. Mēs, fon Vincelbahi, uzskatām, ka mājas pavardam nav jāpārvēršas politiskā klubā, kur diskusijas iesākas pie televizora un turpinās līdz pašam rītam gultā.

—  Un tomēr jūs nupat mēģinājāt izskaidrot savu aiziešanu no Menkupa ar ideoloģiskām domstarpībām.

—  Jā. Varu paciest visu ko, bet kad Magnuss paziņoja, ka grasās pārbraukt uz Austrumu zonu pie komunistiem … — viņa dziļi ievilka dūmu. — Tur nav ko runāt, jūs paši mani sapratīsiet.

Uz to katrs reaģēja savādāk. Bodenšterns pamāja. Jensens tikko manāmi sarāvās. Deilijs pasmīnēja. Kas attiecās uz Mūnu, tad tas vispār nebija dzirdējis ne vārda. Viņa uzmanību pilnībā saistīja redakcijas pelnu traukam līdzās noliktā paciņa ar faraona attēlu. Menkupa kundze smēķēja cigaretes «Ramzess».

—   Menkupa kundze! — viņš vērsās pie tās. — Vai jūs nebūtu tik laipna pastāstīt, kur atradāties desmit minūtes pirms divpadsmitiem? Lūdzu, pārtulkojiet, Deilij!

—   Uz kāda pamata? — viņa nicīgi piemiedza acis.

—  Uz tā, ka jūsu informētība par vīra nāvi visai mīklaina, — sajutis Mūna atbalstu, Jensens kļuva fltftšāks.

—      Tad uzminiet! Jums policijā par to maksā! Bet nekur nav teikts, ka mans pienākums palīdzēt.

—  Jūs nenakšņojāt mājās.

—       Ja tas jums iiekas aizdomīgi, varu paziņot, ka biju pie mīļākā. Jeb vai jūs uzskatāt, ka mans izskats un vecums izslēdz tādu iespēju?

—        īsi pirms Menkupā nogalināšanas pie viņa bijis ciemiņš, — Jensens neatlaidās. — Sadzēris ar viņu šampanieti un …

—       Tādā gadījumā tā neesmu es. Vienīgā reize, kad tiku dzērusi šampanieti, bija manā konfirmācijas dienā.

—       Un smēķējis cigaretes «Ramzess»! — Jensens turpināja uzbrukumu. — Nemēģiniet noliegt, Menkupa kundze! Varu pierādīt, ka uz glāzes ir jūsu pirkstu nospiedumi.

—       Vai tiešām manējie? — viņa pavīpsnāja. — Magnusam tas būtu bijis gards kumoss! Viņš allaž apgalvoja, ka detektīvrakstniecībā to gaidītu spoži panākumi. Tātad esmu nokļuvusi apsūdzētās lomā? Ja tā, vajadzēs atbildēt uz jūsu ne pārāk taktiskajiem jautājumiem. Par vīra nāvi uzzināju no sava mīļākā.

—   Kas viņš ir? — Deilijam paspruka.

—       Ne jau tas, kas liekas jums. Viņam paziņoja pa telefonu. Pēc pusstundas zinās jau visa pilsēta. Jeb vai jūs domājat, ka' tik izcilas personības nāvi var ilgāku laiku turēt slepenībā?

Skaļi zvana treļļi apliecināja viņas pareģojuma patiesību. Ienākdams Rihters bija aizmirsis aizvērt durvis. Tagad preses trokšņainā ierašanās kā pērkona dārdi ielauzās kabineta klusumā.

—   Pie durvīm, Rihter! — Bodenšterns nokomandēja.

—    Kungi, sagudrosim kādu pagaidu versiju, vienalga, kādu! — viņš nervozi vērsās pie kolēģiem.

Jensens izteiksmīgi paskatījās uz Menkupa kundzi. Mūns un Deilijs klusēja.

—  Tātad nekā? — Bodenšterns kļuva aizvien nervozāks.

—   Labi, Rihter, pasakiet viņiem, ka apkopojam lietiskos pierādījumus. Pats par sevi saprotams, vispirms aizlieciet ķēdi durvīm priekšā! Ja mēģinās ielauzties, šaujiet gaisāl Un ņemiet vērā, ja kaut vienam no tā vilku bara izdosies iekļūt šai istabā, nošaušu jūs!

—  Viņi man neticēs! — Rihters izvilka pistoli, bet iet pie durvīm vilcinājās. — Varbūt labāk jūs pats, komisāra kungs?

—  Jūsu uzdevums panākt, lai viņi liek man mieru! Sakiet, ko vien vēlaties! Sakiet, ka te tāds Menkups vispār nav dzīvojis!

Detektīvam izejot, Bodenšterns cieši aizvēra durvis, tad smagi atkrita krēslā. Dažas minūtes visi klausījās, kā, biezā popējuma apslāpēts, tomēr skaidri sadzirdamais ielenkuma troksnis satricināja halli.

—   Ļoti nožēloju, — Bodenšterna žests izskatījās kā klaja atvainošanās. — Bet, tā kā maniem kolēģiem radušās zināmas aizdomas par jums, esmu spiests pārbaudīt jūsu alibi. Ja varat pateikt, kā sauc draugu, pie kura uzturējāties minētajā laikā, tas stipri atvieglotu mūsu stāvokli.

—   Fon Vincelbahu ģimenes principi, cik nojaušu, neatļauj tādu indiskrēciju? — Deilijs savukārt provocēja.

—  Miers man dārgāks par principiem. Manam draugam tas, protams, nebūs diez cik patīkami, viņa sieva pašlaik atrodas Nicā, par mūsu sakariem tai nav ne jausmas, bet neraugoties uz to… — viņa paraustīja plecus. — Manā vietā viņš rīkotos gluži tāpat… Rūdijs Fišaustersl

—  Rūdolfs Fišaustera kungs? — Bodenšterns bijīgi pārvaicāja.

—  Viņš pats. Telefonu un adresi atradīsiet abonentu grāmatā, bet, lai neapgrūtinātu jūs, varu pateikt pati.

—   Piezvaniet! — Mūns teica.

—  Vai jūs esat traks? Nakts laikā ar telefona zvanu izcelt no gultas Hamburgas senāta locekli, pie tam tāda nieka dēļi

—  Hitlera laikos uzcēla no gultas ne jau ar telefona zvanu, bet ar šautenes laidi! — Deilijs sacīja. — Un tomēr tas nevienu nemulsināja.

—  Ja jums pašam neērti piezvanīt, lai to dara Jensena kungs, — Mūns ierosināja.

—  Tikai pēc iespējas delikāti! — Bodenšterns īgni piekrita.

—  Tas nemaz nav tik svarīgi, — Menkupa kundze ironiski iemetināja. — Protams, ja sāksiet tincināt, ko īsti darījām bez desmit minūtēm divpadsmitos, viņš laikam piedēvēs jums takta trūkumu.

Telefona saruna bija pavisam īsa.

—  Viņš visu apstiprina, — Jensens pavēstīja noskumušā tonī.

—       Tad atliek tikai noņemt Menkupa kundzei pirkstu nospiedumus, — Mūns vēsi konstatēja.

—       Jūs nepaļaujaties uz Hamburgas senatora liecību? — Bodenšterns sašuta.

—       Paļaujoši — Mūns pamāja. — Bet uz pirkstu nospiedumiem — vairāk!

—       Lūdzami! — Menkupa kundze pastiepa savu šauro, aristokrātisko roku Jensenam. — Ar daudz lielāku patiku dotu jums pļauku, bet, tā kā šāda iepazīšanās ar maniem pirkstiem neatnesīs jums profesionālu labumu, dariet ar tiem, ko vien gribatl

Jensens cītīgi iedziļinājās daktiloskopiskajā analīzē.

—       Tā nav bijusi viņa! — tas, piemirsis jebkurus pieklājības likumus, pēc brīža strupi paziņoja. — Pelnu traukā atrasto cigareti smēķējis cits! Un nospiedumi uz glāzes arī pieder citam!

—       Nu redziet! — Menkupa kundze izmeta. — Vai tad neteicu, ka šampanieti ciest nevaru.

—   Lūdzu piedot! — Bodenšterns noskūpstīja viņai roku.

—   Tāds jau mūsu arods. Bieži vien visai nepatīkams tam, kas spiests pildīt dienesta pienākumu.

—       Vai vēl ilgi taisāties te palikt? — Menkupa kundze nekādi nereaģēja uz viņa atvainošanos.

—       Tas atkarīgs no maniem kolēģiem, — Bodenšterns vaicājoši paskatījās uz Mūnu un Deiliju. — Cerams, visi strīdīgie jautājumi tiks izlemti līdz rītam.

—       Labi, — viņa enerģiski piecēlās. — Tik ilgi varu pagaidīt.

—   Jūs gribat aizbraukt? — Bodenšterns uztraucās.

—  Neieteicu. Tur tas zvērudārzs saplosīs jūs gabalos. Vai dzirdat?

Ielenkuma troksnis ne mirkli neatslāba. Šobrīd, pēc īslaicīgas pauzes, tas atjaunojās ar divkāršu spēku.

—       Aizbraukt? Ne prātā nenāk! Gribēju vienīgi uzmodināt šo kungu, kas, tā vien liekas, ieradies manās mājās, lai izgulētos.

Pratināšanas laikā notārs bija smalkjūtīgi pārsēdies uz dīvāna un tur, tumsas noslēpts, nemanot iemidzis Pie tam tik pamatīgi, ka visi aizmirsa viņa klātbūtni. Visi, izņemot Menkupa kundzi. Uzmodinājusi to bez jebkādām ceremonijām, viņa pieprasīja:

—   Gribu dzirdēt sava, vīra testamentu!

—   Testamentu? — notārs miegaini nomurmināja.

—   Jā! Reiz jūs esat atnācis ar portfeli, tad, cerams, tajā atrodas juridiski dokumenti, nevis pidžama.

—   Tūlīt!— Klains devās pie galda, kur stāvēja alus. — Jūs atļausiet? Ierāvu šodien mazliet par daudz! Galva plīst pušu! — iztukšojis glāzi, viņš galīgi atmodās, nostiprināja uz deguna noslīdējušās acenes un oficiālā tonī paziņoja:

—   Pirms sāku iepazīstināt ar testamentu, lūdzu paaicināt pārējās ieinteresētās puses!

—   Pārējās? — Menkupa kundze dusmīgi sarauca uzacis.

—  Jā! Menkupa kunga draugus. Viņš pateica manam tēvam, ka tie paliks pa nakti.

—   Tā jau es gaidīju, ka Magnuss galu galā pārsteigs ar kādu joku! — Menkupa kundze atgāzās krēslā. — Nu, tad jau modiniet viņus!

Taču izrādījās, ka neviens neguļ. Visi četri ieradās bez vilcināšanās. Deilijs ar interesi vēroja viņu sastapšanos ar Menkupa sievu. Lovīze un Magda aprobežojās ar pieklājīgu galvas mājienu. Tēlnieks sasveicinoties pat neizņēma pīpi no mutes. Vienīgi Ballins izteica dažus gadījumam atbilstošus līdzjūtības vārdus, nosaukdams Menkupa kundzi «mana dārgā Līzelote».

—   Ja domājat, Dīter, ka ļoti apraudu Magnusu, tad jūs maldāties, — viņa neapmierināti izrāva savu roku. — Un šaubos, vai viņš pats to gribētu. Citādi nebūtu sagatavojis man patīkamu pārsteigumu, kas tik glīti noformēts jauna testamenta veidā. Sāciet, Klain! Nekavējoties!

Sākt tomēr neizdevās. Klatnu, kas jau bija izklājis dokumentu uz galda un nokrekšķinājies, gatavodamies lasīt, pārtrauca telefona zvans.

Pēc dažām frāzēm, ko Bodenšterns norūca, varēja saprast, ka zvana no redakcijas.

—  Vai jūs beidzot sāksiet, Klain? — Menkupa kundze nervozi rotaļājās ar zelta pulksteņķēdi.

Bet viņam atkal neļāva. Telefons zvanīja vienā laidā. Reportieri, zaudējuši cerības ieņemt cietoksni tiešā uzbrukumā, bija pārgājuši pie citas taktikas.

—   Izraujiet kontaktu, kurš stāv tam tuvāk! — tikko īsa pauze to atļāva, ērcīgi pavēlēja Menkupa kundze. Viņa pamāja Mūnam: — Aiz štorārn! Jūs stāvat tieši ķlakus! Jā, jūs, kā jūs tur sauc, tas ar cigāru! Un lūdzu nesfftēķēt

manā klātbūtnē. Šķiet, esmu jau paskaidrojusi, ka lētu cigāru sinaka man krīt uz nerviem!

Mūns droši vien būtu juties aizvainots, bet, par laimi, nesaprata ne vārda. Jensens viņa vietā atvienoja telefonu. Istabā iestājās saspringts klusums. Klains kāri paskatījās uz alus pudelēm, bet, uztvēris Menkupa sievas skatienu, aprobežojās ar skumju nopūtu.

—   Tātad … iesāku! —viņš atbīdīja rakstāmmašīnu, kas mazliet traucēja, pielieca galda lampu un ar svinīgi sērīgu sejas izteiksmi sāka lasīt tekstu: — Būdams pie pilnas veselības un saprāta, es …

Menkupa kundze atkal paskatījās viņā.

—   Labi! — Klains sacīja ar parastu cilvēcisku intonāciju: — Tā kā Menkupa kundze pieprasa, izlaižu ievada teikumus … Pirmais punkts. Mans kapitāls ieguldīts nedēļas žurnālā «Hamburgas Orākuls». Tam pievienoju visu summu, kas paliek pāri pēc testamenta novēlējumu izmaksāšanas atsevišķām personām. Ja žurnālam vajadzēs pārtraukt darbību valdības aizlieguma vai citu iemeslu dēļ, viss pirmajā punktā minētais kapitāls pāriet speciāla fonda īpašumā. Šī fonda uzdevums izmaksāt žurnāla līdzstrādniekiem pensiju līdz viņu nāves dienai. Nevēlos, lai viņi būtu spiesti pārdot savu pārliecību maizes gabala dēļ … Otrais punkts. 10 000 marku novēlu savam sulainim Adalbertam Klaterbomam, dzimušam 1904. gadā — bez kādiem noteikumiem … Trešais punkts. Pa 10 000 markām katram novēlu saviem draugiem Dīteram Ballinam, dzimušam 1912. gadā, Lerham Cvikavam, dzimušam 1914. gadā, Magdai Štrēlicai, dzimušai 1920. gadā, un Lovīzei Knoopai, dzimušai 1931. gadā. Sis punkts saistīts ar noteikumu, apzīmētu testamenta papildinājumā, kas nekādā ziņā nedrīkst kļūt zināms atklātībai ātrāk kā nedēļu pēc manas nāves …

—   Kas tas par noteikumu? — Menkupa kundze valdonīgi vaicāja.

—   Notariāls noslēpums, — Klains noplātīja rokas.

—   Baidos, ka šoreiz vajadzēs taisīt izņēmumu, — Deilijs piezīmēja. — Menkups miris tādos apstākļos, ka jebkura neskaidrība apgrūtinās izmeklēšanu.

—   Mūsu svētākais likums izpildīt novēlētāja gribu! — Klains iebilda. — Personīgi es neesmu lasījis šo papildinājumu. Varu aprunāties ar tēvu. Ja viņš uzskatīs, ka šis apakšpunkts labvēlīgi ietekmēs izmeklēšanas gaitu, tad

droši vien necels iebildumus. Protams, — viņš pievērsās Bodenšternam, — komisāra kungam tādā gadījumā nāksies rakstīt oficiālu pieprasījumu.

—  Visu izlasījāt? — Menkupa kundze jautāja ledainā balsī.

—  Vēl ne. Palikuši divi punkti… Ceturtais punkts. Savu dzīvokli un visu, kas tajā atrodas, izņemot rokrakstus, kuri jānodod uzticamās rokās, novēlu Līzelotei Men- kupai neatkarīgi no tā, vai viņa manas nāves brīdī vēl būs mana oficiālā sieva.

—   Neko teikt, no Magnusa puses tas ir visai plašs žests, — Menkupa kundze pasmīkņāja. — Katrā ziņā būtu bijis ļaunāk, ja viņš atstātu rokrakstus man, bet dzīvokli citam. Kaut gan diez vai justos pārsteigta, pat ja viņš būtu atvēlējis man vienīgi pudeli šampanieša, ko ciest nevaru.

—  Neesmu vēl beidzis. — Klains ne bez patikas izlasīja: — Ceturtais punkts saistīts ar sekojošu noteikumu: Līzelotei Menkupai jāpieņem meitas uzvārds fon Vincel- baha, jo nevēlos, ka man pretēju uzskatu cilvēkam būtu mans vārds. Dzīvam esot, tas diemžēl nebija novēršams … Piektais punkts. Vācijas Federatīvās Republikas valdībai, kurai jūtos pateicīgs par daudz ko, tai skaitā par savu cietumniecību, novēlu atsevišķus savus rakstus. Paredzēdams, ka valdība atteiksies no šī dāvinājuma, lūdzu man uzticamus draugus izdot tos ar nosaukumu «Hamburgas orākuls brīdina». Izņemot šo, lūdzu, necelt man nekādus pieminekļus.

—  Man viss ir skaidrs! — iemetusi cigaretes galu redakcijas pelnu traukā, Menkupa kundze teica Mūnam: — Varat smēķēt! Es aizbraucu!

—   Bet jūs taču gribējāt palikt? — Bodenšterns brīnījās.

—  Pārdomāju. Dzīvoklis ir pilnīgi jūsu rīcībā uz laiku, kāds nepieciešams rūpīgai izmeklēšanai! — Viņa pēc kārtas palūkojās Menkupa draugos, iebāza cigarešu paciņu kabatā, sasprādzēja truakāra zelta ķēdi un devās uz durvīm. — Lai gan Magnuss nevēlējās, ka aptraipu viņa vārdu un dieva noliedzēja pēcnāves slavu ar saviem konservatīvajiem uzskatiem par pasaules kārtību, tomēr viņš bija mans vīrs. Slepkava jāatrod!

—  Atvainojiet, bet mums trūkst pierādījumu slepkavībai, — lieliski sapratis zemtekstu, spurojās pretī Bodenšterns.

—      Ak tā! — Viņa veltīja tam zibošu skatienu. — Tādā gadījumā Rūdijam vajadzēs pateikt policijas prefektam, ka komisārs Bodenšterns, kādreiz pastāvīgs viesis gaulei- tera Keseldorfa mājās, nav vispiemērotākā figūra šī nozieguma izmeklēšanai…

—  Jūs velti metat man sejā pagātnes grēkus, — Bodenšterns izslējās. — Bez tam izmeklēšanu īstenībā vada klātesošie Mūna kungs un Deilija kungs, es, tā sakot, esmu tikai tehniska piedeva. Jūsu nelaiķis virs īpaši šim nolūkam ataicinājis viņus no Amerikas, tātad nav iemesla apšaubīt viņu objektivitāti. Starp citu, tas' attiecas arī uz manējo…

—   Labi, pagaidām nekā neteikšu. Bet ņemiet vērāl…— Menkupa kundze aizstāja teikuma beigas ar draudīgu pauzi. — Redzēju lejā jūsu dienesta mašīnu, — viņa sacīja jau gluži citā balsī. — Vai jūsu šoferis varētu aizvest mani mājās?

—  Ar prieku izdarīšu to patsl — Bodenšterns pievērsās Deilijam: — Jūs te lieliski tiksiet galā bez manis, negribu jūs traucēt. Avīžniekus atstājiet manā ziņā. Ja kaut ko atradīsiet, piezvaniet uz prefektūru. Būšu savā kabinetā. Seit vairs neatgriezīšos … Vai esat apmierināta, Menkupa kundze?

—  Fon Vincelbahal — viņa smīnēdama pārlaboja. — Mana vīra pēdējais novēlējums svēti izpildāms. Jūs taču dzirdējāt testamentu, komisār?

Atbrīvojies no reportieriem, Bodenšterns atvēra logu un ieslēdza elektrisko kamīnu. Naksnīgais vēsums pamazām nomainīja cigarešu, pīpju un magnēzija dūmus, uz ātru roku salīmētu magnetofona lentu pretīgo etiķa smaku. Kopš četrdesmit pirmā gada Bodenšterns bija- ārkārtīgi jūtīgs pret aukstumu. «Sasildīsimies Maskavāl» — toreiz jokoja kareivji, bet Maskavas vietā bija ilga atkāpšanās, kuras laikā viņš apsaldēja abas kājas un rokas. Sasildīties iznāca ar nokavēšanos, dienesta kabinetā.

Bodenšterns uzgrieza sava dzīvokļa numuru. Viņš nekad nezvanīja uz mājām, kamēr atradās darbā, tādēļ Traute sākumā uztraucās. Ar pūlēm nomierinājis sievu, viņš vaicāja:

—   Kā sauca to tipu, kas atnāca pie tevis aizvakar?

—    Sakarā ar tēvu?

—  Jā.

—   Lerhs Cvikavs.

—  Tā jau domāju, tikai nevarēju atcerēties uzvārdu.

—  Menkupu noslepkavojuši? — Traute jautāja.

—  Bez šaubām! Negarlaikojies, Trau! — domās paplikšķinājis viņu pa vaigiem, Bodenšterns nolika klausuli.

Viņam joprojām bija vēsi. Aiztaisīt logu nevarēja, dūšu šķebinošā avīžnieku smaka sīksti turējās. Viņi paši, sadalījušies grupās, tagad skrēja pa svaigām pēdām. Cits uz redakciju, lai pagūtu sagatavot rakstu rīta izlaidumam, cits uz morgu iegūt uzņēmumu tam pašam izlaidumam. Citi devās pēc intervijas pie Menkupa kundzes, ar kuras adresi viņus pakalpīgi bija apgādājis Bodenšterns. Diezgan veikla atriebība, ko tur teikt! Bet vēl vairāk viņu iepriecināja versija, ko izdevies tīri nemanot piespēlēt reportieriem. Runādams par neizprotamo pretrunu starp pašnāvību apliecinošo Gētes dzejoli un to, ka nav pirkstu nospiedumu uz ieroča, Bodenšterns piesardzīgi ieminējās, ka, iespējams, kāds pielicis savu roku. Menkups bija izcila politiska figūra. Politiska slepkavība dotu viņam mocekļa oreolu, bet viņa līdzgaitniekiem — pamatu klaigāt par nacistisku metožu atdzimšanu.

Bodenšterns tīksmi pasmīnēja, iztēlodamies sevi avīžu pirmajās lappusēs. Sevi — dzīvu blakus beigtajam Menkupam. Likteņa ironija, kas piešķīra popularizācijai presē īpašu garšu. Vienīgais, kas mazliet traucēja — rūgtais atbildības kauss, ko vajadzēja iztukšot pēc saldā slavas malka.

hamburgas orākula četrkājis

Visur, sākot ar politiku un beidzot ar intīmām attieksmēm, meli kļuvuši par mūsu dzīves veida normu. Neiedomājies runāt patiesību! Pretinieki uzskatīs tevi par bīstamu nemiera cēlāju, draugi pa' sawi*hi. nīsi pārējie vienkārši par dullu.

MAGNUSS MENKUPS

Policijas mašīnas šoferis, izrādās, bija pārvietota persona no Austrumprūsijas. Hamburga viņam nepatika. Viņam vispār nekas nepatika — ne krievi, ne amerikāņi; ne Ulbrihts, ne Adenauers. Izklāstījis savu pasaules uzskatu, viņš pilnīgai skaidrībai piemetināja nepieklājīgu iztefetenu, kas, par spīti savai rupjībai, pazīstams katram vācu skolniekam. Ar šiem vārdiem zemnieku sacelšanās vadonis Gecs Berlihingens, Gētes tāda paša nosaukuma lugas personāžs, atbild uz savu politisko pretinieku argumentiem. Atvieglojis sirdi un turklāt nodemonstrējis literārās zināšanas, šoferis vairs neiejaucās Jensena un Deilija saruna, jo vairāk tāpēc, ka tie tērzēja angliski.

—   No paša sākuma nešaubījos, ka Menkups nogalināts, — Jensens teica. — Bet Magda Štrēlica? Tas nāk tik negaidīti. Vajadzēja tūlīt noņemt visiem pirkstu nospiedumus.

Deilijs nevijus pagrieza galvu. Caur pakaļējo aizsarg- stiklu, pa kuru slīdēja ielas laternu zibenīgā atgaisma, aizvien vēl rēgojās lielā, plakanā ēka. Desmit logi četrpadsmitā stāva labajā stūrī — Menkupa dzīvoklis. Četros, kur mita viņa draugi, spīdēja spilgta gaisma. Malējais, vislielākais, norobežojies no pasaules ar aizvilktām što- rām, likās, mēģināja nosargāt savu noslēpumu. Cauri biezajam audumam izkļuva tikai vāja mirguļošana. Deilijs iztēlojās Mūnu ārēji mierīgu soļojam pa istabu, kamēr Rihters turpina pārmeklēšanu.

—  Magda? — Deilijs atsaucās ar nokavēšanos. — Uzminēju to mazliet agrāk par jums.

—   Cigarešu «Ramzess» dēļ? — Jensens izklaidīgi jautāja. Viņš vēl nebija aizmirsis Menkupa kundzi un ar to saistīto pazemojošo savas hipotēzes sagrāvi.

—   Ne tikai. Slepkava rīkojies ar cimdiem, to arī jūs zinājāt. Bet atšķirībā no manis nezinājāt, ka no Menkupa draugiem vienīgi Magdai bijuši cimdi. Ķiršu krasas, pieskaņoti portsigāram un teātra somiņai, labi atceros. Kad viņa paziņoja, ka tos kaut kur nozaudējusi, tūdaļ iešāvās prātā atvērtais logs. — Viņš norādīja uz gaišo četrstūri, ko attālums samazināja līdz sērkociņu kārbiņas lielumam. Pat no šejienes varēja saredzēt: vēja plandītie neilona aizkari kā zaļš vilnis līgojās atvērtajā logā. Zem tā atradās biezi sakuplojis ceriņu krūms.

—   Agrāk par rītu nav nozīmes meklēt, — Jensens teica.

—   Rauj velns cimdus! Ja tie uzkrituši uz galvas kādam mīlas pārim vai nakts pastaigā izvestam sunim, tikpat nekā neatradīsim. Manam paziņam bija buldogs, kas gan atnesa medaļas no katras izstādes, toties ik nedēļu bija jāiegādājas jauni cimdi.

Grindelbergas dzīvojamo masīvu iejoza koki, krūmi, mauri. Ļaudis, kas tik dārgi maksāja par saviem dzīvokļiem, prasīja zaļu vairogu pret pārējās, mazāk turīgās Hamburgas putekļiem un kvēpiem. Bija jau uzkritusi rasa, automobiļa starmešu gaismā lāšu miriādes uzliesmoja kā sīksīki jāņtārpiņi un atkal nodzisa, tikko pabrauca garām. Valgā zāle, aizmirsusi betona mūrus, smaržoja pirmatnīgi, kā pļavā.

—   Pie tam, kad gājām prom, uzmanīgi ielūkojos sava šefa fizionomijā, — Deilijs piemetināja pēc brīža. — Apbrīnojama grāmata! Lai spētu to izlasīt, jāpasēž gadus desmit uz skolnieka sola, kā to esmu darījis es. Manuprāt, Mūns neuzskata Magdu par vienīgo variantu.

—   Vai tad iespējams cits? — Jensens vaicāja un tūdaļ pats sev atbildēja: — Aktrise? Visa tā jezga ar pistoli man arī ne visai patīk. Galu galā tas ir ierocis, nevis bērnu paija. Ja viņa būtu ieslēgusi to kopā ar cimdiem teātra ģērbtuves atvilktnē, tad noteikti būtu paņēmusi līdzi atslēgu.

Deilijs atcerējās, kā tas bija.

—   Parādiet man atslēgu! — Mūns bija lūdzis.

—  Tā ir manā somā, — Lovīze apjuka.

—   Tad atnesiet somu.

Deilija pavadībā Lovīze devās uz savu istabu. Somas tur nebija. Pēc ilgas meklēšanas to atrada hallē uz palodzes. Deilija klātbūtnē aktrise atvēra to un turpat desmit minūtes rakņājās lūpu zīmuļu, piezīmju grāmatiņu un grima kārbu, rēķinu, kabatas formāta dzejas krājumu, izsvaidītas sīknaudas un citu nieku juceklī. Atslēgas nebija. Vienīgo ievērības cienīgo atradumu — paciņu trokšņu patronu — Deilijs noglabāja kabatā.

—   Un vispār diezgan dīvaini, — Jensens turpināja prātot. — Lovīze Knoopa, acīm redzot, negribēja, ka braucam uz teātri vēl šonakt. Ja Magda Štrēlica nebūtu atgādinājusi, ka viens no aktieriem nakšņo ģērbtuvē … — Jensens apklusa. — Kāpēc Lovīze Knoopa neatcerējās to pati?

Līdz teātrim bija pavisam tuvu. Alstera šoseja, kas vakarā atgādināja pārblīvētu automobiļu novietni, tagad stiepās pilnīgi tukša līdz pašam parkam — izpūsta caurule, kurā nebija palicis nekas, izņemot tīri noslaucītus asfaltus. Parka lapotnes šalkoņa bija vienīgā dzīvā balss visā apkaimē. Tā vien likās, ka te sensenis nav spēris kāju neviens cilvēks. Tikai pienbaltās laternas jopvrpjām gaismoja tukšumā, neatminamos laikos uzgriezti staru mehānismi, kurus neviens nav apstādinājis.

Kamēr Jensens nesekmīgi spieda zvana pogu, Deilijs aplūkoja teātra afišu. Arno Hels — «Būhenvaldes kundzes cimdi». Šie vārdi no bezkaislīgiem, ar melnu tipogrāfijas krāsu iespiestiem burtiem, pateicoties izrādei, bija kļuvuši par veselu domu un pārdzīvojumu kompleksu. Pāri afišai kāds uz stikla bija uzzīmējis karātavas. Figūriņa ar cilpu kaklā, acīm redzot, nozīmēja lugas autoru.

Aizritēja aptuveni trīs minūtes, kamēr durvis atvēra. Uz sliekšņa stāvēja aktieris, kas izrādē bija tēlojis ese- sieti Šulcu. Izpūruši mati, miegaina, ļengana seja, kādreiz moderns, spilgti zils peldmētelis ar taukainiem grima traipiem, izraustītiem diegiem un blaugznām uz apkakles.

—   Kas ir? — Viņš apstulbis blisināja acis. — Es jau domāju — vai tiešām rīts?

—  Mēs no policijas, Šulca kungsl — šis vārds neviļus paspruka Deilijam.

—   Privātā dzīvē mani sauc par Miteru, — aktieris pasmaidīja. — Man gan gribētos būt Šulcam. Tādam nav jāpārnakšņo teātrī! Tātad jūs bijāt pirmizrādē? Kā jums patika mans tēlojums?

—  Ļoti! — pārspīlēti pieglaimojās Deilijs — Lielisks ansamblis, interesanta luga.

—   Jūs laikam būsiet viens no nedaudzajiem, kuri īsti novērtējuši manu tēlojumu. Neapskaužama loma. Ja man būtu citas iespējas, nemūžam nepiekristu. Vieniem skatītājiem Šķitu ļaunuma iemiesojums, citiem — ļaunprātīga karikatūra… Bet tādam Šulcam, ko tur slēpt, noteikti ir pieklājīgs dzīvoklis, ja ne savs nams.

Ceļš uz teātra ģērbtuvi veda caur skatītāju zāli. Vāji apgaismota, piemētāta saņurcītām programmām — tā spilgti kontrastēja ar emociju pārņemtajiem ļaudīm, kas bija saglabājušies Deilija atmiņā. Arī aktieru ģērbtuve izskatījās citāda. Deilijs to atcerējās drūzmas, balsu un kņadas pilnu, daudzu reportieru un aktieru paziņu elpas sakarsētu. Tagad tas bija nožēlojams kambaris ar netīru, vietvietām atlupušu eļļas krāsu, ar četriem spoguļiem, kuru priekšā stāvēja sen pēc remonta noilgojušies krēsli. Līdzās logam zvilnēja nevīžīgi uzklāta saliekamā gulta. Ģērbtuve atgādināja spoguli, no kura noskrāpēta dzīvsudraba kārta. Tajā redzami nevis prinču un princešu atspulgi, bet vienīgi kailā siena, pie kuras tas piestiprināts.

—   Velnišķīgs caurvējš, — paskaidroja Miters, pamanījis Deiliju nopētām pāri segai uzklāto drapēriju. — Saņemu grašus," bet mēbelētas istabas Hamburgā maksā tikpat, cik manā dzimtajā Rotenburgā labākais viesnīcas numurs. Pēc pārbraukšanas uz šejieni mitinājos pie māsas, bet nesen viņa apprecējās.

—   Vai tā ir Knoopas jaunkundzes pastāvīgā vieta? — Deilijs jautāja. Tieši šeit viņa sēdēja, atbildot uz žurnālistu jautājumiem. Pēc tam telpā sanākušie apmeklētāji atstūma Deiliju sānis. Viņš vienīgi atcerējās, kā, gaidīdams Menkupu, kopā ar Mūnu bija mīņājies pie durvīm.

—   Pagaidu vieta! — Miters pārlaboja, savilkdams ciešāk peldmēteli. — Viņa taču uzaicināta tikai uz desmit izrādēm.

Lovīzes atvilktne bija aizslēgta. Jensens ierosināja to uzlauzt, bet Miters, uzzinājis, kālab tas vajadzīgs, pateica:

—   Šķiet, esmu kaut kur redzējis atslēgu, — viņš pameklēja aiz spoguļa. — Redziet nu! Karājas uz naglas!

Atvilktne bija pilnīgi tukša. Ne vēsts no pistoles, tāpat no cimdiem, ar kuru palīdzību lugas varone tik asprātīgi bija maldinājusi izmeklētājus. Jensenu šis pārsteigums pilnīgi satrieca. Gandrīz tikpat apjucis izskatījās Deilijs, kaut gan viņš tam jau bija sagatavojies. Bet ir liela atšķirība starp priekšnojautu un tās reālo piepildījumu.

—   Ko jūs meklējat? — Miters interesējās.

—   «Valtera» pistoli. Lovīze Knoopa apgalvo, ka ieslēgusi to atvilktnē, — Jensens paskaidroja.

—   Tā bija gan. Redzēju pats savām acīm. Viņa ielika pistoli, tikko ienāca ģērbtuvē. Domāju — tas pats rekvizīts, kas tika lietots mēģinājumos … Iznāk, viņa šāvusi uz mani ar īstu pistoli? — viņš pēkšņi izbīlī iekliedzās.

—   Vairāk nekā neredzējāt? — Jensens pratināja.

—   Ja kāds pēc tam atvēris atvilktni, tad tas noticis, kamēr te drūzmējās ļaužu bars, — Miters stāstīja. Doma, ka tukšas patronas vietā varēja- būt īsta, iedvesa viņā māņticīgas šausmas.

—   Vai Knoopas jaunkundze neienāca šeit pa otram lāgam? — Deilijs prašņāja. Kamēr Menkups iepazīstināja viņus ar Sankt-Pauli ievērojamākām vietām, neviens nebija kontrolējis otrās automašīnas pasažierus. Spriežot pēc Lovīzes stāstījuma, kam klusēdami bija ^aļekrituši Ballins un Magda, viņi, apbraukuši apkārt zooloģiskajam dārzam, tiešā ce|ā devušies uz restorānu. Bet kāda bija patiesība?

—   Neienāca! Kāda velna pēc viņai ievajadzējās īsta «Valtera»? — Miters vēl arvien nespēja nomierināties. — Vai tik nav kādu nošāvusi? — viņš pēkšņi iesaucās.

—   Šonakt nogalināts Magnuss Menkups! — Deilijs zemapziņā saistīja viņa jautājumu a,r paša dompm. — Atcerieties, viņš apciemoja Lovīzi pēc izrādes. Viņu pavadīja trīs draugi — divi vīrieši un viena sieviete.

—   Nogalināts? — Miters šausminādamies atkrita uz saliekamās gultas. — Vai tiešām vainīga viņa? ..'. Protams, es viņus labi pazīstu, — aktieris atbildēja. — Ja nemaldos, jūs arī esat viens no tās kompānijas? — viņš tikai tagad pazina Deiliju.

—  Varbūt kāds no viņiem atnāca pēc mūsu aiziešanas? — Deilijs neatlaidās.

, — Neviens. Tikko visi aizlasījās, tūdaļ likos uz auss. Pēdējo nedēļu mēģinājām līdz vēlam vakaram, ja jūs nebūtu uzkūlušies, man šonakt beidzot izdotos izgulēties… Un tad… — viņš, mazliet padomājis, papurināja galvu. — Ja viņa pati nav ņēmusi pistoli, to varēja izdarīt jebkurš šīs trakās drūzmas laikā.

—   Paldies! — apmainījies ar Deiliju skatieniem, Jensens paspieda aktierim roku. — Ja vajadzēs, izsauksim jūs par liecinieku, Mitera kungs. Bet tikmēr atliek vienīgi atvainoties, ka uzmodinājām, un novēlēt jaukus sapņus.

—   Jaukus? Diez vai. — Miters nodrebinājās. — Zināt, Šilleram ir tāda balāde. Jātnieks tumsā šķērso Bodenas ezera trauslo ledu, nokļūst līdz krastam un tur uzzina, kādas briesmas tam draudējušas…

—   Un beigts no zirga viņš krita, — no galvas citēja Jensens.

—  Citējāt pareizi, bet deklamējat kā jau neprofesionālis, nejauki. — Aktieris saviebās. — Labāk nedomāt par pistoli! Man sapņos rādīsies mans līķis …

Viņi izgāja uz tukšās ielas. Miters, glābdamies no naksnīgā vēsuma, ciešāk ietinās peldmētelī. Viņš vilcinājās atgriezties, it kā baidīdamies palikt viens.

—  Ja esat draugos ar Menkupu, — viņš vērsās pie Deilija, — tad jums jāzina …

—   Kas tad? — Deilijs atsaucās.

Klusi rūca policijas mašīnas motors, aiz rūts iezīmējās šofera tumšais siluets.

—   Vai rakstnieks Dīters Ballins tiešām pieder pie tiem slavenajiem Balliniem?

—   Pieder, — Jensens lakoniski atteica.

—r Reiz apvaicājos Teodoram Ballinam, viņš ir mūsu teātra pastāvīgs apmeklētājs. Tas apgalvoja, ka pirmā dzirdēšana.

—  Kāda iemesla dēļ jūs pēkšņi sākat interesēties par Ballinu? — Deilijs jau atvēra mašīnas durtiņas.

—   Vienkārši tāpat. Nejauši atcerējos viņu. Kad jūs visi bijāt prom, viņš vēlreiz atnāca uz ģērbtuvi.

—   Viņš bija pie atvilktnes?

—   Nepamanīju. Te bija pārāk daudz žurnālistu, bez tam ar pūlēm turējos kājās — tik šausmīgi nāca miegs.

* * #

Rihteram bija uzdots sameklēt Menkupa nepabeigto rakstu. Sī nodarbība sajūsmināja daudz mazāk nekā žurnāla skaistuļu aplūkošana, tomēr viņš nepalaida garām nevienu papīru. Raksti atradās lielā vairumā — mašīnrakstā, slejās, daži pat rokrakstā. Bet visi, kā to liecināja skaidrais, zīmoggredzena nospiedumam līdzīgais paraksts «Magnuss Menkups», bija pabeigti. Neizpētīta palika vienīgi nekrāsota koka lādīte, ko Rihters uzgāja pašā sekretāra dziļumā. Atverot to, viņš izdarīja divus ārkārtīgi svarīgus atklājumus. Tā kā valodas nezināšana traucēja tiešus sakarus, Rihters klusēdams nolika papīrus Mūnam priekšā.

Mūns uzreiz saprata, ka viens no tiem ir Menkupam izsniegtā ieroča atļauja. Vārdi «Valtera sistēma» nepra- sījās pēc tulkojuma. Numurs bija tas pats, kas uz grīdas atrastajai pistolei — 12 572. Ar pūlēm izdevās noskaidrot arī pārējo triju dokumentu jēgu. Tie bija kādas informācijas aģentūras blankas. Pamanījis vienā no tām Magdas Strēlicas vārdu, Mūns, noslēpis pārējās kabatā, lika pasaukt Ballinu.

Ballins mierīgi paņēma papīru rokā, bet ieskatījies savādi palūkojās Mūnā.

— Vai tiešām tik īsā laikā esat paspējuši* ievākt ziņas? — viņš vaicāja ar neuzticību.

—   Rihters to atrada Menkupa plauktos, — Mūns paskaidroja.

—   Vienīgi to? — Ballina skatiens pārslīdēja no Mūna uz Rihteru, kas sūca alu.

—  Tikai, — Mūns meloja. — Lūdzu, pārtulkojiet! Ja tas sagādā jums nepatiku, varu pagaidīt Jensenu, — viņš piebilda, pamanījis Ballina īso svārstīšanos.

—   It nemaz, — tas mierīgi atbildēja. — Manuprāt, šis dokuments var kaitēt Magdai, bet, - būdams Menkupa draugs, uzskatu par savu pienākumu veicināt izmeklēšanu.

«Informācijas aģentūra «Siriuss». Ātri, lēti, izdevīgi! Vispilnīgākās ziņas par jebkuru Vācijas Federatīvās Republikas iestādi un iedzīvotāju! Vispusīga informācija — labākais aizsarglīdzeklis pret apšaubāmiem veikala darījumiem un pazīšanos!» Siem nodrukātajiem teikumiem sekoja teksts mašīnrakstā: «Uz jūsu pieprasījumu paziņojam sekojošo: Magdai Strēlicai pašlaik ir nopietnas finansiālas grūtības. Pēdējā pusgadā viņa dabūjusi vienīgi divus pasūtījumus dzīvokļu interjera projektēšanai un tos pašus, pateicoties paziņām. Viņas modernistiskās arhitektes reputācija atbaida ar labu gaumi apveltītus klientus. Šīs neveiksmes pamudinājušas Magdu Štrēlicu kopā ar tēlnieku Lerhu Cvikavu, ar kuru tai kopš vairākiem gadiem ir intīmas attiecības, nodibināt firmu kapa pieminekļu izgatavošanai. Tā kā firma ir jauna, viņiem, lai izturētu konkurenci, jāsamierinās ar pasūtījumu apmaksu pēc to izpildīšanas. Tāpēc Magdai Strēlicai allaž nepieciešamas diezgan ievērojamas summas dārgās izejvielas — marmora un granīta iegādei.»

—   Ataiciniet Magdu Štrēlicu! — Mūns palūdza.

—  Tagad jau Magdu Cvikavu, — Ballins pārlaboja. — Jāsaka, viņu kāzu nakts stipri atšķiras no romānistu aprakstītās idilles.

—   Kāpēc viņi slēpuši no jums šo faktu?

—   Nezinu.

—  Varbūt Menkupam bija iebildumi?

—   Šaubos.

Pirms piecpadsmit minūtēm Magda bija izgājusi no kabineta nomākta. Kaut gan tas netika viņai atklāti teikts, pēc jautājumiem varēja nojaust, ka viņu tur aizdomās Menkupa nogalināšanā. Pa šo ceturtdaļstundu Magda bija paguvusi nomierināties. Seja ne mazākā mērā neatainoja viņas dvēseles stāvokli. Roka ar cigareti nedrebēja, krēslu viņa piebīdīja ar parasto graciozo kustību, apsēzdamās pat neaizmirsa efektīgi ielocīt jaku, kas šoreiz bija uzģērbta ar tumši sarkano pusi uz augšu. Viņa nekādi neatgādināja parastu noziedznieku, kurš nodod sevi ja ne ar uztraukumu, tad ar pārāk mākslotu ārišķīgu vienaldzību. Apbrīnojama bija arī Ballina uzvedība, viņa aukstasinīgā gatavība izpildīt tulka pienākumus pratināšanas laikā.

Mūns neviļus atcerējās Menkupa draugu humoristisko iesauku — «Hamburgas orākula četrkājis». Delfu orākuli pareģojuši, izmantojot trejkāji. īpaša koka narkotisko dūmu ieaijāti, viņi murminājuši neizprotamus vārdus. Galvenā priestera pienākums bijis sakārtot šos murgus loģiskā pareģojumu sistēmā, ko viņš arī darījis, bieži vien vadīdamies no personīgām interesēm. Šoreiz sengrieķu orākula lomā uzstājās Mūns. Ar četrkāja palīdzību vajadzēja noskaidrot, kas īsti noticis dažas minūtes pirms pusnakts. Bet tulkotāja uzdevumu veiks komisārs Bodenšterns. Par spīti tam, vispirms bija jātiek pie patiesības. Mūns nojauta, ka tas būs visai grūts darbs.

—  Jūs joprojām apgalvojat, ka neizgājāt no savas istabas, pirms sadzirdējāt Ballina kliedzienū? — Mūns iesāka.

—   Apgalvoju.

—   Kas jums šodien bija meklējams lidostā?

—   Neesmu tur bijusi.

—   Deilijs jūs redzējis. Jūs slēpāties aiz reklāmu stenda.

—   Viņš kļūdījies, tā nebiju es.

r— Vai jums paziņoja, ka pēc Menkupa nāves mantosiet desmittūkstoš marku?

—   Nē.

—   Notārs apliecina pretējo.

—   Iespējams, Magnuss patiešām kaut ko teicis, tagad precīzi neatceros. Katrā ziņā nauda man nebija vajadzīga.

—   Izlasiet šo izziņu!

Ieraudzījusi informācijas aģentūras blanku, Magda nobālēja. Mūns slepus baidījās, ka Ballins brīdinās savu paziņu. Bet tas, acīm redzot, nebija noticis.

—   Ko tagad teiksiet? — Mūns vaicāja.

—  Noliegt nav nozīmes. Mūsu firma tiešām izjuta lielu vajadzību pēc pamatkapitāla.

—  Vai griezāties pie Menkupa ar attiecīgu lūgumu?

—  Ja. Viņš atteica.

—   Kādu iemeslu dēļ?

—   Magnuss nepaskaidroja.

—       Šodien biju liecinieks vairākkārtējām sadursmēm starp jums un Menkupu. Tas uzvedina mani uz domām, ka kaut kāda jūsu rīcība iedragājusi viņa draudzības jūtas.

—   Nekas tamlīdzīgs.

—       Kā jūs izskaidrojat faktu, ka viņš Lovīzei pats piedāvāja izpalīdzēt ar naudu, bet jums kategoriski atteica?

—       Manuprāt, tas bija vienkārši untums. Augstsirdība Magnusā sadzīvoja ar tikpat krasu valdonīgumu.

—       Tātad jūs uzskatāt, ka Menkupa draudzīgās jūtas pret jums nebija mainījušās?

—   Nekādā ziņā.

—       Tas, ka viņš licis informācijas aģentūrai ievākt par jums ziņas, pierāda pretējo.

—       Tātad tas bijis viņš? — Magda iekliedzās, kā negribēdama tam lāgā ticēt.

—       Jā. Patiešām nemaz neizskatās pēc Magnusa, — Ballins uz mirkli aizmirsa savu tulka lomu.

—       Bet kādēļ? Vai tiešām Magnuss… — nepabeigusi teikumu, Magda paslēpa seju plaukstās. Kustību nemaz nevarēja saukt par graciozu, metāliskā aproce, ievizoties galda lampas staros, šajā mirklī drīzāk atgādināja važas nekā rotas lietu.

—       Menkupa sieva apgalvo, ka viņš nodomājis pārcelties uz Vācijas Demokrātisko Republiku, — Mūns negaidot pārlēca uz citu tēmu.„— Vai jums tas bija zināms?

—   Nē!

—       Cik saprotu, no oficiālā viedokļa tas līdzinās valsts nodevībai?

—  Apmēram, — Magdas vietā atbildēja Ballins.

—       Vārdu sakot, Menkups zināmā mērā līdzinājies nēģerim, kas mūsu pilsoņu kara laikā lūkoja aizbēgt no vergturu dienvidiem uz brīvajiem ziemeļiemv

—       Gandrīz, — Ballins piekrita, — bet nedomāju, ka Magnuss patiešām būtu pārcēlies.

—       Viņš kādreiz runāja ar jums par šo problēmu? — Mūna jautājums bija adresēts Magdai.

—        Diezgan bieži. Ik reizi, kad pārņēma dusmas. Bet tas nebija nopietni.

—   Kāpēc?

—   Magnuss jutās pārāk saistīts ar savu žurnālu.

—   No jūsu vārdiem izriet, ka sieva teikusi nepatiesību.

—  Jūs viņu nepazīstat, — Ballins pasmaidīja. — Līzelote ir pārāk augstprātīga, lai nokāptu līdz parastām cilvēciskām vājībām.

—   Pretrunu kamols! — Mūns norūca, turpinādams vērīgi uzmanīt Magdu. Viņa centās neskatīties Mūnā, bet pa laikam pret savu gribu šķielēja uz informācijas aģentūras blanku.

—   Iespējams, varēšu ienest zināmu skaidrību, — Ballins atsaucās pēc mazas pauzes. — Ciniskums, ko Līzelote nodemonstrēja šovakar, nav visai īsts. Nezinu, vai to var dēvēt par mīlestību, bet līdz savai aiziešanai viņa pret Magnusu izturējās daudz labāk. Viņš zināmā mērā arī mīlēja sievu. Man liekas, ar draudiem pārcelties uz Demokrātisko Vāciju, kā arī ar testamentu viņš gribēja attālināt Līzeloti no sevis.

—   Neesmu jūs lāgā sapratis, — Mūns atzinās.

—   Kā lai to labāk paskaidro, — Ballins meklēja piemērotus vār-dus. — Paredzēdams tuvo nāvi, viņš gribēja aiztaupīt Līzelotei emocionālo triecienu.

Mūns iegrima domās. Vai tas atbilst Menkupa raksturam, kāds šķita pēc sešu stundu pazīšanas un draugu liecībām? Nav izslēgts! Daudz grūtāk izdibināt, vai Ballina izskaidrojums izriet no viņa īstās pārliecības.

—   Labi, — Mūns atkal pievērsās Magdai. — Pēc nelielas liriskas atkāpes atliek vienīgi apkopot jūsu atbildes. Tātad jūs noliedzat jebkurus motīvus, materiālas vai citas dabas, kas varēja jūs pamudināt nogalināt Menkupu.

—   Es? — Magda strauji pielēca kājās, bet pēc brīža paklausīgi atļāva Ballinam apsēdināt sevi atpakaļ. — Domājiet, ko gribat! Nevienu neesmu nogalinājusi.

—   Kad uzzinājāt, ka Menkups izšķīries grozīt testamentu? — Mūns mierīgi vaicāja.

—   Meli! — Magda uztraucās. — JPat ja viņam bija tāds nodoms, man viņš par to nav ieminējies.

—  Man arī ne, — Ballins apstiprināja. — Kā rādās, Mūna kungs vienkārši grib tevi iebiedēt, Magda!

—   Nebūt ne. Klains, vecākais, notariālās firmas galva, noprata to no telefona sarunas ar Menkupu. Un palika pārliecināts, ka tieši tādēļ tiek aicināts tik vēlā.stundā. Viņš …

—       Maldās! — Ballins pārtrauca. — Vismaz tāda ir mana izjūta, — viņš mīkstināja sākotnējo formulējumu.

—   Pie tam es, tāpat kā Magda, neesmu dzirdējis šo sarunu.

—       Toties dzirdēja Lovīze Knoopa. Jūs taču no viņas uzzinājāt? — Mūns pieliecās Magdai.

—       Nekā nezināju! — viņa sakoda zobus tik stipri, ka cigaretei nokrita gals.

—       «Remetsma-60», no Menkupa krājuma! — Mūns sacīja, paceldams to no grīdas un ielikdams pelnu traukā.

—    Kad jūs bez piecām minūtēm divpadsmitos iegājāt viņa kabinetā, tad, protams, smēķējāt savu ierasto «Ram- zesu»! Uz smēķa palikuši jūsu pirkstu nospiedumi, Uz šampanieša glāzes — arīdzan. Jums atliek tikai izstāstīt patiesību.

—   Kādu patiesību? — Magda dobji vaicāja.

—  To, kas jums zināma labāk par mani.

—   Dīter! — viņa čukstēja, it kā aicinādama paligā.

Ballins drūmi klusēja, vienīgi vaigos acumirklī iezīmējies sklerotiskais raksts runāja viņa vietā.

Gaitenī atskanēja soļi. Magda paskatījās uz durvīm, kas pēc brīža vērsies vaļā, tad aši ierunājās:

—        Biju pie Magnusa dienā, nepateicu jums, jo… Vārdu sakot, Lerham tas nebija jāzina …

—  Atkal lūdzāt naudu?

—   Nē … Tas ir, jā …

—       Un kāds iznākums? — Magda neatbildēja. — Kafejnīcā ļoti vēlējāties samaksāt tās dažas markas, ko māksliniece prasīja par jūsu ģīmetni, tomēr nevarējāt. Bet pavisam nesen neatradāt pat sīknaudu trim cigarešu paciņām… Par to, ka rezultāts bija negatīvs, nešaubos. Šaubas izsauc kas cits. Cikos bijāt pie Menkupa?

—   Pie Menkupa? Aptuveni… — Magda sastomījās.

—       Aptuveni pulksten vienos? — Mūns uz labu laimi vaicāja pēc iespējas nevērīgāk, lai Magda nenojaustu izliktās lamatas.

—  Jā! — Magda atviegloti pamāja.

—       Menkupa kalpone, izrādās, ir drausmīga nevīža, — Mūns pasmīnēja. — Nav iztīrījusi pelnu trauku, nav izmazgājusi glāzes, nav nolikusi tās vietā.

Deilija un Jensena ierašanās pārtrauca pratināšanu. Deilijs čukstus izstāstīja Mūnam brauciena rezultātus.

—       Varat iet! — Mūns vērsās pie Magdas. — Rīt, kad atnāks kalpone, pārbaudīsim jūsu liecību.

Ballins arī bija piecēlies, bet Deilijs aizturēja to.

—       Palūgšu jūs mazliet uzkavēties, Ballina kungs! Vai jūs atgriezāties aktieru ģērbtuvē pēc mūsu aiziešanas?

—  Neatceros.

—  Aktieris Miters jūs redzējis.

—  Tagad atminos. Tiešām iegriezos.

—   Kādā nolūkā?

—       Tas bija tik sen … Kopš tā laika tik daudz noticis… Grūti pateikt, — Ballins iegrima domās. — Liekas, biju kaut ko piemirsis, bet, ko tieši, goda vārds, neatceros.

—       Jūs stāstījāt komisāram Bodenšternam, ka esat lasījis grāmatu … — Mūns iesāka.

—       Kad izdzirdēju šāvienu? — nenogaidījis teikuma beigas, Ballins to pats papildināja. — Tieši tā. Varu pat pateikt, kādu. Ģenerāļa Guderiāna atmiņas. Fakti pilnīgi izkropļoti. Pēc viņa domām, vācieši zaudējuši karu vienīgi tādēļ, ka Hitlers nav klausījis ģenerāļus.

—   Vai jūs tūdaļ apjēdzāt, ko nozīmēja šāviens?

—  Jā! — Ballins apstiprināja.

—       Un tomēr vispirms aizvērāt grāmatu un kārtīgi nolikāt vietā, tikai pēc tam izskrējāt ārā? — Mūns iztēlē pārcēlās uz Ballina istabu, kur uz baltā spoguļgalda līdzās naksnīgo debesu atspīdumam gulēja akurātā kaudzē salikti sējumi.

—       Paraža ir otra daba, — Ballins pajokoja, vairīdamies skatīties Mūnam acīs.

—       Labi, — Deilijs šķietami piekrita šim izskaidrojumam. — Rihter, aizejiet, lūdzu, kopā ar Ballina kungu uz viņa istabu. Lai parāda, kur sēdējis tajā brīdī. Un uzgaidiet, kamēr pasauksim jūs.

Tikko viņi bija aizgājuši, Deilijs pielādēja Menkupa pistoli ar Lovīzei atņemto trokšņa patronu.

—       Jūs šaubāties? — pa pusei uzminēja Jensens, bet Deilijs nepacietīgi pārtrauca viņu:

—       Paši redzēsiet, — viņš pieskrēja pie plauktos iemontētā radiouztvērēja. — Tagad viss atkarīgs no šīs kastes. — Deilijs vienlaicīgi grieza diapazonu pārslēdzēju un staciju meklētāju. — Lūdziet dievu, lai tas atsūta mums kādu kriminālprogrammu!… Par kādu variantu jūs pašlaik prātojat? — nepārtraukdams savu nodarbību, Deilijs jautāja Mūnam.

—   Esmu strupceļā, — Mūns īsumā atstāstīja Magdas negaidīto paziņojumu par to, ka viņa apciemojusi Menkupu priekšpusdienā.

—   Kāpēc gan ne? — sacīja Jensens, nervozi ieklausīdamies balsīs visas pasaules valodās, mūzikā, dziedāšanā, fona trokšņos. — Varēja taču gadīties, ka kalpone kaut kur steigusies un tādēļ nav paguvusi uzkopt kabinetu.

—   Bet kā ar vienīgo cigaretes galu pelnu traukā? — Mūns iebilda. — Menkups smēķē pats, kāda iemesla dēļ viņš tieši šodien atturējies?

—   Atzīstu, tas ir mīklaini, — Jensens pamāja. — Bet manā praksē* gadījušās vēl brīnumainākas nejaušības. Tādas, ka neviens detektīvromānu autors neuzdrošinātos iepīt tās sižetā, lai netiktu apvainots fantastikā.

—   Klusāk! — Deilijs viņu apsauca. Viņa lūgšanas beidzot deva gaiditos rezultātus. Uztvērējs vibrēja, ložmetēju kārtām skanot. Tā bija Oklendas raidīta reportāža par ANO karaspēka operācijām Kiprā. Tai pašā mirklī Deilijs izšāva.

Mūns neviļus sarāvās. Viņš stāvēja ar muguru pret Deiliju šaurajā spraugā starp aizvilktajām štorām, gandrīz atkārtodams tēlnieka pozu tajā jau pusaizmirstajā brīdī, kad mirušais Menkups sēdēja pie rakstāmgalda. Šķita, tikko Mūns apgriezīsies — no spoguļgriestiem viņā atkal noraudzīsies stiklainas acis, galva ar īsi apcirptiem, vietām iesirmiem matiem atkal karāsies virs rakstāmgalda, mirušā galva, noslīgusi uz krūtīm, lai paslēptu no svešiniekiem joprojām dzīvo smīnu.

Mūns pagriezās tikai pēc minūtes. Ballins nupat bija ienācis kabinetā un tagad skatījās apkārt, it kā kaut ko meklēdams.

—   Jūs dzirdējāt šāvienus? — Deilijs vaicāja.

—   Tā kā dzirdēju, — Ballins atteica.

—   Vienu vai vairākus?

—   Kaut ko automāta kārtai līdzīgu, — Ballins beidzot pamanīja radiouztvērēja zaļo aci. — Tur jau ir tas vainīgais! — viņš atviegloti iesmējās. — Lielisks aparāts! Uzdāvinājām to Magnusam sešdesmitajā dzimšanas dienā. Sākumā viņš bieži klausījās — Austrumvāciju, -Angliju, Ameriku. Un, protams, visas Latīņamerikas stacijas — viņš taču teicami pārvaldīja spāņu valodu … Bet pēdējās nedēļas gandrīz neieslēdza, reiz smīnot sacīja, ka tikpat neredzēšot, ar ko tas viss beigsies… Viņš bija pesimists, taču savdabīgs. Uz citiem iedarbojās kā sinepju muca, bet pats pielādējās ar divkāršu enerģiju … Dzīves mīļotājs pesimists! Ja jebkad uzrakstīšu grāmatu par viņu, tad tieši tā to nosaukšu.

—  Jums bija tāds pats iespaids kā Ballina kungam? — Mūns vērsās pie Rihtera. — Proti, ka šauts ar automātu?

—  Apmēram. Tiesa, man likās, ka tas apakšējā dzīvoklī. Es vēl nodomāju: «Velni tādi, nododas izpriecām līdz pašam rītam un pat radio neizslēdz, lai citiem būtu skaudība.»

—   Paldies, — Mūns pasauca Rihteru un Jensenu sānis, bet Ballinu palūdza: — Pagaidiet mazdrusciņ, mēs tūlīt būsim galā! — tad čukstus teica Jensenam: — Izkratiet visu dzīvokli! Gaiteni nav vērts, celiņš pienaglots pie grīdas, zem tā cimdus steigā nevar paslēpt. Sāciet ar Ballina istabu!

Izvadījis viņus,'Mūns laipni uzrunāja Ballinu:

—   Kāpēc jūs stāvat, lūdzu, apsēdieties! Varbūt alu? Starp citu, nenāktu par ļaunu sagatavot kādus uzkožamos. Citādi manas vainas dēļ te līdz rītam būs vēl četri līķi.

—  Visu cieņu! — Ballins apsēdās un, laiski sakrustojis kājas, atzinīgi pasmaidīja. — Jūs esat pilnīgs pretstats Magnusam. Ja tādā situācijā esat vēl spējīgs jokot, tad jums ir apbrīnojami nervi. Kāds draugs man stāstīja — vislielākie optimisti esot kaprači… Alu? Baidos kļūt resns, lasītāji nez kādēļ iedomājas rakstnieku dokumentālistu tikpat liesu kā viņa uzskaitītie fakti. Ko jūs sakāt par šampanieti? Iesākto pudeli komisārs diemžēl jau pievienojis lietiskajiem pierādījumiem. Bet ir taču vēl otra! Vai tiešām atstāsim to Menkupa kundzei, kura šampanieti neieredz ne acu galā? Ja jau Magnusam nebija lemts iztukšot to kopā ar mums, tad izdzersim viņa piemiņai, lai viņam, mūžīgajam dumpiniekam, vieglas smiltis!

—  Lielisks priekšlikums, — Deilijs pamāja. — Bet vispirms patiesību. Kur jūs atradāties viņa nāves brīdī?

—   Es jau teicu, savā istabā.

—  Tad jūs nebūtu dzirdējis šāvienu. Mēs tikko pārbaudījām. Jūs nebijāt savā istabā!

—      Dodiet alu! — Ballins pēkšņi palūdza. Kāri 'izdzēris, viņš kādu brīdi smagi elsa, tad ar piepūli ierunājās:

—   Nekā darīt, jūs esat mani pieķēris. Neteicu patiesību, lai neradītu aplamas aizdomas. Tāpat kā jūs, dzirdēju uz televīzijas šāvienu fona skaņu, kas drīzāk atgādināja šampanieša korķa paukšķi. Neskaidrs nemiers lika man pārtraukt lasīšanu. Protams, aiztaisīju grāmatu, jo tobrīd vēl nezināju, ko ieraudzīšu pēc sekundes. Iegāju Menkupa kabinetā, viņa Baha istabā un tur… — Ballins bezspēcīgi nolaida rokas.

Durvis atvērās. Neatskatīdamies Mūns izmeta pāri plecam:

—  Tas esat jūs, Jensen? Atradāt?

—       Nē, tā esmu es, — atbildēja bikla balss. — Magda Štrēlica, piedodiet, Cvikava … Neesmu vēl pieradusi pie jaunā uzvārda.

—   Nekas, pieradīsiet, — Mūns grīni noburkšķēja.

—   Ne velti jūsu labākais draugs Magnuss Menkups sakarā ar jums sacīja: «Arī nav briesmīgi, ja prot tikai laikā pārkārtoties.» Ko vēlaties?

—       Atcerējos, kur atstāju cimdus, — Magda līdzjūtīgi paskatījās Ballinā. — Restorānā «Rozārijs». Piezvaniet! Varbūt oficiante atradusi.

—  Mums tas vairs nav svarīgi.

—       Toties man! — Magda klusi sacīja. — Jums ir iespēja pārliecināties, ka esmu stāstījusi patiesību.

—       Piezvanīsim, — Mūns lakoniski apsolīja. — Bet tagad lūdzu jūs aiziet. Jūsu ierašanās pārtrauca Ballina kungu visinteresantākajā vietā.

Durvis atkal atvērās. Jensens, pabāzis galvu, ar mājienu palūdza Mūnu iznākt gaitenī.

—   Kas ir? — Mūns paklausīja.

—       Atradām čemodānu. Lovīzes Knoopas istabā sienas skapī. Viņa paskaidroja, ka Menkups lūdzis padzīvot pie viņa.

—  Mani interesē nevis paskaidrojums, bet saturs. Jau

pārbaudījāt?

—       Neuzdrošinājos bez jūsu piekrišanas. Viņa katego: riski protestē. Personīgas mantas, sieviešu veļa un tā tālāk.

—       Bodenšternam tomēr taisnība. Darbam policijā jūs esat pārāk smalkjūtīgs.

—   Universitātē sapņoju par gluži citādu nodarbošanos, — Jensens pasmaidīja. — Esmu teku zinātājs, be! ne asinskars medību suns.

—       Labs ir! Pameklējiet pie Ballina, bet čemodānu atstājiet Rihtera ziņā. Jo vairāk tāpēc, ka rakņāšanās dāmu veļā sagādās viņam tīru baudu.

Mūns atgriezās kabinetā. Deilijs pastaigājās pa istabu, Balļins, it kā pieaudzis pie krēsla, sēdēja ar tukšo glāzi roka.

—  Nolieciet glāzi! — Mūns pavēlēja.

Ballins, it kā atjēgdamies, ar nedrošu kustibu uzlika to uz rakstāmgalda.

—  Turpiniet, Deilij! — Mūns pamāja.

Deilijs nesteidzoties pienāca klāt, piebīdīja krēslu, apsēdās iepretim Ballinam:

—       Vai jums pēdējā laikā ar Menkupu bijušas domstarpības?

—       Nē. Ja jūsu vārdi attiecas uz politiku, tad mani uzskati gandrīz sakrita ar viņējiem.

—       Bet Menkupa pareģojums, ka drīzumā laidīsiet klajā savas grāmatas «Ģenerāļu sazvērestība» labotu variantu, kur…

—       Kur hitleriešu režīma pretinieki tiks dēvēti par nodevējiem? — Ballins, tāpat kā iepriekš, pabeidza teikumu pats. — Tas taču bija joks! — viņš smējās. — Joks, ko atļāvās žultains cilvēks, kurš turklāt nojauta nāves tuvumu un lūkoja atspēlēties uz citu rēķina.

—       Ja tas bija humors, kāpēc jūs tādā gadījumā reaģējāt tik asi?

—       Apvainojums allaž paliek apvainojums pat tad, ja tas domāts kā asprātība.

—       Varbūt Menkupam bija radusies pārliecība, ka jūs esat atteicies no agrākajiem uzskatiem?

—       Nē, — Ballins paraustīja plecus. — Mazāk aizdomu, vairāk loģikas jums nenāktu par ļaunu. Jūs taču zināt, ka testaments sastādīts pavisam nesen. Vai tad Menkups tādā gadījumā būtu man atstājis tik lielu summu?

—   Kura jums, Ballina kungs, nebija nemaz vajadzīga?

—       Protams! Tiesa, vasarnīcas, jahtas un briljantiem apkārtas mīļākās var sev atļauties vienīgi erotisku romānu autori, bet maizei ar sviestu man pietiek. Sinļs dienās man bija jāsaņem diezgan ievērojams avanss pas tās pašas «Ģenerāļu sazvērestības» atkārtotu izdevumu. Gribu pasvītrot, ka tas pretēji jūsu bažām nav pārstrādāts, — viņš ironiski piemetināja.

—  Ak tā? — Mūns izvilka no kabatas vienu no trim Rihtera atrastajiem papīriem. — Deilij, palasiet, lūdzu, priekšā Ballina kungam! Saturs droši vien ieinteresēs viņu.

—   Informācijas aģentūra «Siriuss». Atri, lēti, izdevīgi! Vissīkākās ziņas par jebkuru Vācijas Federatīvās Republikas firmu vai iedzīvotāju. Vispusīga informācija — labākais aizsarglīdzeklis pret apšaubāmiem veikalnieciskiem darījumiem vai pazīšanos, — Deilijs iesāka lasīt.

Ballins, pielēcis kājās, strauji sniedzās pēc papīra, kā gribēdams to izraut. Atģidies nolaida roku un ar smīnu izgrūda:

—   Lasiet, lasiet vien! Nelietis!

—   Kurš? Vai Menkups?

—  Jā. Cilvēks, kas spējīgs ievākt ziņas par saviem labākajiem draugiem, ir nelietis!

—  Spriežot pēc šā dokumenta satura, viņš rīkojies piesardzīgi un gudri. — Deilijs turpināja lasīt: — Uz jūsu

' pieprasījumu atbildam sekojošo. Rakstnieks Dīters Ballins pēdējā laikā atrodas kritiskā finansiālā stāvoklī. Viņa mēģinājums izdot no jauna «Ģenerāļu sazvērestību» beidzās nesekmīgi. Izdevniecība atsaucās uz pēdējos gados stipri izmainījušos politisko atmosfēru un lasītāju pieprasījuma samazināšanos, kura dēļ nav izdevies pārdot pirmo izdevumu. Dīters Ballins izmisīgi un tikpat neveiksmīgi pūlējās aizņemties no augļotājiem. Mums kļuvis zināms, ka viņš pat mēģinājis pārdot savu uz nomaksu pirkto automašīnu fordtaunu, par kuru iemaksājis tikai divdesmit piecus procentus. No sarunām ar viņa dzīvokļa saimnieci un rajonu apkalpojošo pastnieku, kura klātbūtnē Dīters Ballins atplēsis vēstuli, zināms, ka viņam vajadzīga lielāka summa, lai atpirktos no šantāžista. Pēdējai ziņai nepieciešama papildu pārbaude, ko nekavējoties izdarīsim, saņēmuši jūsu attiecīgu norādījumu.

—   Sēdiet vien, — Mūns ar sarkastisku žestu nomierināja kājās pielēkušo Ballinu. — Jūs taču runājāt taisnību. Maizei ar sviestu pietiek, bet, lai aizbāztu muti šantāžistam, — nē. Kādus nepatīkamus noslēpumus viņš draud atklāt, ja nesamaksāsiet?

—   Tāpat vien, — Ballins kļuva rāmāks. — Parasts stāsts. Intīmi sakari ar sievieti, vīrs, skandāls … Nebūtu jau tik briesmīgi, ja es neskaitītos Menkupa draugs.

—   Vai tas jāsaprot tādējādi, ka sakari bijuši ar viņa sievu?

—   Muļķības! Bet viņš uzskatīja, ka mums visiem jābūt īstiem bruņiniekiem bez vainas. Tā sakot, traips uz krekla — traips uz politiskā karoga.

—  Vai mēģinājāt aizņemties no vina naudu?.

—  Nē.

—  Kapec?

—  Tieši tāpēc.

—   Pasakiet, lūdzu, — vai viņš nekad neizteica aizdomas sakarā ar deputāta Grundega nāvi?

—   Attiecībā uz mani? Kādas blēņas! Jūs taču pats dzirdējāt, kā viņš apklusināja Vakeru, balstīdamies tieši uz manu liecību… Negribu noliegt, Grundega nejēdzīgajā nāvē arī es esmu daļēji vainīgs. Bet nespēju taču ar varu piespiest viņu braukt nevis uz partijas frakcijas mītni, bet pie ārsta … Taisni jāsmejas! Atbraucāt šurp no Amerikas un bāžat degunu tīri vāciskās padarīšanās, no kurām jums nav ne jēgas… Es vēl saprotu — iedomāties, ka esmu nošāvis Menkupu materiālu apsvērumu dēļ. Tas ir absurds, bet tam vismaz piemīt abstrakta loģika. Bet uzskatīt mani par Magnusa politisko pretinieku?! Tikpat labi varētu nosaukt šonakt redzēto lugu par muzikālu komēdiju!

Plaši atsprāga durvis vaļā.

—  Atradām! — Jensens priecīgi sauca no sliekšņa.

—   Čemodānā?

Jensens tikai noraidoši papurināja galvu. Izsauciens «atradām!» bija maksājis viņam tik daudz emocionāla spēka, ka vārdiem nekas neatlika pāri.

—   Viņa istabā? — Deilijs norādīja uz Ballinu.

—   Interesanti, ko jūs varētu pie manis meklēt? — Ballins pasmīnēja. — Šantāžista vēstuli? To sen esmu sadedzinājis!

—   Būhenvaldes kundzes cimdus! Priekšmetu no tikko pieminētās lugas, kuru .tādam pašam nolūkam izmantojis Menkupa slepkava! Bet citur, — Jensens beidzot p.ateica. — Lerha Cvikava istabā!

integrālā matemātika

Ideoloģija, kas, līdzīgi nacionālsociālismam, gatava iet pāri līkiem • savu mērķu sasniegšanai, ir fašistiska, neatkarīgi no tā, kādā vārdā to sauc paši ideologi.

MAGNUSS MENKUPS

Mūns pirmo reizi ieraudzīja tēlnieka istabu spilgtā apgaismojumā. Tajā valdošā sarkankoka krāsa, kas pustumsā piešķīra telpai rudenīgu noskaņu, tagad liesmoja plastikāta spoguļvirsmās kā neciešams ugunsgrēks. Tēlnieks sēdēja kaktā, gandrīz saplūzdams ar apkārtni. Plaksti puspievērti, pīpe izdzisusi, šaudīgais skatiens brīžiem apstājās pie Rihtera, kas sēdēja iepretī ar pistoli uz ceļiem.

—   Lūki Aiz šīs te gleznas! — Jensens nez kādēļ čukstēja.

—   Tas pats autors? — Mūns vaicāja, pētīdams neskaidro parakstu.

—   Tas pats! — Jensens bijīgi pamāja.

Audekls, ko Mūns jau bija ievērojis pirmīt, par spīti vājajam apgaismojumam, stipri atšķīrās no pestītājiem un prometejiem Baha istabā. Daudz mazāks pēc izmēriem, gaišās, rāmās, it kā sastingušās krāsās. Bet ar krāsas un tēla palīdzību izteiktais domu spēks tūdaļ nodeva autoru. Tā bija parafrāze slavenajai Beklīna gleznai «Mirušo sala», kurā Harons pārceļ ar laivu mirušo dvēseles.

No pirmā acu uzmetiena — idille. Gaiši zila, gandrīz caurspīdīga, aizmigusi ūdens virsma, saliņa ar apaļu ēku. Dižens, balts marmors, piecos stāvos logu caurumi, kuros vizuļo mierīgs zaļums. Laivinieks Epīras zemnieka baltajās drānās, viņa taisnais, nekustīgais augums, atvēzienā sastindzis airis vecīgajā, dzīslainajā rokā. Viņš tikpat kā neairē, viņš var vispār neairēt, laiks zaudējis savu jēdzienu. To saprot arī pasažieri. Vēl gluži jauni, tie sēž apskāvušies, skatītājam muguru pagriezuši. Tikpat nekustīgi kā laivinieks, it kā izkusuši dzidrā Egejas rīta liegajā laiskumā. Viņiem nav kur steigties, reiz, pēc dienas, pēc mēneša, pēc gada laiva šā vai tā piestās pie svētlaimīgās salas.

Bet, tikko Mūns atkāpās līdz durvīm, idille sabruka kā pēc sprādziena. No visām gleznas malām nāca virsū šausmas. Sākumā šausmas iedvesa vienīgi skaistā marmora celtne. Logu dzīvā smaragda gaisma attālinoties pārvērtās medūzas galvā ar kamolā saritinātiem zaļiem efejas matiem. Ēka bija mirusi. Skaists marmora skelets, kauls, kurā iemitinājušies kapsētas staipekņi.

Vēl viens vērīgs skatiens — un pie paša apvāršņa, cauri gaiši zilā ūdens blīvei, iezīmējās pasažieru tvaikonis. Zem iegrimes melnoja milzīgs caurums, no kura rēgojās torpēdas aste. Grimstošs tvaikonis, divkārt briesmīgāks tieši tādēļ, ka vienīgi plāna ūdens plēve šķīra kajītēs nosmakušos cilvēkus no gaisa, dzidrajām, zilajām debesīm.

LJn visbeidzot, kad glezna jau likās līdz galam atminēta, Mūns pamanīja zemūdeni. Tā atradās pašā priekšā, zilgana vizma slēpa to no vienaldzīgām acīm. Bet uzmanīgs skatītājs redzēja visu — redzēja, ka zemūdene nupat ienirusi, redzēja strūklas lēnām virmojam ap grimstošo korpusu, redzēja marmora ģindenī notēmēto periskopa aci, redzēja Lielvācijas melno kāškrustu uz šaurā, ar ūdeni saplūdušā torņa.

Idille bija mānīga. Gan laivinieks, gan viņa apskāvienā sastingušie pasažieri bija tikpat miruši kā sala, kurp tos dzina Lētas nedzīvā straume.

Jensens, kas jau bija paguvis papilnam apbrīnot audeklu, pacietīgi gaidīja. Mūns ar piepūli atrāvās. Tas nebija nemaz tik viegli — pa šo īso brīdi viņš bija it kā pārgājis no istabas gleznā, izstaigājis visas nāves stadijas — sākot ar nosmakšanu ūdens pārplūdinātajā kajītē, beidzot ar laivā sēdošo pasažieru viņpasaules mieru.

—   Viss! — viņš sev pavēlēja. — Kur ir cimdi?

—   Neesmu tos aizticis, — uzkāpis uz krēsla, Jensens grābstījās aiz audekla. Šķita, viņa roka atgriezās bešā. Tik caurspīdīgi, nemanāmi bija cimdi. Tikai kad Mūns uzvilka tos, viņš pamanīja smalkos putekļus, kas, likās, pielipuši pie ādas. Elastīgais audums tik cieši piekļāvās pirkstiem, ka nekur nebija ne mazākās krunciņas. Universāli cimdi, noderīgi jebkura izmēra sievietes vai vīrieša rokai.

—  Kur tie gadījušies? — Mūns asi pagriezās pret tēlnieku.

—   Ne mazākās jausmas! — Tas atieza zobus. — Varbūt kalpone? Uzkopa un skubā aizmeta aiz gleztij^.

—  Tie ir tie paši cimdi, kas figurēja šīsdienas izrādēl

Tēlnieks nīgri klusēja.

—       Un glezna jau sen karājās pie sienas? — Mūns, kā samierinājies ar viņa klusēšanu, nevērīgi jautāja.

—       Divas nedēļas. Agrāk tā atradās Baha istabā. Magnuss teica, ka tā iedvesmošot mani radošiem meklējumiem, — tēlnieks noburkšķēja.

—  Jums šī glezna, šķiet, ne visai pa prātam?

—  Pārāk drūma.

—       Manuprāt, tieši tāda spēj pienācīgi stimulēt kapa pieminekļu iecerēšanai.

—       Jūs ņirgājaties? — tēlnieks naidīgi vaicāja. — Magnuss šajā ziņā arī bija meistars, tomēr nokļuva tur, — viņš ar pīpi norādīja uz nāves salu.

—  Jūs laikam priecājaties par viņa nāvi?

—       Ar kādām tiesībām viņš teica, ka mēs ar Magdu celšot pieminekļus fīreram?!

—   Kā jūs uzzinājāt, kas mēs esam?

—   Neko es nezināju, lieciet man mieru!

—       Pasauciet Deiliju, Jensen, — Mūns pēkšņi palūdza. Viņam bija iespaids, ka pauze starp jautājumiem un atbildi, ko aizņēma tulkojums, dod tēlniekam pārāk daudz laika apdomāties.

Deilijs sākumā arī pievērsās gleznai, bet Mūns nepacietīgi parāva to aiz pleca:

—       Patērzējiet ar Cvikava kungu. Jūsu vācu valodu viņš labāk sapratīs… Iepazīstināšu ar iepriekšējās sarunas rezultātiem: uz visiem jautājumiem stereotipa atbilde — nē, nezinu, ne jausmas!

—       Rihter, jūs esat brīvs, varat pašķirstīt žurnālus! — Deilijs ieņēma viņa vietu. — Cvikava kungs, mums interesē jūsu materiālais stāvoklis.

—       Nav peļams, — tēlnieks negribīgi atrūca. — Ir firma, ir pasūtījumi, katrā ziņā daudz ienesīgāka nodarbošanās nekā veidot visādas figūriņas.

—       Lieliski! Tādā gadījumā iepazīstināšu jūs ar Menkupa kabinetā atrasto dokumentu … Informācijas aģentūra «Siriuss». Ātri, lēti, izdevīgi!… Pārējās reklāmas frāzes izlaižu, pāriesim pie būtības: «Tēlnieks Lerhs Cvi- kavs izjūt ārkārtīgu vajadzību pēc naudas. Pusgada laikā viņain izdevies pārdot vienīgi dažas skulptūras amerikāņu kolekcionāram Velšam. Gicenbaha mākslas galerijā komisijai nodotie darbi pircēju trūkuma dēļ atdoti viņam atpakaļ. Kā jau ziņojām attiecībā uz Magdu Štrēlicu, viņu dibinātajam uzņēmumam kapa pieminekļu izgatavošanai nepieciešams kapitāls dārgās izejvielas sagādei. Lerham Cvikavam līdz šim izdevies saņemt bezavansa pasūtījumu no Bodenšterna kundzes, kriminālpolicijas komisāra Rolfa Bodenšterna sievas, kas pasūtījusi pieminekli tēvam — SS standartenfīreram Oto Verneram. Veiksmīgas sarunas tiek vestas arī ar jūsu svaini Kesel- dorfa kundzi, kas vēlas iemūžināt nelaiķa vīra — gaulei- tera Horsta Keseldorfa piemiņu, tāpat ar fregatkapteiņa Vikerīza Serensa, Hitlera pašrocīgi ar visaugstāko ordeni apbalvotā zemūdenes komandiera radiniekiem. Lerha Cvikava finansiālais stāvoklis tik nestabils, ka telpas un iekārtu nelielajam firmas kantorim (adrese: An-der-Ver- bindungsbahn 42) izdevies dabūt tikai uz kredīta, pamatojoties uz tēlnieka apgalvojumu, ka viņš vistuvākajā laikā saņemšot mantojumu.»

Maģiskā izziņa bija gandrīz vienādi iedarbojusies uz Magdu un Ballinu. Tēlnieka reakcija izrādījās pavisam citāda. Pielēcis kājās, viņš mežonīgi vicināja dūres.

—  Tad tāpēc Magnuss neaizdeva man naudu! Viņš zi-nāja! Visu zināja! Klusēja, lai slepus ņirgātos. Un ari šo gleznu pakāra manā istabā tīšuprāt! Viss tīšām! Beidzot pārsprāgusi pušu tava žults, nolādēto orākul!

—   Vai iedot jums balderiānus? — Deilijs apvaicājās.

Tas iedarbojās. Tēlnieks aizsmēķēja pīpi, nikni izspļāva

nikotīnu, dziļi ievilka dūmus, tad gandrīz mierīgi sacīja:

—  Jā, tā ir taisnība! No kaut kā taču jādzīvo. Neesmu tāds bagātnieks kā Magnuss Menkups. Bet, kam celt pieminekļus, tas nav atkarīgs no manis. Ja tagad modē hitlerieši, kuru vārdus radinieki ilgus gadus baidījās pat pieminēt, tad tā nav mana vaina.

—   Iesāksiet ar kapakmeni gauleiteram, nobeigsiet ar mauzoleju fīreram. Bet pēc tam noplātīsiet rokas un teiksiet: «Mode. Esmu tikai mākslinieks, nevis politiķis .. Magnuss Menkups bija pravietis. Bet praviešus nogalina, it sevišķi, ja tie pēc nāves atstāj ne tikai garīgu mantojumu vien.

—  Neviens viņu nenogalināja! — tēlnieks iekliedzās dusmās, tad izgrūda caur zobiem: — Cimdi nav nekāds pierādījums. Kad Ballins pasauca, izlēcu no istabas, pa šo laiku ikkatrs varēja tos aizmest aiz gleznas.

—      Ikkatrs? — Mūns domīgi teica. — BallinsVpiemē- ram, tūdaļ devās pie mums. Tātad atliek vienīgi jūsu sieva un Lovīze.

—       Magda? Nē! Izskrēju gaitenī, viņa man pa pēdām, kabinetā ienācām reizē, līdz tam brīdim, kad ieradāties jūs ar Deiliju, viņa stāvēja pie rakstāmgalda.

—   Un Lovīze?

—   Neatceros.

—       Viņa apgalvo, ka visu laiku esot redzējusi jūs, tātad arī jums vajadzēja viņu ievērot.

—   Kā tas īsti bija? — tēlnieks sakoda pīpi zobos.

—   Lovīze, šķiet, ienāca kabinetā mazliet vēlāk par mani un Magdu.

Pratināšanu pārtrauca Jensens.

—  Zvanīju uz restorānu, — viņš aizelsies ziņoja.

—  Cimdi tik tiešām atradušies.

—   Vai tādēļ vērts uztraukties?

—       Pie viena noskaidrojies pārpratums ar rēķinu. Pie tēriņa pierakstīta tikai viena saplēsta glāze… -

—   Pareizi! Tā nokrita Menkupam, — Mūns atcerējās.

—   Bet vēlāk izrādījies, ka pietrūkst divas.

—  Jūs esat vēl kaut ko atklājis? — Deilijs jautāja.

—       Nāciet līdz! Tūlīt parādīšu! — uzbudināti aicināja Jensens.

Viņi atgriezās Baha istabā. Uz rakstāmgalda jaū atkal stāvēja lietiskiem pierādījumiem pievienotās šaurās glāzes ar zelta apmalēm. Trūka šampanieša pudelēs, laikam tādēļ tās izskatījās tik nevajadzīgas un liekas.

—       Es pats esmu vainīgs! — Jensens atzinās, izņemdams no plauktos iemontētā bāra pusduci tādu pašu glāžu. Viņš to teica drīzāk priecīgi nekā bēdīgi. Nejauši izdarītais atklājums ar uzviju kompensēja pirmītējo kļūmi.

—       Salīdziniet, lūdzu! — viņš nolika nupat izņemtās tīrās glāzes blakus tām, kuras stāvēja uz rakstāmgalda. Tās bija ļoti līdzīgas. Bet glāzei ar pielīmēto zīmīti «Magdas Strēlicas-Cvikavas pirkstu nospiedumi» gar malu bija nevis viena svītra, bet vairākas šauras zelta svītras.

—       Un tagad aplūkojiet šo te! — Jensens pagrieza glāzi ar peciņu uz augšu. Biezajā stiklā bija ieskrāpēts kāds skaitlis. — Restorāna inventāra numurs! Es jau pārbaudīju. Kāds speciāli atnesis šurp glāzi, lai rastos aizdomas pret Magdu Štrēlicu!

—       Tāpat arī cigaretes galu! — Deilijs uzsita Jensenam uz pleca. — Ja tas būtu manā varā, jūs būtu komisārs, bet Bodenšterns — jums piekomandētais izsūtāmais puika.

—   Paldies par komplimentu. — Jensens nosarka.

—   Bet tas taču ir tikai melnais darbs, kuram nepieciešama vienīgi pieredze un novērošanas spējas^ Atšķetināt sarežģītus kamolus neprotu. Jūs paši redzējāt, kā Menkupa kundze sagrāva manu hipotēzi.

—   Te ir ko palauzīt galvu, — Mūns drūmi norūca.

—   Starp citu, nupat jūtu, ka esmu izsalcis kā vilks.

—       Tas nozīmē, ka jūs ar dubultu apetīti uzklupsiet savam nākamajam upurim, — Deilijs pasmaidīja. Mūns nereaģēja. Viņš raudzījās uz tukšo darba krēslu blakus rakstāmgaldam.

—        Ko mēs īsti zinām? Slepkava izmantojis pistoli un cimdus, kurus Lovīze bija atstājusi atvilktnē. Kurš varēja tos paņemt? Ne tikai Ballins, kā mums šķita kādu laiciņu. Jebkurš cits! Tajā drūzmā, kad es pat Menkupu pazaudēju no acīm, varēja notikt nezin kas. Protams, visparocīgāk paņemt šos priekšmetus bija Lovīzei pašai…

—        Tas nozīmē, ka cimdus aiz gleznas arī paslēpusi viņa, — Deilijs piezīmēja. — Esmu par to gandrīz pārliecināts.

—   Kāpēc? — Mūns vaicāja.

—       Ballins atkrīt. Magdu paglābj no aizdomām tēlnieka liecība.

—       Nesteigsimies! — Jensens iebilda. — Kļūdu jau tā izdarīts atliku likām. Jūs pamatojaties uz pieņēmuma, ka cimdi noslēpti tūlīt pēc slepkavības. Bet to varēja izdarīt arī vēlāk.

—       Maz ticams, — Mūns pašūpoja galvu. — Pārāk liels risks. Slepkavam bija jārēķinās, ka rūpīgi pārmeklēs gan dzīvokli, gan personīgi viņu pašu.

Pie durvīm klauvēja.

—   Iekšā! — Mūns aicināja.

—        Tas esmu es, — Ballins nez kādēļ uzskatīja par vajadzīgu paziņot. — Atnācu ar vēsti, kas jūs var interesēt.

—   Kas lēcies?

—        Lovīze gatavo jums uzkožamos, — tikai tagad Ballins pasmaidīja. — Pie viena, man beidzot izdevies aizpildīt atmiņā robu, kuram jūs piedēvējāt tādu ļzšķirošu nozīmi. Aktieru ģērbtuvē atgriezos tāpēc, ka LoVffe bija tur aizmirsusi savu somu, bet pašai atgriezties negribējās.

—  Viss sakrīt! — Deilijs konstatēja pēc viņa aiziešanas. — Glāze un cigaretes gals, lai aizdomas kristu uz Magdu. Cimdi — tēlnieka, soma — pierādījums Ballina šķietamajai vainai. Vispēdīgi viņa vienīgā paliek ārpus aizdomām.

—   Lovīze? Ko tad viņa īsti gribējusi inscenēt? Slepkavību, ko izdarījis viens cilvēks? Vai trijatā paveiktu noziegumu? — Mūns jautāja.

—  Trijatā? Kāpēc gan ne? — Deilijs iesvilpās. — Visi trīs ne visai mīlēja Menkupu, visiem trim bija ārkārtīgi vajadzīga nauda.

—  Atšķirībā no Lovīzes Knoopas, par kuru nevar sacīt ne vienu, ne otru. Kad nākas izvirzīt apsūdzību, motivācijas trūkums dara mani allaž piesardzīgu, — varēja just, ka Jensens joprojām svārstās.

—  Patiešām! — arī Deilijs atjēdzās. — Kur lai liek viņas spožo angažementu teātrī «Talija»? Tas nelien nevienā plauktā.

—  Tieši par to domāju, — Mūns atsaucās. — Jensen, pamēģiniet piezvanīt uz dzīvokli direktoram vai kādam no administratoriem… Atvainojieties un labāk gan nesakiet, ka esat no policijas… Uzdodieties par reportieri.

—  Un kas man konkrēti jāuzzina?

—   Kad būs viņas pirmā izrāde, — Mūns pasmīnēja.

Tikko ieslēdza tālruni, tas, nepārtraukti zvanīdams, atgādināja, ka prese, par spīti vēlajai stundai, vēl nomodā. Šķirstīdams abonentu grāmatu ar vienu roku, Jensens ar otru ik pēc brīža pacēla un atkal nolika klausuli. Beidzot vajadzīgais numurs bija atrasts. Jensens vēl runāja pa telefonu, kad ieradās Lovīze ar paplāti.

—  Hamburgas sviestmaizes! — viņa paziņoja, uzlikdama šķīvjus uz galda. — Nezinu, kā jums garšos, Magnuss tās ļoti cienīja.

Jensens, pabeidzis sarunu, čukstus informēja Mūnu par iznākumu.

—  Tā jau domāju, — tas nomurmināja, tad lūdza Lovīzi apsēsties.

—  Ko jūs gribat? — viņa izbrīnā jautāja. — Jūs jau tā izvilkāt no manis, ko vien varējāt.

—   Kāpēc jūs aizgājāt no Sankt-Pauli teātra?

—   Aizgāju? — Lovīze rūgti pasmīnēja. — Mani izlingoja. Pie tam ar skandālu. Visi laikraksti klaigāja par to.

—   Konkrētāk!

—. Direkcija nolēma uzvest vodeviļu. Vācu kareivju jautrās dēkas okupētajā Baltkrievijā. Danči, joki, mīlestība. Brašajā jefreitorā iemīlējusies partizāņu komandiera sieva nodod vienību. Aiz skatuves dzirdami šāvieni — nošauj partizānus, bet priekšplānā risinās laimīgas frontes kāzas ar dančiem, iedzeršanu un kolektīvu skūpstīšanos. Teicu, ka tā ir riebīga hitleriešu propaganda. Direktors sacīja —■ tieši otrādi, pilnīga demokrātija, jo vācu kareivis guļ ar krievu sievieti. Es protestēju, tāpēc mani atlaida par komunistisku aģitāciju.

—  Jūs tiešām esat komuniste? — Jensens vaicāja.'

—   Iespējams, — Lovīze paraustīja plecus. — Vismaz pie mums, Rietumvācijā, mani par tādu uzskata.

—  Arī Magnuss Menkups?

—   O nē! Viņš bija Lielais Noliedzējsl Tā arī palika šaipus robežas. Pietrūka viena vienīga soļa. Pasaules uzskatā viens solis izšķir visu.

—   Vai viņš patiešām taisījās pārcelties uz Austrumvā? ciju?

—  Tikai iestāstīja sev un citiem.

—   Magda Strēlica uzskata, ka pieķeršanās žurnālam bijis galvenais šķērslis.

—   Tas arī. Bet ne vienīgais. Magnuss apzinājās, kas viņš ir. Tur bez viņa varēja iztikt, te — ne. Pie mums tik maz Hamburgas orākulu! Viens mazāk — un mēs tai pašā teātrī šodien redzētu nevis «Būhenvaldes kundzes cimdus», bet eksperimentālu lugu, kurā pierādīts, ka nav nemaz tik liela atšķirība starp godīgu izmeklētāju un ese- sieti Sulcu… Un tad vēl… Magnusam nebija vairs laika izpildīt savu nodomu …

—   Vai jums bija intīmas attiecības? — mazliet rnuls- dains, Mūns jautāja.

—   Neesmu spiesta atbildēt…. Bet, starp citu, kāda tam nozīme? Bija vai ne — tā kā tā no kapa viņu neuzcelsim … Nekas iņūsu starpā nav bijis! Es viņu mīlēju! Tas arī viss!

—   Par spīti gadu starpībai? — Deilijs pasmaidīja, atcerēdamies savu aforismu.

—   Starpībai? — Lovīze pavīpsnāja. — Vaj tad nemanījāt, cik viņš jauns? Iemesls pavisam citāak^Magnuss

mīlēja savu sievu. Šķietami dīvaina līdzās pastāvēšan-a. Bet viņa bija tam nepieciešama. Sarkasms pret izsmieklu, nikna žults pret ironisku nevērību. Mūžīga divkauja, ar kuru duelanti tā apraduši, ka nevar vairs iztikt viens bez otra … Es biju tikai viņa nožēlojamā ēna, Līzelote — pasaule, ar ko Magnuss mērījās spēkiem.

—        Ir jau vēls, — Mūns paskatījās pulkstenī. — Vai esat vēl spējīga atbildēt uz dažiem jautājumiem?

—       Pareizāk sakot, jau agrs, — Lovīze vāji pasmaidīja. — Esmu loti nogurusi, tikko turos kājās.

—       Ja Menkups pārceltos uz Austrumvāciju, jūs droši vien zaudētu mantojumu?

—   Protams.

—   Vai dzirdējāt, ko viņš sacīja pa telefonu notāram?

—   Vienīgi dažus teikumus.

—   Tomēr jūs sapratāt, ar ko viņš runā?

Lovīze neatbildēja.

—        Un jums, tāpat kā notariālās firmas galvai, radies iespaids, ka Menkups grib grozīt testamentu, — Deilijs teica.

—   Nesaprotu. Viņam nebija nekāda iemesla to darīt.

—       Viņš bija zaudējis ticību saviem draugiem — vai tad tas nav iemesls? — Mūns teica. — Jūs visi viņam melojāt.

Lovīze saspringa, kā cīnīdamās ar kliedzienu, kas par varēm lauzās uz āru.

—       Jūs nupat stāstījāt, ka konfliktu ar teātra direktoru izbazūnēja visās avīzēs. Jūs apzīmogoja kā komunisti. Kāpēc tad «Talijas» vadība tik labprāt pavēra komunistei savas durvis?

—   Man tur ir pazīšanās … — Lovīze nomurmināja.

—       Jūs pat nebijāt runājusi ar teātra vadību. Mēs nupat pārbaudījām. Kāpēc melojāt Menkupam?

—   Es taču nevarēju … — Lovīze apklusa.

—   Ko nevarējāt?

—        Ņemt no Magnusa naudu … Tāpēc izgudroju angažementu … Pēc tam nožēloju, ka nepaņēmu … Tā kā tā bija jāpārvācas uz šejieni. Dzīvokļa saimniecei apnika gaidīt īri… Deviņas izrādes Būhenvaldes kundzes lomā — vienīgi tās glābs mani no galīga izmisuma.

—       Jūs piemirsāt tos desmit tūkstošus, kas paredzēti testamentā, — Deilijs nežēlīgi atgādināja.

—   Pietiek! — Lovīze izskrēja, aizcirzdama durvis.

—   Nu kā jums patīk? — Deilijs apvaicājās, kad viņi palika trijatā. — Lieliska aktrise! — viņš kāri uzklupa sviestmaizēm. — Un teicama maizīšu taisītāja.

—  Jūs viņai neticat? — Jensens jautāja.

—   Neviena ticība nevar noturēties pret loģiku. Viņas materiālie apstākļi bija ļoti slikti, pie tam viņa vienīgā noteikti zināja, ka notārs ataicināts jauna testamenta sastādīšanai.

—   No jūsu vārdiem izriet, ka šis apstāklis bija izšķīrējs. Taču, sūtīdama Ballinu pakaļ savai somai, viņa jau rūpējās par alibi, — Jensens teica.

—   Nejauši noklausītā telefonā saruna deva tikai pēdējo ievirzi. Nodoms bija daudz agrāk, par to liecina no Menkupa patapinātā pistole. Galīgais lēmums, lai cik dīvaini tas izklausītos, saistīts ar manu un Mūna ierašanos. Vai atceraties, jau kafejnīcā pareģoju, ka mūsu atbraukšana liks viņai tūlīt rīkoties.

—   Iznāk, ka viņa zinājusi, kādā nolūkā Menkups jūs uzaicinājis, — Jensenam negribējās ticēt.

—   Bez šaubām. Cits jautājums, kā viņa to uzzinājusi … Iespējams, pats Menkups par to runājis … Būtu jūs dzirdējis, kādus manas biogrāfijas sīkumus viņa pieminēja, kad kāpām tajā reklāmas tornī.

—   Viss skan nevainojami, — Mūns norūca. — Bet paskaidrojiet man divus punktus. Kur Lovīze slēpusies, kad Ballins ieskrēja kabinetā? Viņš taču devies šurpu nekavējoties, paukšķim atskanot. Un šis paukšķis laikam patiešām bija liktenīgais šāviens.

—   Kur? Aiz štorām! — Jensens atteica. — Tikko viņš izskrēja, lai ataicinātu pārējos, Lovīze tam pakaļ. Tādā panikā neviens īsti neievēro, kur atrodas citi.

—   Pieņemsim. Otra problēma — ja Magda nejūtas vainīga, kādēļ viņa sameloja, ka nākusi pie Menkupa ciemos dienā.

—  Viņu piespieda pie sienas, cits nekas neatlika kā tikai izlocīties, — Deilijs paraustīja plecus.

—  Ja Magda nav vainīga, kāda nozīme izlocīties? — Mūns prātoja.

—   Izmeklēšanas praksē sastopamies ar gadījumiem, kad drāmas skarto cilvēku uzvedībā līdz pašam galam paliek tumši plankumi, — Jensens puslīdz saprata Mūna šaubas. — Visu izšķir lietiskie pierādījumi un nozieguma motīvi. Pats pirmīt šaubījos, turpretī tagad uzskatu, ka jebkurš zvērināto sastāvs nobalsotu: «vainīga».

—   Ja Lovīze Knoopa noziedznieces lomā šķiet jums mazāk simpātiska nekā atveidojot atmaksas dievieti Būhenvaldes kundzi, varam atgriezties pie Bodenšterna izvirzītās pašnāvības versijas, — Deilijs, salicis kopā divas sviestmaizes, nokoda milzīgu kumosu.

—    It nemaz! — Mūns, aizsmēķējis cigāru, ar riebumu nolika to atpakaļ. — Mēģinu tikai pierādīt, ka, atskaitot vienkāršo reizināšanu, pastāv integrālā matemātika. Viens no diviem — vai nu melo visi pārējie, vai arī Lovīze augstā mākslinieciskā līmenī notēlojusi mūsu priekšā pašaizliedzīgi mīlošu un dziļi apbēdinātu cilvēku. Parastās reizēs trešā iespēja ir neiespējama. Bet ja nu tā nav parastā reize?

—   Jūs kaut kas mulsina? — Deilijs uzmanīgi paskatījās Mūnā.

—   Gētes dzejolis. Tas neļauj iespīlēt sevi nevienā shēmā. — Mūns paskatījās pulkstenī. — Laiks gulēti

testamenta papildinājums

Nepareģoju, tikai brīdināju. Nepiesaucu mākoņus, bet pūlējos tos izkliedēt. Kas vainīgs, ja manas ļaunākās nojautas allaž piepildās'?

MAGNUSS MENKUPS

Kādi tik murgi nerādījās Mūnam sapnī! Bodenšterns līda istabā pa logu. Jensens noņēma pirkstu nospiedumus restorāna «Rozārijs» apmeklētājiem. Tēlnieks veidoja statuju debesskrāpja augstumā no lipīga, sabiezējuša ūdens. Ballins ar neredzamu tinti rakstīja vienu grāmatu pēc otras, salika tās akurātā kaudzē, apstrādāja ar karstu gludekli, no lappusēm iznira Menkupa kundze, kaila, ar zelta ķēdīti ap potītēm. Magda nopūlējās kapsētā, ceļot pieminekli Menkupam: uz rakstāmgalda viņa uzcēla darba krēslu, uzlika virsū pudeli un divas glāzes, apvija visu to ar plastmasas vainagu, kur zelta burtiem bija rakstīts Gētes dzejolis. Lovīze rakņājās miniatūrā čemodāniņā, izmeta no tā visādus niekus, tiem nebija ne gala, ne malas, priekšmeti sakrājās līdz pašiem griestiem, beidzot čemodāns bija tukšs. Ne gluži. Dibenā gulēja tas pats dzejolis, papīrs kā līķauts ietērpa mironi. Līķis sakustējās. Lovīze iekliedzās.

Mūns pamodās. Pa logu iespīdēja gaisma. Viņš ieklausījās — viss klusu, kliedziens tātad rādījies tikai pa sapņiem. Deilijs vēl gulēja ciešā miegā, iedzeltenā pidžama līgojās mierīgās elpas ritmā.

Mūns līdz galam atgrūda logu. Lejā sulīgi zaļoja rasas slacinātais maurs. No šejienes varēja saredzēt daļu ielas, kur valdīja agrīna rīta noskaņa. Pie paša asfalta virmoja balti, caurspīdīgi tvaiki ar melnām piltuvēm tajās vietās, kur laistāmā mašīna apmetuši līkumu. Garām pabrauca velosipēdists ar stūrei piekārtu mugursomu. Aizskrēja kalpone ar iepirkumu grozu. Vecs vīrs ar lieliskām sirmām ūsām un militāru stāju veda pastaigā suni. Līdz vēderam pienbaltos tvaikos nogrimušais rumpis šķita peldam pa gaisu.

Jauna diena iesākās arī četrdesmit stāvu namā, kas bija uzgriezis Mūnam savu plakano, aizstikloto sānu. Kāds atvēra vaļā logu. Spilgtā kimono tērpta sieviete izgāja uz balkona. Stāvu zemāk caur aizkariem jaušams siluets, maršam skanot, izpildīja rīta rosmi. Meitene mežģīņotā naktskreklā žāvādamās sukāja matus. Tomēr vairums iemītnieku vēl gulēja saldā miegā aiz cieši aizvilktiem aizkariem.

Mūns ar nokavēšanos pamanīja uz sevi vērsto objektīvu ar garu teleskopisku lēcu. Diez kādā ceļā svešā dzīvoklī iekļuvis fotoreportieris, iekārtojies pretējā nama balkonā, uzglūnēja Menkupa dzīvokļa iemītniekiem. Avīzes lasītājiem, kuri pieraduši pie krimināldrāmas dalībnieku attēliem, taču neizskaidrosi, ka komisārs Bodenšterns kategoriski liedzis žurnālistiem ieeju.

Mūns mudīgi atlēca no loga, tomēr laikam par vēlu. Preses uzmanība viņu sen vairs nemulsināja, bet viena lieta nostāties publikas priekšā pieklājīgā izskatā, ar domu apgarotu pieri un manšetu pogām, gluži cita — nokļūt uz laikraksta lappuses nakts pidžamā, izspūrušiem matiem un bezmiegā iekaisušiem plakstiem.

Viņš aši nolaida aizkarus, taču reportieris jau bija pievērsies kādam citam objektam. Roka. ar fotoaparātu pavirzījās, notēmēta uz citu logu. Tikai tagad Mūns painteresējās par laiku. Bez desmit minūtēm septiņi. Viņš jau dzīrās līst atpakaļ gultā, kad saklausīja kliedzienu. Ne visai skaļu, tomēr pietiekami skaidru, lai pazītu balsi. Kliedza Lovīze. Šoreiz pamodās arī Deilijs,

Divatā viņi izskrēja gaitenī, kur sadūrās ar sarmegoju-

Šos Jensenu. Ballina istabas pievērtās durvis raustījās. Kāds pūlējās tās atvērt, cits pretojās.

—   Nē, nē! — tā bija Lovīze. — Izstāstīšu visu.

—   Ciet klusu! — Ballina balss.

Kņada un troksnis, viņu aizvilka prom, durvis aizcirtās. Deilijs juta gandarījumu. Situācija šķita viņam galīgi skaidra. Lovīze Knoopa gatava atzīties, pārējie viņu attur — vai nu cilvēciskas līdzjūtības, vai materiālās ieinteresētības pamudināti. Viņas apcietināšana ilgāku laiku aizkavētu mantojuma izmaksu.

Mūns nekā nedomāja. Viņš vienkārši nospieda rokturi. Skatieniem pavērusies aina atgādināja melodrāmas kadru. Aizelsusies Lovīze cīnījās ar Ballinu, kas bija aizspiedis viņai muti. Tēlnieks ar plecu un krūtīm mēģināja atstumt abus no durvīm. Pagalam apjukusi Magda lasīja kopā cīniņa laikā no galda nokritušās grāmatas.

—   Ko tas nozīmē? — Mūns jautāja.

Vīrieši atlaida Lovīzi. Magda, pietupusies uz grīdas, sastinga ar sējumu rokā. Visiem četriem bija no bezmiega sarkanas acis.

—  Ja jau tā, tad stāsti, Lo! — Ballins atjēdzās pirmais.

Lovīze pieglauda izpūrušos matus un dziļi ievilka elpu.

Runāt viņa vēl nespēja. Tēlnieks palīdzēja Magdai piecelties, tad aizsmēķēja pīpi.

—   Spēlīte izspēlēta! — viņš teica aizsmakušā balsī.

—   Kāda? — Deilijs palūkojās Lovīzē. Bet Ballins aizsteidzās tai priekšā:

—   Detektīvā spēle! Magnuss pats nogalinājies. Visus šos pierādījumus — pistoli, cimdus, nospiedumu trūkumu, visu to viņš pats sagudroja.

—   Viņš bija bezcerīgi slims! — tikai tagad Lovīzei atgriezās balss. — Ārsts teica, ka viņam atlicis dzīvot nedēļu, vislabākā gadījumā divas.

—   Magnuss uzskatīja sevi par neizdevušos detektīv- rakstnieku, — tēlnieks rūgti iesmējās. — Ja nav izdevies iegūt slavu dzīvam esot, tād vismaz pēc nāves! Bet jūs abi tikāt aicināti kā kritiķi ar vārdu un slavu. Starp citu, Magnuss nešaubījās par augstākā mērā pozitīvu atsauksmi. Nebijis Lovīzes sentimentālā izlēciena, jūs neparko nebūtu atminējuši.

—   Sēdieties! — Ballins piebīdīja krēslus. — Jūs, kā redzu, esat bez valodas. Deilija kungs vēl tagad sliecas saskatīt kādu sazvērestību. Piezvaniet notāram! Pie viņa glabājas dokuments ar Menkupa un mūsu parakstiem — visu šo šķietamo mīklu izsmeļošs saraksts.

—   Un jūs bijāt ar mieru? — Mūns vaicāja. Intuitīvi viņš bija gaidījis kādu pārsteidzošu pagriezienu, tāpēc ātrāk par citiem iejutās jaunajā situācijā.

—   Tas bija nežēlīgi, — Magda iešņukstējās. — Gan no mūsu puses, gan no viņa. Bet kas mums atlika? Tikai ar tādu noteikumu viņš bija ar mieru atstāt mums tos desmit tūkstošus.

—   Kuri mums tagad aizgājuši secen, — tēlnieks nospļāvās.

—   Testamenta papildinājums, — Ballins paraustīja plecus. — Diža cilvēka untums. Piedraudot, ka mēs zaudēsim mantojumu, Menkups pieprasīja, lai veselu nedēļu ciešam klusu. Es personīgi uzskatu — reiz piekritām šim noteikumam, vajadzēja arī…

—   Naudas dēļ? — Mūns kodīgi jautāja.

—   Ne tikai. Tā bija viņa pēdējā vēlēšanās, pēdējais draudzīgais pakalpojums, ko Magnuss izlūdzās no mums, — Magda noslaucīja asaras.

—   Viņš vienmēr bija īpatnis, — Ballins gribēja izteikt aizsākto domu līdz galam. — Ja jau ielaidāmies šajā untumā, kas Magnusam šķita ārkārtīgi svarīgs, vajadzēja izpildīt arī viņa otro vēlēšanos. Tādēļ mēģināju atturēt Lovīzi.

—   Es arī! — tēlnieks nikni pievienojās.

—  Vai tu tiešām nevarēji paciesties? — Magda nomurmināja. — Tikai septiņas dienas.

—   Paciesties? — Lovīze pūlējās runāt mierīgi, tomēr viņas čuksti drīzāk atgādināja kliedzienu. — Nevienu dienu, pat stundu ne!

—   Bet tu taču piedalījies spēlē? — tēlnieks pārmeta.

—   Tikai tāpēc, ka Magnuss ļoti lūdza. Tāpēc, ka nevarēju iztēloties, kas tā var būt par spīdzināšanu. Viņš — beigts, bet mēs — viņa draugi slepkavu lomā! Tas ir briesmīgi!

—   Es gan domāju, ka drīzāk kāds no mums neizturēs, — Ballins pasmīkņāja. — Tu taču esi aktrise. Izlikties uz skatuves vai dzīvē — kāda starpība.

—   Viņai tas nav vajadzīgs! — tēlnieks, ar nosebojumu pamanījis pret sevi vērstu fotoobjektīvu, metās pie loga: — Fotogrāfē, nelieti! Fotogrāfē! Ievieto avīzē ar parakstu: «Neveiksmīgs mantinieks paziņo par savu bankrotu!» —

Viņš atkal pievērsās Lovīzei: — Tev jau no tā ne silts, ne auksts! Angažements vislabākajā teātrī, nekādu nākotnes rūpju, tavā vietā es arī nospļautos uz naudu skaista žesta pēc!

—  Nav man nekāda angažementa, — Lovīze nodūra galvu. — Pati izgudroju, lai… — nepabeigusi viņa griezās pie Jensena: — Lūdzu, cigareti!

—  Nav angažementa? — Magda pielēca tai klāt. — Tad tu esi nenormāla.

—   Klusāk! — Ballins aizstājās Lovīzei priekšā. — Lo pareizi darījusi! Tagad varu godīgi atzīties, ka cietos vienīgi jūsu abu dēļ. Beidz pārdzīvot, Lerh! Vienkārši nepieklājīgi! Nebūtu šīs nolādētās slimības, Magnuss nodzīvotu ilgāk par mums!

—  Tad tādēļ jūs melojāt, ka bijāt pie Menkupa priekšpusdienā? — Mūns domīgi vaicāja Magdai.

—  Jūs iedzināt mani strupceļā. Man jau likās, ka tūlīt tikšu apcietināta, bet izstāstīt patiesību nedrīkstēju… Starp citu, tā arī varēja būt — kalpone vakar neatnāca, neviens neuzkopa dzīvokli, — Ballina aicinājums ievērot pieklājību bija licis viņai saņemties. Rezignēti, kā jau cilvēks, kas puslīdz samierinājies ar zaudējumu, Magda piebilda: — Pats Magnuss neievēroja tādus sīkumus. Kamēr viņš strādāja, deguna priekšā varēja mētāties kaut vai ducis netīru šķīvju. Viņš tos būtu izmantojis kā pelnu traukus …

—  Magdas izdoma par apciemojumu dienas laikā bija improvizācija, — Ballins paskaidroja. — Magnusam nebija nekas pretī, ja vien stingri tiek ievēroti «spēles likumi», kā viņš to sauca. Lovīzei bija jāatnes no restorāna glāze un jānoliek uz rakstāmgalda, kamēr Menkups sarunāsies ar jums …

—  Tajā pašā laikā es tur noliku cigaretes galu, — Magda piemetināja. — Pēc tam mēs vairs nedrīkstējām atstāt savu istabu, kamēr Dīters nepasauks. Bet visu to jūs paši izlasīsiet līgumā.

—  Vai tomēr kāds no jums neiznāca no istabas ātrāk? — Mūns jautāja.

—   Es ne, — Lovīze klusi sacīja.

—  Pārlasiet pratināšanas protokolu, ja neticat, — Magda saskaitās. — Vai tad izmeklēšana nav vēl beigusies?

—     Neviens no mums neuzdrošinātos to darīt! — tēlnieks nikni drupināja uz palodzes stāvošo nepabeigto māla figūru. — Magnuss tak varēja iznākt gaitenī un ieraudzīt, bet tad — ardievu naudiņa! Vispār viņš bija valdonīgs — un jo vairāk šajā riebīgajā slepkavības inscenējumā.

—   Kura uzdevumā ietilpa paņemt teātrī pistoli un cimdus? — Deilijs jautāja.

—   Paša Menkupa! — Ballins atteica. — Bet man bija jāieiet pie viņa minūti pirms pusnakts, jānoņem no viņa rokām cimdi un jāaizbāž aiz gleznas.

—   Ko jūs arī lieliski paveicāt, — Mūns pasmīnēja. — Tūlīt izsauksim notāru, pēc tam jūs esat brīvi.

Baha istabā vēl aizvien turpinājās nakts. Kad Jensens samiegojies izlēca ārā, Lovīzes kliedziena uzmodināts, viņš nepaguva iededzināt gaismu. Jensens grasījās izdarīt to tagad, bet Mūns papurināja galvu:

—   Laikam esat aizmirsis,' ka jau rīts… Kas tas par troksni? — Mūns ieklausījās. Telpu piepildīja neizprotama skaņa — tāda kā milzu putekļu sūcēja krākšana, kā propellera rūkoņa. Piegājis pie loga, viņš paraustīja plastmasas auklu. Štoras atvilkās sānis, atkailinādamas debesis un zemu lidojošu helikopteru. Nepiegriezis tam vērību, Mūns citu pēc cita atvēra aizvirtņus, ielaizdams gaisu, rītu, saules spīdumu. Helikopters tūdaļ, it kā to vien būtu gaidījis, nopikēja. Pēc brīža viņš jau karājās bīstami tuvu logam. Pāri bortam parādījās kinokamera.

Jensens instinktīvi metās pie auklas, bet Mūns viņu apstādināja ar gurdu žestu:

—   Lai jau! Šakāļu mielasts uz beigtās lauvas līķa. Tā kā galvenais varonis jau nogādāts morgā, kinoskatītājam jāparāda kaut vai dekorācijas, pie kurām, acīm redzot, pieskaita arī mūs… Starp citu, kad notiks obduk- cija?

—   Sekcija? Deviņos, — Jensens ar roku aizsargājās no objektīva. — Dakterim Krauzem desmitos jābūt jau citā vietā.

—  Sazināties ar Bodenšternu! Lai pārceļ agrāk. Vēlams, lai, notāram atnākot, rezultāti jau būtu zināmi.

—  Mister Mūn! — sauca no helikoptera. Motora rūkoņa noslāpēja balsi, tādēļ Deilijs ar grūtībām saprata vārdus.

— Viņi lūdz jūs pagriezties anfasā, — Deilijs pārtulkoja. — Jūsu vietā es gan parādītu viņiem …

—     Lūdzu! — Mūns ieņēma vēlamo pozu. — Ma*i.& pidžama jau iemūžināta, tā ka vairs nav ko zaudēt. Kas attiecas uz ķermeņa daļu, ko nupat pieminējāt, Deilij, tad uzskatu, ka tā man nav pietiekami kinogēniska, lai apmierinātu Holivudas kairinošo sēžamvietu izlutināto skatītāju.

—   Paldies! — kliedza no helikoptera, un tas acumirkli izzuda no redzes loka.

Tagad nekas neaizklāja iegareno debess gabalu. Menkups ne velti bija izraudzījies kabinetam nama stūri — to neaizsedza neviena ēka. Kad Mūns atkāpās telpas dziļumā, viņš ieraudzīja vienīgi debesis. Neizsakāmi zilas — kā strūklakas vakardienas ūdenskoncertā.

—   Ko tad mēs nesmejamies? — Deilijs teica. — Patiesību sakot, jāsmejas būtu Menkupam, bet tā kā viņš diemžēl nav spējīgs izbaudīt savu joku … Joks, godīgi atzīstoties, visai dīvains. Jo vairāk tāpēc, ka mēs zaudējam honorāru.

—   Nebēdājiet, Deilij! Dievs, pirmkārt, sūtījis jums finansiālu glābiņu nēģerietes personā. Otrkārt, izmuļķo- šana ir tik spīdoša, ka es nebūt nenožēloju. Tikai nekādi nevaru samierināties ar beigām. Visu laiku jādomā — ja nu tas arī ir triks?

—   Hamburgas orākuls un tik ironiska pirmsnāves fantāzija? — Jensens prātoja. — Tas nemaz nesaderas ar manu priekšstatu par viņu.

—  Jūs pats teicāt — ironiska! — Deilijs iebilda. — Tieši tur izpaužas īstais Menkups!

—   Iztiksim bez psiholoģijas, Deilij, — Mūns nīgri sacīja. — Diez vai mums pa spēkam izdibināt viņa raksturu, tik sarežģītu, ka pat tuvākie draugi nav pārkoduši šo riekstu līdz galam. Labāk piezvaniet notāram!

Pie telefona gadījās Klains, vecākais. Viņš bija jau vesels un apsolīja nekavējoties atbraukt.

—   Tā! Bet tagad ieprieciniet Bodenšternu, viņam taču tā gribējās, lai šis nāves gadījums būtu brīvprātīga aiziešana no dzīves.

—  Ne gluži, — Jensens piesardzīgi iesāka. — Manā stāvoklī laikam labāk nerunāt par to. Bet nekas tā netuvina kā brālīgi dalīts sakāves rūgtums. Vislielākais joks ir tas, ka Menkups uzvarējis ne tikai mūs, bet arī komisāru.

—   Pārāk mīklaini, — Deilijs pašūpoja galvu. — Man no visiem šiem negaidītajiem notikumiem galva jau griežas kā karuselī.

—   Man radies iespaids, ka Bodenšternam par slepka* vību būtu lielāks prieks. Spriežot pēc dažiem mājieniem] viņš nebūt nešaubījās par to, vienīgi nevēlējās apcietinat slepkavu..'. Nenododiet mani! Sī vaļsirdība var dārgi maksāt.

Mūns pārlaida skatienu telpai.

—   Neko neesam aizmirsuši? Ak jā, jāpaziņo Menkupa kundzei, ka viņas aizdomas nav attaisnojušās, toties dāma var tūlīt ievākties dzīvoklī. Bet mums abiem, Deilij, jāņem kājas-pār pleciem un jālaižas uz viesnīcu.

Hoteļa «Četri gadalaiki» dežurējošais administrators mazliet uzlaboja omu — istabas nav nevienam atdotas, tās tikušas bruņotas līdz rītdienas vakaram. Mūns devās uz vannas istabu, Deilijs — pie ledusskapja apmierinat pēkšņi radušos ēstgribu. Pa ceļam viņi ieskatījās hallē,

Rihters mierīgi krāca, izstiepies visā garumā uz ērta, zema atzveltnes krēsla. Kājas viņš bija iekārtojis uz cita Uz grīdas gulēja no rokām izslīdējis atvērts žurnāls. Kreisajā lappusē uzvaroši smaidīja kairinoša tumšmate. Labajā — vēl kārdinošāka gaišmate. Spriežot pēc gulētāja plaši izplestajām rokām, pa miegam viņš apskāva abas uzreiz.

Iznācis no vannas, Mūns ieraudzīja Deiliju stāvam uz pirkstgaliem pie viņu istabas.

—   Klusu! — tas čukstēja. — Tur kāds ir! Gaidīju jūs.

Mūns spēji atgrūda durvis. Viņi saskatīja galdam pārliektu muguru rūtainā sporta žaketē. Tas bija tas pats galds, uz kura kopš vakardienas atradās ar Menkupu noslēgtais līgums. Knikšķinādams slēdzi, svešinieks fotografēja tekstu.

—   Apgriezties! — Mūns nokomandēja.

—   Fredijs Aintelers no «Hamburgas Orākula»! Atvainojiet, laikam vajadzēja stādīties priekšā, izlūgties atļauju un tā tālāk. Taču jūs bijāt aizņemti, bet man maz laika.

Mūna atmiņā zibenīgi pavīdēja kadri. Aintelers pērk kafejnīcā «Vecā mīlestība» tēlnieka un Magdas portretus. «Teātris istabā» — Aintelera sārtā seja, kas redzama aiz kritiķa Helgena masīvā stāva. Aintelers pēc starpbrīža sēž pirmajā rindā netālu no Menkupa. Aintelers aktieru ģērbtuvē sarunājas ar Lovīzi Knoopu.

—   Kā jūs te iekļuvāt? — šķietami miermīlīgi apvaicājās Deilijs. — Pa ugunsdzēsības kāpnēm?

—    O nē. Man reibst galva no kāpšanas. Stāviet mierīgi! — nezaudēdams laiku, reportieris jau sataisījās fotografēšanai.

—  Aizvāciet savu kasti! — Deilijs sadusmojās. — Ci- tādi man būs jāķeras pie bruņotas pašaizsardzības!

—  Nekas neiznāks! — reportieris smējās. — Jums muitā atņēma ieročus, esmu labi informēts. Magnusa Menkupa skola — visprecīzākās ziņas no visdrošākiem avotiem! Bet iekļuvu šeit visparastākā ceļā — pa durvīm, no kurām man bija atslēga.

Mūns un Deilijs saskatījās. Tāpat Menkupa kundze vakar gluži kā spoks bija parādījusies uz kabineta sliekšņa. Policijas rūpīgi apsargāts dzīvoklis, pa kuru pastaigājas cilvēki ar savām atslēgām — kaut kas tāds nevienam detektīvrakstniekam nav rādījies pat sapņos!

—   Pie mums redakcijā uzzināja, ka izmeklēšana uzticēta komisāram Bodenšternam, — Aintelers sāka stāstīt. — Bijušais naciķis. Izturas diezgan piesardzīgi, bet, cik var nojaust, savus uzskatus nav mainījis. Baidījāmies, ka viņš mēģinās ko noslēpt, tāpēc man uzdeva par katru cenu iekļūt dzīvoklī. Izdibināju, kur dzīvo Menkupa pagaidu kalpone, starp citu, viņa kopš vakardienas slima, un izlūdzos atslēgu … Bodenšterns nolicis pie mājas sargposteni, visi, kas ienāk, pārbaudīti, bet es neesmu uz mutes kritis — uzdevos par automobiļu mazgāšanas līdzekļu firmas aģentu, — viņš smiedamies attaisīja čemodāniņu ar paraugiem. — Sirri nolūkam nācās aplaupīt redakcijas garāžu. Lielākai ticamībai pastāstīju slepenajiem dažas tipiskas komivojažieru anekdotes, un mani ielaida bez ierunām… Esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Avīžniekam reizēm vieglāk kaut ko uzost nekā policijai… Sauciet mani par Frediju. Redakcijā visi tā sauc.

—   Labi, mēs to pārbaudīsim, — Mūns teica. — Bet tagad pastāstiet — kāpēc vakar visu laiku staigājāt mums pa pēdām?

—  Jūs to pamanījāt? — izaicinošo zēnisko pašpaļāvību nomainīja tikpat vaļsirdīgs apmulsums. Sārtenā seja kļuva mazliet sārtāka, ausis tumši pietvīka. — Pirmo reizi mūžā redzēju dzīvu Magnusu Menkupu! Cik nav runāts par viņu mūsu redakcijā! Portretus arī nopirku tikai tādēļ, ka tās viņa draugu ģīmetnes … Bet kā noderēja, it kā būtu nojautis! «Hamburgas Orākuls» iznāk ceturtdienās, bet mēs izlaidām speciālizdevumu. Magnusa

Menkupa fotogrāfija mums bija, Dītera Ballina arī. Viņš taču mūsu ārštata līdzstrādnieks, Lovīzes Knoopas attēlu atradu teātra nodajas arhīvā. Re, kur ir! — viņš izvilka no žaketes iekškabatas salocītu žurnālu.

Pirmo lappusi aizņēma nekrologs. Fotogrāfijā Magnuss Menkups izskatījās stipri jaunāks. Viņš sēdēja pie redakcijas galda un laboja slejas. Fotogrāfs neko nebija slēpis — ne noguruma krunciņas pēc bezmiega nakts, ne pelnu traukam garām nobērtos pelnus. Nākamo lappusi okupēja Fredija Aintelera raksts «Magnusa Menkupa pēdējā dzīves diena». To ilustrēja attēli un zīmējumi. Hamburgas skati. Kafejnīca «Vecā mīlestība». Eksperimentālā teātra skatītāju zāle. Restorāna «Rozārijs» terase. Filipsa Sabiedrības gaismojošais reklāmas tornis. Un beidzot viņa draugu ģīmetnes. Melnbaltajā atveidā Magdas un tēlnieka akvareliskie zīmējumi bija zaudējuši savu spilgtumu. Abiem sejas izskatījās pelēkas.

—  Tā ir vislielākā veiksme manā karjerā, — Aintelers jau atkal lielījās. — Vai nav jocīgi? No dzīves aiziet liels cilvēks, bet kāds sīks žurnālistiņš uz tā rēķina iedzīvojas pareģa reputācijā. Kad aizbraucāt uz teātri, sekoju jums. Nopirku no kāda biļeti par dubultu cenu, jutos laimīgs, kad pēc starpbrīža dabūju apsēsties blakus Menkupam. Vai zināt, par ko izprašņāju ģērbtuvē Lovīzi Knoopu? Par Menkupu, viņa paražām, aizraušanos … Arī uz restorānu aizbraucu jums līdzi, tikai jūs nepamanījāt. Iztērēju taksī- tim pēdējo naudu, tāpēc paliku parādā oficiantei…

—   Redakcijas darbinieki cienīja Menkupu?

—  Tas nav īstais vārds. Menkups prasīja no cilvēkiem tikai vienu — pārliecību. Attiecībā uz pārējo viņš ļāva katram pilnīgu brīvību. Nāc darbā, kad gribi, izmeklējies materiālu, kāds patīk, ja tikai interesants un nodots laikā. Taču citi sūdzējās …

—   Par ko?

—   Es personīgi nevaru viņus saprast, man tak nav nācies strādāt tiešā viņa vadībā … Pēc Menkupa aiziešanas no galvenā redaktora posteņa daudzi atviegloti uzelpoja … Kā jums to izskaidrot? Viņš bija pārāk nevainojams. Cits dusmās nolamās, bet pēc tam atvainosies vai arī neatvainosies. Tomēr tu jūti, ka viņš tavā priekšā vainīgs … Bet Magnuss Menkups nomāca . ..

—  Tas arī jūsējais? — Deilijs norādīja uz rakstu ar nosaukumu «Kas nogalinājis Hamburgas orākulu^;

—   Nē, redakcijas raksts. Mēs visi par to esam absolūti pārliecināti. Par spīti Gētes dzejolim, ko savā nekrologā citē Špringera «Die Welt». Varat paskatīties! — viņš pasniedza Deilijam citu avīzi.

Šis nekrologs būtiski atšķīrās no iepriekšējā. Divi milzīgi foto: Menkupa seja restotā policijas mašīnas logā. Mirušais Menkups morgā. No šī raksta dvesa naids: pats nosaukums «Lielais ciniķis, kuram nekas nebija svēts»; apsūdzība musināšanā; zemtekstā apslēptais mājiens, ka Menkups gļēvi aizgājis no dzīves, lai izvairītos no linča tiesas; apgalvojums, ka neviena tiesa nebūtu tādā gadījumā atzinusi par vainīgu taisnīgā sprieduma izpildītājus; šaubas, vai Menkupa dzīslās patiešām tecējušas vienīgi vācu asinis — no kurienes citādi radies tāds cinisks nicinājums pret visu, kas dārgs katram vācietim? Un nobeigumā pat apvainojums zaimošanā — izmantodams savā pirmsnāves vēstulē Gētes dzeju, Menkups ņirgājies par dižo vācu rakstnieku.

—   Un tomēr tā ir pašnāvība! — Deilijs sacīja, izklaidīgi pārlasīdams jau pazīstamās rindas. Melnā tipogrāfijas rāmī, trekniem burtiem iespiestā vārsma izskatījās kā epitāfija. Kamēr Mūns pārģērbās, Deilijs iepazīstināja Ainteleru ar pirmītējā dramatiskā pārsteiguma būtību. Lai cik savādi tas izklausītos, reportieris, kurš ar savu pārdabisko ierašanos bija radījis pilnīgi pamatotas aizdomas, pa šīm desmit minūtēm paguva iekarot detektīvu simpātijas. Viņa pašpārliecinātībā, uzstājībā, skaļajos smieklos Deilijs saredzēja kaut ko sev radniecisku.

—  Neticu! — Fredijs Aintelers saslējās. — Un nekad neticēšu! Tāds dzīves mīļotājs, un pēkšņi — «Gaidi, tu arī dusēsi drīz», — viņš ar pirkstu norādīja attiecīgo vietu laikrakstā.

—  Jūs aizmirsāt neizdziedināmo slimību, — Deilijs atgādināja.

—   Tieši tas ir visdīvainākais. Man gan stāstīja, ka Menkups nemēdzis runāt par personiskiem pārdzīvojumiem, bet ka pat draugi nekā nenojauta?! … Kaut ko uzēst! — .viņš pēkšņi nopūtās. — Pēdējo reizi ēdu vakar kafejnīcā — un arī tad diezgan pieticīgi, portretu dēļ vajadzēja būt taupīgam. Bet pēc tam nebija pat laika domāt par ēšanu.

Mūns aizveda viņu virtuvē, kur jau sēdēja Jensens. Ieraudzījis nez no kurienes uzradušos Ainteleru, viņš tikko neaizrijās. Taču pēc dažām minūtēm valdīja jau labvēlīga atmosfēra. Komisāra Bodenšterna dzēlīgais jautājums, vai tik Jensens neabonē «Hamburgas Orākulu», izrādījās gluži vietā. Pret šā žurnāla pārstāvi kriminālasistents izturējās diezgan iecietīgi.

Deilijs pa to laiku nomazgājās zem dušas un apģērbās. Kad viņš pēc ceturtdaļstundas ienāca Baha istabā, visi jau bija sapulcējušies. Izstīdzējis vecītis melnos vizītsvārkos sniedza viņam roku.

—   Deilija kungs? Es esmu notārs Efraims Klains. Tikai jūs vēl gaidījām, lai iesāktu.

Klains, vecākais, iztika bez mākslotā svinīguma, pie kura pieturējās dēls. Ilggadīgā prakse bija atstājusi savu zīmogu gan rievainajā sejā, gan intonācijā, gan žestos. Viss bija pilnīgi dabisks, vienīgi šīs profesijas pārstāvim raksturīgs. Klains atplēsa lielu aizzīmogotu aploksni un, izklājis uz galda notariāli apstiprinātās lapas, iesāka nesteidzīgā, padobjā balsī:

—  «Man atlicis dzīvot ne visai ilgi. Gulta slimnieku palātā, kur ārstu optimistiskie uzmundrinājumi atgādinās, ka meli pavada cilvēku pat viņa beidzamajās stundās, — nav domāta man. Arī ziedi, kurus atnesuši labi domājoši, bet pasekli cilvēki, nav vajadzīgi. Viņiem puķes nozīmē dzīvības simbolu, bet tam, kas zina savu neizbēgamo galu, — tuvas nāves trīskārt smagu atgādinājumu. Tāpēc gribu aiziet pats — tādā atmosfērā un tādos apstākļos, kur nevar būt izlikšanās un liekulības. Aiziedams atļaujos sev nelielu untumu — notēlot kopā ar saviem draugiem, kuriem pateicos par šo pēdējo pakalpojumu, detektīvu izrādi. Manis uzrakstītajā scenārijā, ko katrs papildinājis ar savu tiesu izdomas, viņiem piešķiutas sekojošas lomas…»

Katrs punkts bija Mūnam un Deilijam labi zināms jau iepriekš. Un tomēr viņi nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka sapņo. Nevarēja būt, ka itin viss, kas lika līdz pēdējam sasprindzināt nervus un smadzenes, visi asprātīgi risinātie aizdomu varianti veselas divas nedēļas nogulējuši pie notāra — ar parakstiem un zīmogu apstiprināts šaha uzdevums mašīnrakstā. Vecais notārs monotoni bubināja, bet Mūns un Deilijs no jauna pārdzīvoja vienas diennakts epizodes. Spēles nolikumos ietilpa viss — sākot ar pavīdējušo Magdas ķiršu krāsas žaketi aiz reklāmu staba, beidzot ar cigaretes galu Menkupa pelnu traukā. Visas izdarības, visi lietiskie pierādījumi tika uzskaitīti. Izņemot divus.

—  Te nav norādīts, kuram bija jāieslēdz mūs istaba, — Mūns piezīmēja, kad notārs bija beidzis.

—   Bez šaubām, pats Menkups, — Ballins apliecināja.

—   Es jau stāstīju, ka noteikumi pieļāva zināmu improvizāciju. Jūs, acīm redzot, izrādījāt pārliekas aizdomas par mums, tāpēc viņš parūpējās, lai jūs izolētu.

—   Improvizācija? Diez vai? — Tēlnieks, kas bija sameklējis Menkupa atvilktnē amerikāņu pīpju tabaku, izpūta smaržīgu mākoni. Saldā medus smarža krasi kontrastēja ar dzēlīgo toni. — Domāju, tas tika darīts mūsu dēļ. Magnuss gribēja dot mums izdevību iejusties nākamo arestantu lomā.

—  Tu esi pārāk saērcinājies, Lerh, lai spriestu objektīvi, — Ballins iebilda.

—   Par mums ievāktās izziņas — vai tad tas nav izsmalcināts paņēmiens psihes iedragāšanai?

—   Par mani viņš arī ievāca? — Lovīze aši vaicāja.

—   Nē, — Deilijs viņu nomierināja.

—   Lerham taisnība, — Magda sacīja. — Spēle nemaz nebija tik nevainīga, kā sākumā šķita. Man vēl tagad kļūst nelabi, kad atceros pēdējo pratināšanu. Biju gandrīz pārliecināta, ka mani tūdaļ arestēs. Nezinu, vai Magnuss tieši to gribējis, bet viņš spēlējās ar mums kā kaķis ar pelēm.

—   Tagad nav ne īstā vieta, ne īstais laiks diskutēt par viņa raksturu, — Ballins sacīja. — Katrā ziņā noteikumos neparedzētā atvadu vēstule liecina viņam par labu. Ar to Magnuss, rēķinoties ar iespējamām šaubām, neapgāžami skaidri pasvītroja, ka tā bijusi pašnāvība.

—  Vai nebūtu bijis vienkāršāk uzrakstīt dažus atvadu vārdus? — Mūns pārsēdās tālāk no tēlnieka. Ja Menkupa kundze neieredzēja lētu cigāru smirdoņu, tad Mūnam dārgas tabakas parfimērijas aromāts šķita īsta sodība.

—   Gēte ir viņa mīļākais dzejnieks, — Ballins paraustīja plecus. — Tādos brīžos mēs tiecamies atrast nomierinošu gudrību pie mūsu dižajiem priekštečiem.

—   Sajā izrādē galvenā loma tika ierādīta man un Mūnam, — Deilijs pasmīnēja. — Bet ja mēs nebūtu atbraukuši?

—   Sis jautājums tika apspriests, — Magda atsaucās.

—   Tādā gadījumā Dīters ierosināja ataicināt privātdetektīvus no Bonnas. Bet Magnuss nešaubījās par jūsu piekrišanu.

—   Dokumentā nav uzrādīts pašnāvības datums, — savukārt piezīmēja Jensens.

—   Tas darīts speciāli. Magnuss baidījās, ka mums nervi neizturēs, — Ballins runāja mierīga komentatora tonī, it kā ārkārtīgi vajadzīgo desmit tūkstošu zaudējums būtu tīrais nieks. — Ideja viņam radās, tikko Lo sāka mēģināt Būhenvaldes kundzes lomu. Pistole, cimdi, atvilktne, ģērbtuve, no kuras ikviens no mums varēja tos paņemt. Viņš tūlīt novērtēja šīs iespējas. Pēc vienas no šīm desmit izrādēm viņš gribēja nošauties, bet, pēc kuras īsti, to mēs iepriekš nezinājām.

—   Un jums sliktākā gadījumā nāktos desmit reizes atkārtot spēlē paredzētās izdarības? — Jensens jautāja.

—   Jā, tas bija visbriesmīgākais. Vismaz labi, ka viņš atbrīvoja mūs no pārāk ilgas nervozēšanas, — Magda, it kā atbalstu meklējot, palūkojās tēlniekā.

—   Tieši tas man vismazāk saprotams, — Lerhs dusmīgi izkratīja pīpi pelnu traukā. — Es pašreiz smēķēju viņa tabaku, skatos, kā Klaina kungs izņem no portfeļa papildinājumu testamentam un cenšos kaut ko sajēgt. Magnuss uzskatīja mūs par atkritējiem, vismaz mani un Magdu, un, ja jau pasvieda mums desmit tūkstošus, tad ne par velti. Par to mums vajadzēja pamatīgi pamocīties. Tad kāpēc viņš pēkšņi kļuva tik labiņš un apžēloja mūs, aiziedams no dzīves pašā pirmajā vakarā? … Mums laiks iet, Magda! Te mums vairs nav ko darīt.

Tēlnieks piecēlās, bet notārs aizkavēja viņu ar oficiālu žestu.

—   Mans pienākums nolasīt jūsu klātbūtnē testamenta papildinājumu.

—   Tas mums labi zināms, Klaina kungs, — Magda skumji sacīja. — Ja kāds no mums pirms termiņa atklās patiesību izmeklēšanas iestādēm, mūs visus izslēgs no mantošanas tiesībām.

—   Pilnīgi pareizi, — notārs pamāja. — Papildinājums beidzas ar sekojošu formulu: «Tādā gadījumā spēkā stājas otrs testamenta papildinājums.»

—   Vēl viens? — Ballins izbrīnā izdvesa.

—   Varbūt vismaz šoreiz veiksies, — Magda nomurmināja.

—      Tātad … lasu: «Manis iecerētajai detektīvspelei bija arī otrs nolūks. Tā ir manu draugu pārbaude. Labi apzinādamies, cik tas nežēlīgi, tomēr darīju to tīšuprāt, lai pārbaudītu viņu īstās jūtas. Izturēt veselu nedēļu šo morālo spīdzināšanu var tikai tas, kura draudzīgas jutas pret mani galvenokārt nosaka materiālās intereses. Tāpēc tam, kas atklās patiesību, novēlu visu pamattestamenta trešajā punktā paredzēto summu, tas ir, četrdesmittūk- stoš marku. Ja mana orākula reputācija atbilst īstenībai, tad varu pareģot, ka šis cilvēks būs Lovīze Knoopa, jo viņa vienīgā mani patiešām mīlēja.»

iestājās klusums. Lovīze, paķērusi no galda notariālo aktu, aizklāja ar to seju, droši vien pati nesaprazdama, ko dara. Deilijs atcerējās — uz mata tāpat pēc izrādes viņa Ballina mašīnā bija aizslēpusies aiz neļķu pušķa, lai izraudātos. Toreiz likās, ka viņa smejas. Bet viņa raudāja — toreiz un tagad.

—   Svētās laimes asarasl — Ballina seja atgādināja tumšsarkaniem pavedieniem cauraustu baltu linu drānu. — Apsveicu, Lo! Tu izrādījies gudrāka par mums visiem.

—   Kas? — Lovīze jautāja caur asarām.

—   Dīters apsveic tevi, — Magda pieliecās tuvāk un noglaudīja viņas nespēkā nokārušos roku. — Mēs arī! Man nav žēl, pat tāds kā gandarījums — vismaz vienu no mums Magnuss pa īstam mīlējis.

—   Savstarpēji, — tēlnieks pasmaidīja. — Kā bērnu pasaciņā: alkatīgās māsas saņem pigu, bet pašaizliedzīgā pelnrušķīte — princi un visu valsti piedevām.

Lovīze noslaucīja asaras mutautā, ko notārs bija viņai pasniedzis ar profesionāli līdzjūtīgu žestu. Kabatlakats bija nevainojami tīrs, domāts ne jau paša vajadzībām, bet klientiem. Testamenta paziņošanas laikā tie gandrīz vienmēr raudāja. Laimes apietie no īstām bēdām, mantojumu dabūjušie — aiz priekiem, kas ārējās pieklājības pēc tika apslacīti sēru asarām.

Lovīze atdeva mutautu, pieglauda matus un bez jebkādas izteiksmes pateica:

—   Paldies par apsveikumiem, bet es atsakos.

—   Lo, tu esi prātu zaudējusi! — Magda iesaucās.

—   Apdomā, ko dari, — Ballins centās izlikties mierīgs.

—   Tu labi zini, kāds mums visiem trim kritisks stāvoklis. Tavā vietā es noteikti paņemtu naudu — ja ne sev, tad lai palīdzētu draugiem.

—      Draugiem? Magnusa draugiem es palīdzētu. Bet jums? — Lovīze to izkliedza un tūdaļ sabruka. — Es atsakos, Klaina kungs!

—   Nesteidzieties. Jūsu rīcībā nedēļa pārdomām, — notārs automātiski pateica, bet pats jau iebāza roku portfelī.

—   Paldies, bet es esmu izšķīrusies. Galīgi! — Lovīze saplēsa dokumentu, ar kuru nupat bija aizklājusi saraudātās acis. Iemeta driskas pelnu traukā un ar dziļu nopūtu atslīga pret atzveltni.

Zvanīja tālrunis — asi, spalgi un tai pašā laikā neizsakāmi ikdienišķi pēc tikko notikušās scēnas. Jensens, nenolaizdams acis no Lovīzes, kura pēkšņi it kā kļuvusi skaistāka, paņēma klausuli. Izrādījās, ka no morga zvana dakteris Krauze.

—   Līķa apskates rezultāti, — Jensens paziņoja. — Metastāzes. Krauze gan nav speciālists, bet pat viņš pārliecināts, ka operācija neko vairs neglābtu.

—   Tātad lieliski, — Ballins piecēlās. — Pēc tam kad izmeklēšanas orgāni un augsti godājamā prese, — viņš pamirkšķināja Ainteleram, — pārliecinājušies, ka neviens no mums nav nošāvis Menkupu, pēc sentimentālas melodrāmas, ko mums uz atvadām teicami notēloja Lovīze Knoopa, mēs beidzot varam iet. Jāatzīst — ne bez atvieglojuma. Dzīvais Magnuss nomāca, mirušais — vēl vairāk.

—   Brīdi uzmanības! — notārs izvilka no portfeļa jaunu dokumentu. — Paredzēdams, ka Lovīze Knoopa atteiksies no mantojuma, Magnuss Menkups sastādījis trešo papildinājumu.

—   Trešo? Interesanti! — tēlnieks jau ceļā uz durvīm atgriezās. — Paskatīsimies, ko lielais acu apmānītājs izvilks šoreiz no savas žults!

—   Cvikava kungs, jūs mani atvainosiet, ja pateikšu kaut ko, kas neietilpst manos oficiālajos pienākumos, — notārs dažas reizes piesita pie galda. — Kas attiecas uz žulti, tad nelaiķis salīdzinājumā ar jums bija īsts eņģelis, — viņš sirdīgi ieklepojās. — Stājos pie teksta lasīšanas: «Paredzēdams mantinieka atteikšanos, lūdzu notariālo firmu «Klains un dēls» izlietot četrdesmit tūkstošus marku sekojoši. Desmit tūkstošus izmaksāt Lovīzei Knoopai, dzimušai 1931. gadā, bez atsacīšanās tiesībām, trīsdesmit tūkstošus novēlu sava drauga deputāta Ferdinanda Grundega nāves apstākļu izmeklēšanai, no tiem desmit Vtū.k- stošus pazīstamajiem amerikāņu detektīviem Semjuelam Mūnam un Kristoforam Deilijam saskaņā ar iepriekš izgatavotu jaunu līgumu. Atlikušos divdesmit tūkstošus piešķiru kā apbalvojumu par Grundega slepkavas apcietināšanu. Manā rīcībā esošie fakti neļauj šaubīties, ka tā bijusi slepkavība ar iepriekšēju nodomu.»

— Grundegs nogalināts? — Ballins neskanīgi pārjautāja. — Tā nav taisnība!

Viņš atstāja istabu, vēl- aizvien neticīgi purinādams galvu. Tēlnieks un Magda sekoja pa pēdām. Palika vienīgi Lovīze. Viņa skatījās uz gleznu — lielu, melnu tukšumu tumšsarkanajā sienā. Parastam vērotājam tā varēja būt vienaldzīga. Bet šobrīd, aplūkodams audeklu kopā ar Lovīzi, Mūns ieraudzīja vairāk nekā vakar. Pie krusta piekalto prometeju cīņa ar ļaunumu nebūt nenorisinājās melnā tumsā. Pāri kaujas laukam ausa zilā cerību debess, jo ikviens cīnītājs tuvināja uzvaras stundu pat ar savu nāvi. Hamļmrgas orākula īstenais testaments karājās pie sienas. Kas to nesaprata, bija akls.

ceļinieka nakts dziesma

Viss atkarīgs no rakursa. Ļauno lietuvēnu var nofotografēt tā, ka viņš izskatīsies kā apburoša nāra, un ari otrādi. No velnu kārtas eņģeļu kārtā iekļuvušie hitlerieši to sauc par vēsturiskas taisnības atjaunošanu, visi pārējie — par neonacismu.

MAGNUSS MENKUPS

Fredijs Aintelers runāja pa telefonu ar redakciju, pie tam jau desmit minūtes. Pa šo laiku netika pārmīts neviens vārds. Deilijs soļoja pa istabu, apstādamies te pie loga, te pie gleznas. Mūns, iegrimis domās, pirkstos grozīja aizzīmogotu, brūnā iesaiņošanas papīrā ievīstītu priekšmetu, ko aizejot bija atstājis notārs. Lovīze skatījās Aintelera atnestos laikrakstus. Beidzot Fredijs nolika klausuli.

—   Baidos, ka šī negaidītā sensācija novedīs mūsu galveno redaktoru trako mājā, — viņš teica. — Jau bija salikts materiāls kārtējam numuram. Tagad vajadzēs mest atpakaļ burtliča kastē.

—  Jā, kļūmīga situācija, — Mūns nostiepa.

—   Es jūs netraucēju? — Lovīze kautri vaicāja.

—  It nemaz, — Deilijs atteica. — Tieši otrādi, gribēju vēl par šo to apspriesties ar jums.

—  Tātad es drīkstu palikt, — Lovīze nopriecājās, klusi piebilzdama: — Man taču nav kur iet.

—  Ja vien Menkupa kundze nesabojās mums šo prieku, — Deilijs pasmīnēja, bet tūdaļ pārgāja uz nopietnu toni. — Kā jūs varējāt piekrist šai spēlei? Pārējos es vēl saprotu, viņiem svarīgākais bija nauda.

—  Man tās vajadzēja ne mazāk, — Lovīze skumji pasmaidīja. — Bet, kā redzējāt, atkal nevarēju sevi pievārēt, lai gan tas būtu mans vienīgais glābiņš … Jau pašā sākumā uzskatīju, ka Magnusa detektīvrēbuss ir pārāk šaušalīga rotaļa. Ja galu galā tomēr piekritu, tad vienīgi tādēļ, ka Magnuss pakļāva mani savai gribai. Viņš prata to darīt. Vienkārši pateica: «Lo, man tas ir ļoti svarīgi,» — un es piekāpos.

—   Jūs sacījāt — šaušalīga? — Mūns viņu pārtrauca. — Drīzāk dīvaina. Pūlējos sagudrot pārliecinošu, viņa raksturam atbilstošu motīvu. Vai patiešām spīdoša de- tektīvautora godkāre, kura vainagotos lauriem vismaz pēc nāves? Ja tas tā būtu, es viņu vairs necienītu. Te ieguldīts kaut kas lielāks. Varbūt viltotu draugu atšķirošana no īstiem? Bet, pēc visa spriežot, Menkups jau iepriekš paredzēja, ka jūs vienīgā būsiet viņa piemiņas cienīga. Tad kāda velna pēc viņam, ironiskajam Prometejam, bija vajadzīga šī, lai gan spīdoši iecerētā, 'bet būtībā tomēr sīkumainā pārbaude?

—  Nezinu, — Lovīze atkal skatījās uz gleznu, it kā gaidīdama no tās atklāsmi. — Reizēm man šķita, ka saprotu viņu līdz galam. Bet tagad it nekā vairs nesaprotu. Un arī negribu ne par ko domāt. Gribētos vienkārši pasēdēt šajā istabā pusstundiņu, pēdējo pusstundiņu.

—  Man kaut kas cits prātā, — Fredijs pacēla galvu no bloknota, kurā pierakstīja pēdējo notikumu atskaiti. — Vakar man bija iespēja novērot viņu veselas piecas stundas, pie tam mazliet citādām acīm, nekā jūs to darījāt. Lovīzi traucēja apziņa, ka Menkups gatavs padarīt sev galu. Jūs — viņam draudošās briesmas, kuru dēļ Menkups it kā aicināja jūs talkā. Mani nekas netraucēja. Viņš bija tiešām jautrs, nevis izlikās tāds.

Dzīvoklī atskanēja troksnis, pie tam tik spēcīgs, ka to nespēja noklusināt pat durvju biezais apsitums. Atgriezās Jensens, kas bija atlaidis Rihteru un lejā dežurējošos detektīvus.

—   Ieradusies Menkupa kundze? — Deilijs smīnēja.

—   Pagaidām tikai viņas gars — ekspreši, kuriem uzdots aizvest uz noliktavu visu šo krāsaino modernismu. Un kopā ar tiem viņas sulainis … Man tāds iespaids, ka esmu jau kaut kur dzirdējis līdzīgu balsi, — Jensens domīgi piemetināja.

Mūns pavēra durvis. Divi muskuļaini zeļļi izstiepa no Ballina istabas balto spoguļgaldu. Pie gaiteņa sienas pieslieta, vientuļi stāvēja no tēlnieka istabas iznestā glezna. Pati telpa jau bija tukša. Tajā bija palicis vienīgi dīvāns un skulptūras, kuras krāvēji steigā sameta maisā. Visu dzīvokli tricināja pārbīdīto mēbeļu un dipošu soļu troksnis.

Mūns klusītēm pievēra durvis.

—   Kur mēs apstājāmies? — viņš vaicāja.

—   Runājām par Menkupa kundzi, — Deilijs teica.

—    Laikmetīgums tiks ar kaunu izdzīts, visur novietos smagnējus līkkājainus krēslus, ozolkoka bufetes ar Mei- senes servīzēm, un šajā viņai īsti piemērotajā ierāmējumā Līzelote fon Vincelbaha uzņems tikpat cienījamus viesus.

—   Varbūt viņš tieši to gribēja, — Lovīze it kā atcerējās kaut ko. — Gribēja, lai viņu atsauktu atmiņā nevis mantas, bet domas.

—   Starp citu, Lovīze nupat pastāstīja — no visiem Menkupa draugiem viņa sieva pa īstam ieredzējusi vienīgi Grundegu. Bet es, jāatzīstas, izfantazēju, ka viņai bijis romāns ar Ballinu, kurš tieši šai sakarā tiek šantažēts.

—  Nekas tamlīdzīgs, — Lovīze papurināja galvu.

—   Dīteru viņa ciest nevarēja. Allaž brīnījās, kāpēc Magnuss draudzējas ar viņu, sevišķi pēc drauga Grundega nāves.

—  Vai Menkups jums kādreiz teicis, ka uzskata to par slepkavību? — Mūns jautāja.

—   Nekad. Bet tāpat bija ar viņa paša slimību, tāpēc mani tas nepārsteidz. Vēl pirms divām nedēļām mums nebija ne jausmas, ka viņš nolemts nāvei. Izturējās tā, it

kā nekas nebūtu noticis. Kāda tam vajadzīga vīrišķība! Pareizi, tagad atcerējos! Reiz, kad palikām divatā, Magnuss ierunājās par Grundegu …

—   Un ko viņš teica?

—       Ka oficiālā izmeklēšana esot patiesības slēpšanai. Tad atnāca Dīters, un Magnuss vairs nepieskārās šai tēmai.

—   Es arī pētīju šo notikumu, — Aintelers atzinās.

—    Ne jau redakcijas uzdevumā, toreiz vēl nestrādāju «Hamburgas Orākulā». Daudz kas ir neskaidrs. Rolroisa šoferis pēc liecības nodošanas pazuda bez vēsts. Žurnālisti centās viņu sameklēt, bet nesekmīgi.

—       Viens kriminālists, starp citu, ar starptautisku vārdu, nācis pie slēdziena, ka nāvē vainojama gāze, kas, iedarbojoties uz Grundega slimo sirdi, novedusi pie acumirklīga kolapsa. Bez tam viņš domāja, ka aizsargstikli bijuši īpaši sabojāti, lai Grundegs, juzdams nosmakšanu, nevarētu tos attaisīt, — pastāstīja Jensens.

—       Pie mums kāds nācis pie tāda slēdziena? — Aintelers neticīgi vaicāja. — Pirmā dzirdēšana.

—       Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Lasīju par to viņu presē.

—       Tātad jūs lasāt komunistiskas avīzes? — Aintelers pasmaidīja. — Ja uzzinās Bodenšterns, jums atkal pārmetīs disciplīnas pārkāpumu un šoreiz droši vien pārcels par satiksmes regulētāju.

Jensens nosarka.

—       Komisārs laikam arī pats pašķirsta progresīvus izdevumus, tā sakot, lai iepazītos ar ienaidnieka ļaunprātīgajiem nodomiem, — Deilijs piezīmēja.

—       Bodenšterns? Nemūžam! Ne par kādu naudu! — Jensens izteiksmīgi pavēcināja roku. — Viņam kļūst nelabi, ja pat iztālēm redz tādu grāmatu.

—   Viņš taču labi pazīst Ballinu, — Deilijs iebilda.

—   Visiem noprasīja uzvārdu un nodarbošanos, bet viņu tūlīt nosauca par Ballina kungu un pat zināja, ka viņš ir rakstnieks.

—   Manī tas arī rada izbrīnu, — Jensens piekrita.

—   Bet varu jums apliecināt, ka Ballina grāmatām ar šo pazīšanos nav nekā kopēja.

—  Varbūt redzējis viņa fotoattēlus, — Deilijs teica.

—   Neaizmirstiet, ka Dīters ir dokumentālists, nevis populāru romānu autors. Pat viņa vārds zināms tikai šauram lasītāju pulkam, — Lovīze izskaidroja.

—   Pagaidiet! — Jensens atcerējās. — Pratinašanas laikā Ballins pieminēja preses konferenci, kurā saticies ar Bodenšternu.

—   Manuprāt, tie ir meli. — Deilijs domīgi paberzēja pieri. — Noklausījos šo sarunu pa paralēlo telefonu. Paldies, ka atgādinājāt. Jā, tie, bez šaubām, meli. Citādi Bodenšterns nebūtu tik kategoriski apgalvojis, ka nekad mūžā līdz šim nav redzējis Ballinu.

—   Tiešām, no kurienes komisārs to varētu pazīt? — Fredijs sasprindzināti domāja. — Mani tas sevišķi interesē. Nesen redakcijas uzdevumā noskaidroju, vai Ballins nepieder pie pazīstamās hamburdziešu dzimtas. Vēlāk nodaļas vadītājs atzinās, ka uzdevums man dots pēc Menkupa lūguma.

—   Jūs velti tērējat laiku, — Lovīze teica. — Dīters ir tīrasinīgs Ballins, tikai no Silēzijas atzarojuma, varbūt tādēļ radi izturas pret viņu tik nicīgi.

—   Tur jau tas joks, ka ne. Es visu izdibināju, — Fredijs lielījās. — Runāju gandrīz ar visiem ģimenes locekļiem, uzdodamies par ģenealoģiskā institūta līdzstrādnieku. Viņiem par tādu Dīteru Ballinu nav ne jausmas. Bet Silēzijas atzarojums vispār neeksistē.

—  Vai dzirdat? — Deilijs pievērsās Mūnam.

—  Tikai ar vienu ausi, — tas noņurdēja.

—   Kas tad noslogo jūsu unikālās smadzenes, šef? — Deilijs smaidīja.

—   Poēzija.

—   Atļaujiet? — durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja ļoti gara auguma kalsnējs sirmgalvis dzeltenīgu sejas ādu. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā, rokā turēja nobružātu čemodānu.

—   Klaterbom! — Lovīze priecīgi iesaucās. — Kur jūs bijāt pazudis? Vai jums jau zināms?

Mūns atcerējās, ka šajā vārdā sauc Menkupa sulaini. Viņš dzīrās kaut ko pajautāt, bet laikus atturējās. Kla- terboms,, nolicis zemē čemodānu, aiztaisīja durvis un salika rokas it kā lūgsnā. Gandrīz minūti stāvēja klusēdams, nepievērsdams nekādu uzmanību klātesošajiem. Lūpas kustējās bez skaņas, sērīgais skatiens bija piekalts tukšajam darba krēslam.

—   Tagad varu runāt, — viņš paziņoja pēc krietna brīža. — Es arī ilgojos pēc jums, Lo. Piedodiet, ka jūs tā saucu. Jūs bijāt Magnusa mīlule, un tagad mēs divi vien viņam palikuši. Redziet nu, kā ar mums spēlējas dzīve! Es nevis attaisu jūsu iecienītā «Zeller Schwarze Katz» pudeli, jūs taču zināt, kam Magnuss īpaši pirka šo vīnu, bet esmu spiests… — viņš aizgriezās. — Jūsu istabā palikušas vienīgi kailas sienas, bet čemodāns — lūk, te tas ir. Lugas manuskriptu arī ieliku tajā, — viņš pievērsās Jensenam: — Fon Vincelbaha kundze lūdza brīdināt — drīzumā atnākšot krāsotāji. Tūlīt sāks nest laukā mēbeles.

—   Tātad jūs visu šo laiku bijāt pie Līzelotes? — Lovīze iepleta acis.

—   Es toreiz ar jums runāju pa tālruni? — iesaucās Jensens.

—   Jā, ar mani. Jūs tā ir nepateicāt, kas noticis. Tad zvanīju pats. Kāda rupja balss atbildēja — nomiris! Es pats būtu varējis nobeigties, tomēr esmu vēl dzīvs. Bet viņš … Rīt trijos bēres.

—  Jūs uz paša vēlēšanos pārgājāt pie Menkupa kundzes? — Deilijs jautāja.

—   Pie fon Vincelbaha kundzes? — Klaterboms skumji pasmaidīja. — Ar Magnusu esam četrdesmit gadus pazīstami, vai tiešām domājat, ka tas man bija viegli. Divas nedējas bez viņa jokiem, bez visur izkaisītajiem pelniem, bez šīs gleznas, pēc kuras viņš mani sūtīja uz Grieķiju Bet pie fon Vincelbaha kundzes nokļuvu tāpēc, ka viņa pieradusi pie maniem pakalpojumiem. Magnuss viņu mīlēja un nevarēja viņai atteikt, pat ja gribētu.

—   Četrdesmit gadus? Tik sen jūs esat pazīstami! — Lovīze brīnījās. — Es taču to nemaz nezināju.

—   Magnuss vispār maz stāstīja par savu dzīvi. Iepazināmies karā, vēl tajā — pie Verdenas. Viņš tolaik bija ierindnieks, es — vada komandiera ziņnesis … Gāzes uzbrukums … Iprīts … Varēju iznest no kaujas lauka tikai vienu no abiem — leitnantu vai Magnusu … Pēc tam mani gandrīz nodeva lauku kara tiesai. Kā ziņnesim man pienācās vispirms glābt savu komandieri. Piecus kilometrus stiepu Magnusu uz muguras — mēs atkāpāikies, lazareti evakueja velns sazin uz kurieni… Varbūt nāve sēdēja viņā jau kopš tā gāzes uzbrukuma?

—       Piecus kilometrus? — tikai tagad reaģēja Jensens. — Tam pat grūti ticēt.

—       Kāpēc gan ne? Uzstājos cirkā. Spēka atrakcijā. Tagad jūs redzat tikai ēnu. Gandrīz desmit gadu koncentrācijas nometnē …

—       Vai esmu pareizi sapratis? Jūs zinājāt par viņa slimību? — Mūns pārjautāja.

—       Viņš no manis nekā neslēpa. Bet vakar, kad atnācu, Magnuss teica, ka vēl esot cerība.

—   Interesanti! Un kāpēc jūs nācāt?

—       Kalpone saslima. Bet es domāju — viņam vienkārši gribējās mani redzēt.

—       Jums neradās iespaids, ka viņš … kā to sacīt… nu, vēlējās no jums atvadīties?

—       Tas ir — uz visiem laikiem? Man tas pat prātā ne- iešāvās. Tieši otrādi, viņš bija ārkārtīgi dzīvespriecīgs.

—       Menkups gaidīja kādu tālsarunu ar Minheni, — Mūns pēkšņi atcerējās Lovīzes stāstu. — Vai jums par to kas zināms?

—       Man viņš nekā neteica. Zinu vienīgi, ka Minhenē dzīvo profesors Litke, izcils speciālists, ar kuru viņš konsultējās par savu slimību.

Durvis bez klauvēšanas atsprāga. Ienākušie ekspreši klusējot ķērās pie rakstāmgalda.

—       Pagaidiet! — Klaterboms viņus apturēja. — Šī istaba lai paliek pēdējā!

—       Mēs esam jau beiguši, — viens no krāvējiem bez ceremonijām izbīdīja atvilktnes. — Te vesels lērums papīru. Stiep šurp maisu, Pēter!

—       Bet ko darīsim ar gleznu? — otrs šaubījās. — Pa durvīm neies. Vajadzēs izgriezt no rāmja.

—       Piedodiet, bet nekā nevar darīt, — Klaterboms paskaidroja detektīviem, tad pavēlēja: — Krēslus atstājiet un gleznu arī.

—   Bet mums lika …

—       Uz manu atbildību! … Ja neesmu jums vairs vajadzīgs, — viņš atkal pievērsās detektīviem, — tad atļausiet man iet… Uz redzēšanos, Lo! Te būs adrese.

—   Jūsēja?

—       Nē, jūsējā. Magnuss vakar lika man sameklēt jums dzīvokli.

—   Tātad viņš zināja, ka vecā saimniece mani izlikusi?

—   Viņš visu zināja, — Klaterboms pasmaidīja.

—       Vienu mirkli! — Mūns viņu apstādināja. — Jūs pa četrdesmit gadiem esat izpētījuši viņa raksturu. Droši vien labāk par jebkuru citu. Vai viņš, cilvēks, kas allaž domāja patstāvīgi, izmantotu atvadu vēstulē citātu — kaut vai no iemīļota dzejnieka darbiem?

—       Nē. Es pats pabrīnījos, izlasījis par to avīzē. Viņš nekad nevienu necitēja. Izlasiet visus Magnusa rakstus, izlasiet viņa dienasgrāmatu.

—   Kādu dienasgrāmatu? — Mūns vaicāja.

—       To, ko turat rokā. Viņš manā klātbūtnē to aizzīmogoja. Vakar pats aiznesu dienasgrāmatu pie notāra, kuram tā bija jānodod Lovīzei, ja kaut kas atgadīsies.

—  Vai tad tā atstāta man? — Lovīze apjuka.

—   Nu jā, — Deilijs apstiprināja. — Klaina kungs…

—   Bet es nekā nedzirdēju!

—   Jūs tajā brīdī vispār neapjēdzāt, ko darāt.

—       Vai tiešām? — Tādas pašas izraudātas, sausas, degošas acis kā pirmīt, kad viņa bija saplēsusi papildinājumu testamentam. Lovīze pat nepamanīja Klaterbomu klusītēm aizveram aiz sevis durvis.

—       Liekas, kāds no jums pieminēja Gētes dzejoli? — viņa atguvusies pēkšņi jautāja.

—       Jā, «Ceļinieka nakts dziesmu»! Tas taču nodrukāts laikrakstā, ko nupat izskatījāt, — Fredijs aizrādīja.

—       Neredzēju nevienu burtu, — Lovīze mulsi atzinās. ■— Šis te, melnajā rāmī?

Viņa skaļi nolasīja:

Miers kalniem pāri līst. Galotnēs vāri vējš tikko trīs, Pamazām aizmieg zari, Mežā klus putnu bari. Gaidi, tu ari Dusēsi drīz.

—       Kalniem pāri? — Deilijs iesaucās. — Nevis pakalniem? Tur taču bija citādi! Vai nu tā ir drukas kļūda, vai arī…

—   Tūlīt var redzēt, ka neesat vācietis, — Lovīze pasmaidīja. — Pie mums šis Gētes dzejolis pazīstams katram labāk par tēvreizi. Drukas kļūda avīzē pilnīgi izslēgta.

—   Parādiet lapiņu! — Deilijs palūdza Jensenam. Bet tas jau bija pats izvilcis no portfeļa aktu vākus ar lietiskiem pierādījumiem.

—   Biju to jau agrāk ievērojis, — viņš atzinās. — Bet vakar vēl nezināju, ka Gēte ir Menkupa mīļākais rakstnieks. Un tad vēl nodomāju, ka mirkli pirms nāves, kad acu priekšā aizjoņo visa tava dzīve, var arī kļūdīties.

—  Tikai ne Magnuss! — Lovīze papurināja galvu. — Parādiet man!

Viņa ilgi skatījās uz sešām ar rakstāmmašīnu nodrukātām rindiņām, tad skaļi izlasīja pirmo:

—   «Miers pakalniem pāri līst» … Magnuss nevarēja to rakstīt! Nevarēja!

—   Uzgaidiet! Apstājieties! — Mūns kā dzelts pieskrēja klāt ekspresim, kas patlaban nesa ārā rakstāmmašīnu. Tad paķēra no izmētātās papīru kaudzes tīru loksni un, novietojis rakstāmmašīnu uz ceļiem, ātri uzsita dažus nesakarīgus vārdus.

—   Paskatieties! — Viņš salīdzināja abas lapas.

Deilijs uzmeta paviršu skatienu un — sastinga ar atplestu muti. Rakstāmmašīnā ieliktā lenta bija jau krietni nodilusi no ilgas lietošanas. Mūna uzrakstītie burti iznāca gandrīz vai pelēki. Toties rindas lapiņā, ko Bodenšterns bija uzskatījis par Menkupa atvadu vēstuli, — skaidras, melnas, treknas, kādas mēdz būt, rakstot ar jaunu lentu.

—   Nu, un vēl kas? — Mūns klusi smējās.

Otro starpību pirmais pamanīja Jensens. Menkupa rakstāmmašīnai saķērās daži burti, lietiskiem pierādījumiem pievienotajā tekstā šo defektu nevarēja manīt.

—   Tad tāpēc nolādētais dzejolis nedeva man miera! Pat sapņos! — Mūns nodrebinādamies atcerējās savus nakts murgus.

—  Vai tad es neteicu, ka Menkups nogalināts! — Fredijs metās pie telefona.

—   Bet kurš to izdarījis? — Lovīze klusi jautāja.

—       Cilvēks, kas slikti zināja Gēti, toties lieliski zināja par detektīvspēli. Par tādu ideālu alibi jebkurš slepkava labprāt atdotu pusmūža. Konkrētāk — viens no jums četriem!

—   Uz mani arī krīt aizdomas? — Lovīze pārlaida bezpalīdzīgu skatienu tukšajai istabai. Nebija vairs ne rakstāmgalda, ne darba krēsla, nebija viņai vienīgai redzamais, pār galdu nolīkušais stāvs, pie kura viņa visu laiku griezās pēc atbalsta.

—   Muļķības! — Mūns attrauca. — Ja jau Hamburgas orākuls, kas zināja un paredzēja visu, uzskatīja jūs par īstu draugu, tad man atliek tikai atkārtot Menkupa vārdus: «Iespējams, viņa vairāk vērta par mums visiem …» Pie velna sentimentus, jāķeras pie darba, kamēr fon Vincelbaha kundze nav mūs izlikusi uz ielas.

—   Bet Magnuss patiešām bija nodomājis izdarīt pašnāvību! — Lovīze apjuka.

—   Pirms divām nedēļām, kad iecerēja šo spēli. Bet kopš vakardienas, manuprāt, daudz kas mainījies. Domāju, arī notāru viņš izsauca naktī, lai jūsu klātbūtnē iznīcinātu «spēles noteikumus», kas deva slepkavam iespēju palikt ārpus aizdomām.

—  Jūs ticat tam, ka Magnusam tiešām radušās cerības?

—   To mēs tūdaļ uzzināsim, — Mūns jau plēsa nost notāra nodotās paciņas iesaiņojumu. — Ja viņš vispār kaut ko rakstījis par savu slimību, tad ar ko gan citu varētu būt vaļsirdīgs, ja ne ar dienasgrāmatu?

—   Tātad uz dienasgrāmatu attiecās jūsu vārdi, ka laiks ķerties pie darba? — tikai tagad Deilijs apjēdza. — Bet es jau baidījos, ka būs jāmeklē pa visu Harnburgu Ballina kungs un Cvikavu laulātais pāris. Starp citu, tas izskatās pēc tēlnieka. Viņš ienīda Menkupu, tas atmaksāja viņam ar to pašu … Dodiet šurp! — Deilijs pāršķirstīja vienkāršos kalikona vākos iesieto kladi, tad ielika rokās Lovīzei. — Manas vācu valodas zināšanas laikam nepietiks, bez tam uz gotu burtiem varu ne tikai paklupt, bet pat kaklu nolauzt.

—   Nespēju! — Lovīze strauji atstūma dienasgrāmatu. — Viņa slēptās domas! Man tā liekas zaimošana.

—   Bet viņš tieši jums uzticēja savas domas.

—  Vienalga … Lai lasa Jensena kungs, ja uzskatāt par nepieciešamu. V..^

—    Dodiet labāk man! — Fredijs, beidzis telefona sarunu, paņēma burtnīcu. — Sāksim ar beigām?

—    Jā! Visvairāk mani interesē vakardienas ieraksts, — Mūns pamāja. — Paskatieties, vai tur nav kāds norādījums.

—    Sī te aploksne nupat izkrita no dienasgrainatas, — Deilijs mudīgi pacēla to.

Vēstule bija bez rakstītāja adreses, Menkupa adrese — mašīnrakstā. Arī vēstule — mašīnrakstā. Teksts skanēja šādi:

«Iespējams, ka tuvākajās dienās atvēršu Jums acis par Dīteru Ballinu, kuru uzskatāt par savu draugu. Man zināmi viņa agrākās un gluži nesenās biogrāfijas fakti, par kuriem cits ar prieku atdotu ne tikai manis pieprasīto, visai pieticīgo summu (10 000 marku), bet pusi dzīves.

Ja viņš nesamaksās noteiktajā laikā, esmu gatavs pārdot Jums šīs ziņas par to pašu summu. Paziņojiet, kur un kad varam satikties.

Pastkaste 1567»

—    Apskatieties zīmogu! — Mūns skubināja. — Kad vēstule nosūtīta?

—   Pirms četrām dienām.

—    Dienasgrāmatā jābūt kādam ierakstam, kas attiecas uz šo vēstuli, — Deilijs teica. — Uzšķiriet attiecīgo datumu!

—    Nekā nav, — Fredijs acīm pārskrēja lappusi. — Va velns! Tomēr atradu! Tikai pāris rindu … «Šantāžista vēstule. Runāju ar Dīteru. Viņš apgalvo, ka mani kāds izjoko. Pats tādu vēstuli neesot saņēmis.» — Fredijs mehāniski lapoja tālāk. — Te vēl viena vēstule! — Viņš parādīja gaiši zilu loksni ar iespiestiem zelta burtiem augšmalā.

—    «Hotel Carlton, Madrid», — Deilijs izlasīja pāri viņa plecam. — Vēstule arī spāņu valodā. Jensen, nekavējoties jāsadabū tulks.

—    Es māku šo valodu, — Fredijs atsaucās. — Protams, daudz vājāk par Menkupu, bet, cerams, tomēr sapratīšu.

—   Nu tad ātrāk! — Mūns nepacietīgi mudināja.

—    Vispirms man pašam jāizburto. — Fredijs uzmanīgi izpētīja tekstu, dažas reizes nolamājās, tad paziņoja:

—    Divus vārdus nesapratu, bet tas ir medicīnisks termins, tāpēc būtībā neko neizmaina. — Viņš aši ierakstīja tulkojumu bloknotā un pasniedza Jensenam. — Lasiet pats, bet es skrienu pie telefona. Ja mūsu redaktors jau dabūjis infarktu, viņš tūlīt atžirgs.

Vēstuli, kas tik ļoti uzbudināja reportieri, bija rakstījis kāds profesors Kontisola.

Dārgais Menkupa kungsl

Kopš Jūsu apciemojuma pagājuši turpat divi gadi. Ar nožēlu uzzināju vēlāk no avTzēm, ka pie manas mājas Jūs sagaidījusi policija, lai apcietinātu. Spānietis būdams, jūtos neērti. Bet Jūs droši vien jau pats manījāt atšķirību starp mūsu valdību, kas izdeva Jūs Rietumvācijas varas iestādēm, un spāņu tautu. Rakstu ne jau līdzjūtības apliecināšanai. Ja neizdarīju to nekavējoties, tad vēl jo vairāk nevietā tādas novēlojušās emocijas tagad. Varu iepriecināt Jūs ar jaunumu, kas vērts daudz vairāk par vissirsnīgāko līdzjūtību. Jau toreiz pēc rūpīgas apskates un rentge- nogrammu izpētīšanas devu Jums zināmu cerību. Apsolīt Jums dzīvību nevarēju, jo mani izmēģinājumi nebija vēl beigušies. Tagad varu Jums paziņot, ka astoņu gadu pūliņu rezultātā man izdevies iegūt izotopu serumu, kas ļaus Jums nodzīvot vēl desmit gadus, varbūt pat vairāk. Sešus mēnešus ilgo veseļošanās kursu Jūs iziesiet manā privātajā klīnikā Valensijas apkaimē. Iepriekš brīdinu, tas izmaksās krietni dārgi. Diemžēl izmēģinājumi atņēmuši man veselu bagātību. Būs tikai taisnīgi, ja daļu savu izdevumu uzvelšu nākamo pacientu pleciem. Pie tam dzīvība ir tāda vērtība, par kuru arī Jūs, acīm redzot, labprāt atdotu itin visu. Sajās dienās izlidoju uz Parīzi, lai piedalītos onkologu starptautiskajā simpozijā, kur iepazīstināšu kolēģus ar savu atklājumu. Pa ceļam speciāli iegriezīšos Hamburgā tikties ar Jums personiski un norunāt visu sīkumos.

Pilnigi Jūsu ricibā

profesors Manuels Kontisola

— Tad tāpēc mūsu Fredijs kā pielipis pie tālruņa! — Deilijs priecīgi iesmējās. — Viss apstiprinās. Mēs tuvojamies mērķim… Jensen, palasiet dienasgrāmatu, sākot no tās vietas, kur izkrita vēstule. V^r .

—  Atļaujiet man vispirms atvilkt elpu, — Jensens izlūdzās, — neesmu vēl atjēdzies no pārsteiguma. Tagad tieši deviņi, bet es te atrodos jau kopš pusvieniem naktī…

—   Un kas par to? — Mūns norūca. — Es tupu šajā dzīvoklī mazliet ilgāk, tomēr neuzskatu par nepieciešamu to īpaši protokolēt.

—   Jā, tagad mēs jau esam spējīgi jokot, — Jensens pakratīja galvu, — Bet atcerieties, kādi traki līčloči bija jāpiedzīvo šajās astoņās stundās. Vispirms pašnāvība, tad mana hipotēze, vēlāk pēc kārtas turējām aizdomās Menkupa kundzi, Magdu Štrēlicu, Dīteru Ballinu, Lerhu Cvikavu un beigās pat Lovīzi. Mazliet vēlāk mūs kā ar aukstu šalti atvēsināja notariāli apliecināta pašnāvība, bet tagad atkal applaucēja …

—  Vai beidzot lasīsiet vai ne? — Deilijs atgādināja.

—   Dodiet man! — nometis klausuli, Fredijs izrāva kladi. — Vai varat iedomāties, es taču personīgi pazīstu šo profesoru. Tikai aizvakar intervēju viņu. Kontisola apmeties hotelī «Četri gadalaiki».

—   Kas jums pie viņa bija meklējams? Jūs taču esat kriminālhronikas nodaļas līdzstrādnieks.

—   Toties vienīgais, kas puslīdz prot spāņu valodu. Ar spāniski runājošiem viesiem parasti tikās pats Menkups, tādēļ redakcijā iztika bez īpaša valodas zinātāja… Beidzu, beidzu! Jau lasu! … Jā, aizmirsu pateikt, intervija ievietota mūsu speciālizlaidumā. Gribējām dot kārtējā numurā, bet vajadzēja uz ātru roku aizpildīt šo. Veseli divi materiāli vienā dienā — tāda veiksme gadās pirmoreiz mūžā!

—   Pietiek! — Deilijs, pacietību zaudējis, nodeva dienasgrāmatu Jensenam: — Lasiet! Tikai ātrāk un atšķirībā no Fredija bez pļāpāšanas un emocijām!

—   Centīšos, — Jensens ātri tulkoja: — «Vēstule no profesora Kontisolas, gaidīju to divus gadus. Vai tiešām man dāvāta dzīvība? Negribas pat ticēt!» … Tālāk nekā ievērības cienīga, — Jensens izlaida puslappusi. — Lūk, ieraksts ar aizvakardienas datumu: «Tikko biju pie profesora. Viesnīca «Četri gadalaiki», istabas numurs 227! Šo skaitli un viesnīcas vārdu es ierakstītu pasē, ieviesdams īpašu aili — otrreizējās dzimšanas vieta un laiks. Pēc mēneša braucu uz Spāniju, tad pusgads klīnikā — un atkal Hamburga, atkal žurnāla redakcija, atkal dzīve!» …

Nākamais ieraksts! — Jensens, sataisījies lasīt, pēkšņi apklusa.

—   Kas ir? — Mūns dobji jautāja. — Kaut kas par Ballinu?

—   Uzminējātl Klausieties! … «Nenoturējos aiz priekiem, pastāstīju Dīteram. Viņš teica, ka velti nodoties optimistiskām ilūzijām. Mans spāņu ārsts, pēc viņa domām, esot vienkārši krāpnieks. Dīters apgalvo, ka uz Minhenes speciālista spriedumu var absolūti paļauties, līdz šim, pareģodams neizdziedināmiem pacientiem maksimāli atlikušo dzīvotlaiku, profesors ne reizi neesot kļūdījies. Izlikos noticējis Dīteram. Vēl šodien jāizbeidz šī idiotiskā detektīv- spēle. Zvanīju Klainam. Nav mājās. Noteikti jāsatiekas ar viņu vistuvākajā laikā.»

—  Viss skaidrs! — Mūns piecēlās.

—   Uzgaidiet! Atlicis vēl viens — pēdējais ieraksts. Ar vakardienas datumu!… «Pārlasīju pa trešam lāgam «Ģenerāļu sazvērestību». Patiešām dokumentāla grāmata. Bet visautentiskāko faktu pārsteidzošais daudzums neattaisno nepareizu dzejoļu citēšanu, it īpaši, ja tie pieder Gētem. Rakstniekam — un Dīters taču sevi uzskata par tādu — tas ir nepiedodami. Es personiski protu visu Gēti no galvas, bet, ja nezinātu, drīzāk pāršķirstītu viņa divdesmit sējumus no pirmā līdz beidzamajam burtam nekā atļautos viņu nepareizi citēt.»… Viss, tālāk balts papīrs! — Jensens aizcirta kladi. — Palūkosimies, kādu dziesmiņu dziedās Bodenšterns, kad uzrādīšu šo būtisko pielikumu pie pašnāvnieka atvadu vēstules.

—   Es laikam būtu varējis iztikt bez šī papildinājuma, — Mūns teica, — dzejolis bija pats par sevi pietiekami daiļrunīgs … — viņš pagriezās pret Lovīzi un tikai tagad pamanīja, ka jaunā sieviete gul. — Mostieties!

—   Biju aizmigusi, — viņa pārlaida izbrīnījušos skatienu gluži tukšajai telpai. — Aiznesa? Visu? Bet kur tad manuskripti?

—   Nolikām uz palodzes, — Jensens teica.

Lovīze atviegloti nopūtās, izberzēja acis, tad vainīgi paskaidroja: — Piedodiet… Visu nakti negulēju… Pagājušo arī… Tā baidījos … Cerēju līdz pēdējam brīdim … Gadās taču brīnumi… Nule redzēju Magnusu sapnī… Dzīvu … Viņš mani izzoboja … Teica, ka nemaz neesot nomiris, ka visu to esmu tikai nosapņojusi… Ka vēl dzīvos ilgi, ilgi… V ,.

—  Tā varēja būt īstenība! Tieši tāpēc viņu nogalināja.— Mūns paskatījās zilajās debesīs, tad apstājās pie gleznas. — Sakiet, Jensen, jūs taču kaut ko saprotat no mākslas … Vai var izgatavot kopiju, kas ne ar ko neatšķirtos no īstās …

Jensens klusēdams papurināja galvu.

—   Bet Ņujorkas muzejā atrodas Rembrants, pret kuru visi eksperti lauzuši zobus. Un tomēr tas ir viltojums!

—   Veco meistaru noslēpums spīdošajā tehnikā, speciālās krāsās, — Jensens paskaidroja. — Tādu noslēpumu var galu galā izdibināt un atkārtot. Nokopēt dvēseli, raksturu daudz grūtāk. Vai tad var atkārtot Magnusu Menkupu? Man šķiet, tieši tādēļ viņam bija tik tuvs šis trimdā dzīvojošais vācietis. Viņš ir kā otrais Menkups, tikai raksta nevis ar spalvu, bet ar otu.

—   2ēl! Man tā gribējās kopiju! — Mūns pagriezās pret Lovīzi un cieti noteica: — Ballina adresi! Mudīgi!

Dīters Ballins

Taisnas tiesas humāno principu «Labāk atbrīvot desmit vainīgus nekā notiesāt vienu nevainīgu» pielieto ari pie mums. Diemžēl tikai attiecībā uz vīriem, kas savā laikā vadījušies no gluži pretēja principa.

MAGNUSS MENKUPS

Laiks bija brīnišķīgs. Hamburgas pelēkā ikdiena uzposās, uzmetusi pāri savam bezkrāsainajam virsvalkam caurspīdīgu zeltainu apmetni. Ballins dzīvoja samērā tuvu, un Mūns bija priecīgs, ka ļāvis sevi pierunāt iet kājām. Spēja divu saspringtu raundu starpbrīdī gandrīz pilnīgi izslēgties nāca talkā arī šoreiz. Viņš elpoja gaisu, apmierināti piemiedza acis spilgtajā saulē un izklaidīgi klausījās Jensenā.

— Klasisks dubultmotīvs! — Jensenam patika prātot uz ielas. — No vienas puses, šie desmit tūkstoši bija vajadzīgi, lai atpirktos no šantāžista, no otras — ja Ballins nespētu maksāt, Menkups uzzinātu, kas tam aiz ādas. Tā vai citādi, viņam bija tikai viena izeja — nogalināt!

Zaļumu nemaz nebija tik daudz, tomēr pēc Menkupa dzīvokļa Mūnam likās, ka viņš uzņem *sevī kondensētu skābekli. Ne jau tabakas smaka bija pie tā vainīga, Mūns to pat neievēroja, ne jau dzīvokļa sastāvējušais gaiss — ja plastmasa vispār kaut ko izdvašoja, tad drīzāk divdesmito gadsimtu. Taču tur, pat pie vaļējiem logiem, par spīti eksprešu saceltajam caurvējam, stiprāka par visām pārējām smaržām bija nāves smagā elpa. Bet te virmoja dzīve — cilvēki, automobiļi, ikdienišķas rosības pilnas mājas. Katrs ceļā pagadījies nosmulējies knēvelis šķita mazs brīnums, katrs pieaugušais — dzīves mīlētājs, katrs avīžu kiosks — pasaules notikumu un sadzīves drāmu centrs.

Tā tas vismaz bija, kamēr viņi atradās Harvestehūdes rajonā. Jo tuvāk centram, jo skaidrāks kļuva, ka šī siltā, zemes elpas atsvaidzinātā augusta diena solās būt karsta. Gan pārnestajā nozīmē, gan arī burtiskajā. To ātrāk par citām pazīmēm apliecināja avīžu pārdevēju stendi. Viens gulēja apgāzts, policisti lasīja pa putekļaino bruģi izmētātās pakas. Mazliet tālāk ietves malā liesmoja ugunskurs. Garāmgājēji — cits ziņkāri, cits ar apmierinātu smaidu lūkojās izplēnējušajās, tipogrāfijas burtiem klātajās papīra pārslās, kas lidoja no uguns. Viena nesairusi lappuse uzšāvās gaisā un tūlīt, liesmu satverta, acu priekšā pārvērtās sīkos pelnos. Bet Mūns paguva ievērot pazīstamu fotogrāfiju: Menkupa seju aiz melnās policijas mašīnas restēm. Mīkla galīgi noskaidrojās, kad viņi, nobraukuši trīs piestātnes autobusā, izkāpa pie metro stacijas. Te viss vēl bija kluss. Skvēriņā sievietes, pa veikaliem skrienot nokusušas, pētīja savus pirkumus, pensionāri sildījās saulītē, bērnu ratiņos brēca zīdaiņi. Tos centās pārkliegt pusmūža vīrietis ar rokas protēzi un diviem Dzelzs krustiem pie tūka frenča:

— Desmit feniņu! Pērciet «Die Welt»! Vienīgi patiesīga informācija. Lielais ciniķis padarījis sev galu! Hamburgas orākula gļēvā nāve! Magnuss Menkups izbēdzis no taisnīgas atmaksas.

Mūns un Jensens bija spiesti aizkavēties, -jo ceļu aizšķērsoja no stacijas izplūdis, šim dienas laikam neparasti liels ļaužu bars. Tajā bija galvenokārt jaunieši. Uzbudināti, pārmīdami aprautas frāzes, viņi aizsteidzās garām, nepiegriezdami vērību apklusušajam pārdevējam. Viņi jau bija aiz stūra. Pēdējais, tīšām atpalicis, garām drāz

damies, aizdedzināja stendu ar gāzes šķiltavām un metās bēgt. Acumirklī uzliesmoja laikraksti. Sprēgāja aizdedzies saplāksnis. Pārdevēja kliedzieniem kaut kur netālu atbildēja policista svilpes treļļi.

—  Jūs būsiet liecinieks! — pārdevējs pārskaities uzsauca Jensenam. — Nolādētie komunisti!

—   Ne prātā nenāk!

—   Šis arī viens no viņiem! — pārdevējs norādīja pieskrējušam policistam uz Jensenu.

—  Nāves komisija! Kriminālasistents Jensensl — tas nevērīgi uzrādīja dienesta apliecību, tad pusbalsī teica pārdevējam: — Ieteicu laisties lapās. Citādi jums šodien nodīrās Dzelzs krustus kopā ar visu ādu.

—  Vai tas nebija mazliet nepiesardzīgi? — Mūns vaicāja, kad viņi bija iegriezušies klusā sānielā.

—   Cenšos savaldīties, — Jensens vainīgi pasmaidīja. — Protams, pie mums policijā ne jau visi tādi kā Bodenšterns, tomēr prātīgāk turēt mēli aiz zobiem. Bet reizēm izlaužas uz āru. Mēsli tādi!

Klusā iela nepavisam nebija tik klusa, kā likās. Tās galu aizsprostoja metāla vairogi. Paslēpies nojumes ēnā, policijas virsnieks iekliedza īsas pavēles pie pašas mutes pieliktajā kabatas formāta raidītājā. Viņu ielenca policisti tērauda kaskās, ar revolveriem un gumijas stekiem. Ik brīdi tie nemierīgi lūkojās uz attālo laukumu, kur viļņojās un dunēja melna ļaužu jūra.

—   Magnuss Menkups laikam bija ļoti populārs? — Mūns jautāja. Abiem ar Jensenu vajadzēja griezties atpakaļ, tagad viņi, līkumodami pa šķērsielām, pūlējās nokļūt pie galamērķa.

—   Neteikšu, ka sevišķi. Praviešus baidās, bet nemīl. Tagad, kad viņš miris, katrs godīgs vācietis apjēdz, ko zaudējis… Jā, ir mums gan bezpajumtnieki, gan bezdarbnieki, gan ubagi, bet vairums saņem savu, lai arī mikroskopisku, ekonomiskā brīnuma kripatu. Taču naktīs pamostas bažas par rītdienu. Kad dzīvo Menkupu sēdināja cietumā un aplēja ar samazgām, viņi klusēja. Bet viņa zārka apgānīšanu tie piedot nevar. Iespējams, viņi nekad nav lasījuši Menkupa rakstus. Bet visiem zināma viņa iesauka …

—   Hamburgas orākuls?

—      Otra. «Vācu labklājības dumpīgā sirdsapziņa». To sacījis francūzis, viens no mūsu laikmeta lielākajiem domātājiem. Lūk, esam jau klāt!

Ieliņa atgādināja dekorāciju Vāgnera operai. Sirmi, nepareizas formas akmeņi, sirma sūna, kas spraucās starp oļiem, auga akmens iežogojumu spraugās. Sī ieliņa bija laimīgi pārdzīvojusi gan otrā pasaul'es kara briesmīgo bombardēšanu, gan Lielo Hamburgas ugunsgrēku. Uz apsūnojušās granīta balustrādes stāvēja paplucis gailis un uzvaroši apsveica sauli. Vaļējie logi dvesmoja podos iestādīto lefkoju un hiacintu vāro aromātu. Kaut kur nodziedāja senlaicīgs pulkstenis, tam atsaucās aiz dakstiņu jumtiem paslēpušās baznīceles zvana aizsmakusī vara balss. Tad viss atkal sastinga mūžsenā snaudā.

—  Vispiemērotākā vieta slepkavam, — Mūns pasmīkņāja.

Režģaini čuguna vārti ielaida viņus pagalmā. Iespējams, te kādreiz bijis dārzs, ko savām pastaigām izmantojis atvaļināts galminieks. Strūklakas akmens lauva vēl joprojām spļaudījās trim precīzi nomērītām urdziņām. Pa koka redelēm, aiz kurām varēja saredzēt ēnainu galeriju, rāpās vīnogulāja stīgas. No bijušā staļļa, kurā tagad mitinājās vientuļš motocikls, vēdīja gandrīz taustāma skrējienā sakarsušu zirgu elpa.

—  Vai Ballina kungs mājās? — Jensens jautāja.

—   Kopš vakardienas nav bijis, — labi saglabājusies vecīte acīgi nopētīja ciemiņus, tad, Jensena inteliģentā izskata uzmundrināta, atļāvās vaļsirdību: — Es jau labi zinu, kādēļ. Šodien jāmaksā īre, bet viņam, starp mums runājot, naudiņa guļ bankā, kas nobankrotējusi jau nelaiķa Vilhelma Otrā laikos. Literāts! — viņa nicīgi nospurdzās.

Jensens bija priecīgs — pats labākais informācijas avots ir savam īrniekam nelabvēlīgi noskaņota saimniece.

—   Atļausiet ieiet? — dienesta apliecību viņš uzrādīja ar tādu žestu, it kā tā būtu sengaidīta viesa vizītkarte. Un, neļāvis saimniecei pa īstam to nopētīt, žigli piebilda: — Cik pie jums te omulīgi! Kaut man būtu tāda mājiņa!

—   Mūsu ģimene dzīvo te jau krietnu laiku. Tā ap simts gadiem ar uzviju, — saimniece jutās glaimota. — Tātad jūs no policijas? Vai tiešām automobiļa dēļ?

—   Uzminējāt! — katram gadījumam apstiprināja Jensens. V.

—   Pati dzirdēju, ka Bailina kungs dzīrās to pārdot… Vienam, kas dzīvo tepat aiz baznīcas. Nopircis uz nomaksu, samaksājis tikai avansu, automobilis pieder firmai, bet viņš — pārdod! Mūsu laikos to sauca par zādzību. Bet tagad, zināms, jaunmodīgā vārdā — par spekulāciju. Un kāpēc jūs tāds mazrunīgs? — viņa pievērsās Mūnam.

—  Mūna kungs ir amerikānis.

—  Vai Ballina kungs arī Amerikā paspējis izdarīt šmu- ci? — viņa brīdi padomāja. — Kāpēc gan ne? Te kāds šantāžists mēģina izvilkt no vina naudiņu, laikam ir par ko.

—   Pastāstiet mums, lūdzama, sīkāk!

—   Vai tad vairs atceros? Pagājušajā nedēļā, kad uzkopu viņa rakstāmgalda atvilktnes, man nejauši trāpījās kāda vēstulīte. Visas pārējās viņš sadedzinājis, šī te iejukusi pārējos papīros. Ballina kungs taču raksta. Sacerējumus, veselas grāmatas! Vairāk par slepkavībām, kurš kuru nošāvis. Nekas, attēlo ārkārtīgi ticami.

—  Jūs solījāties pastāstīt par šantāžista vēstuli, — Jensens atgādināja.

—   Kas tur daudz ko stāstīt? Tumša pagātne. Kaut kādas ziedu vāzītes noslēpums. Viņiem, blēžiem, tā droši vien tāda parole. Tas tips prasa milzīgu summu. Bet Ballina kungs būtu priecīgs, ja varētu kaut vai īri samaksāt. Es viņam jau ieteicu: «Ja jau grāmatas vairs nebaro, ejiet, aplaupiet kādu!» Tomēr godīgāk nekā pārdot svešus automobiļus.

—   Vai drīkst apskatīt viņa istabu?

—   Lūdzu, viņš aizņem veselas divas. Nav jau vienkāršs mirstīgais, bet rakstnieks! Te kabinets, bet tur guļam- telpa … Ja interesējaties par sievietēm, tad ne ar ko derīgu nevaru pakalpot. Ballina kungs jau labprāt atvestu, bet es kategoriski aizliedzu. Gulēs ar cita sievu, bet pēc tam atnāks vīrs un apsūdzēs mani savešanā. Ļoti man tas vajadzīgs!

Jensens apskatīja rakstāmmašīnu. Liela, vismaz piecām kopijām domāta — tāda pati kā Menkupam. Viņš izvilka no tīra papīra kaudzītes vienu loksni, rūpīgi uzsita uz tās «Ceļinieka nakts dziesmu» un klusēdams parādīja Mūnam.

Tā bija Menkupa atvadu vēstules burtiska kopija. Sakrita viss. Maz lietota, gandrīz svaiga lenta, trekns, skaidrs šrifts. Pretēji Menkupa rakstāmmašīnai šai burti nesaķērās. Dzejolis, kuram saskaņā ar slepkavas nodomu vajadzēja pilnīgi novērst aizdomas, tapis uz šīs.

Kādu brīdi saimniece neizpratnē, tomēr ziņkāri sekoja viņu ne visai izprotamajai rīcībai. Beidzot tai izdevās pāri Mūna plecam ieskatīties saturā.

—   Gēte? — Viņa nostiepa, sapņaini piemetinādama:

—    Lielisks dzejnieks… Jā, sakarā ar šantažistu … Pirms dažām stundām pastnieks atkal atnesa vēstuli. — Viņa izņēma zem rakstāmmašīnas pabāztu aploksni.

—  Rādās, tā ir no viņa.

—   Kāpēc jums tā liekas?

—    Formāts un krāsa līdzīga, — viņa miglaini paskaidroja.

Saimnieces brīnumainā viszināšana tūdaļ kļuva skaidra, tikko Jensens uzlūkoja aploksni. Tā bija pavisam nesen atplēsta un diezgan prastnīgi atkal aizlīmēta. Teksts skanēja:

«Tā kā laikus nesamaksājāt desinittūkstoš marku, izpildu savus draudus. Magnuss Menkups šodien zinās par Jums visu. Ko iesāksiet, lai piespiestu viņu klusēt, atstāju Jūsu ziņā. Bet, ja nevēlaties, lai Jūsu īstais uzvārds un noziegums, par kuru kriminālkodekss paredz visaugstāko soda mēru, tiktu paziņots presei, ieteicu nekavējoties samaksāt visu summu. Lai Jūs nedomātu, ka tā ir izdoma, vēlreiz atgādinu «Ziedu vāzītes pakalpojumu».

Allaž gatavs Jums pakalpot

Pastkaste 1567.»

Iedziļinājušies vēstules pētīšanā, ne Mūns, ne Jensens nedzirdēja piebraukušas mašīnas rūkoņu.

—    Šķiet, Ballina kungs beidzot pārradies mājās! — iebāzusi galvu durvju spraugā, paziņoja saimniece. — Un mašīnu nav pārdevis, tad jau atkal bez naudas … Neuztraucieties! — viņa uztvēra Jensena mēmo brīdinājumu.

—  Teikšu, ka atnākuši ciemiņi.

Vēl nenoslāpētā motora rūkoņa, atbalsodamās klusumā, skanēja šajā miegainajā valstībā kā artilērijas zalves. Atlika vienīgi gaidīt. Jensens klusēdams izņēma pistoli un uzvilka drošinātāju.

—   Tā kā bail, — viņš atzinās. — Pat rokas trīc. Nekad neesmu šāvis uz cilvēku.

—   Cerams, uz mani jus arī nešausiet? — no priekštelpas atskanēja Deilija uzjautrinātā balss.

—   Kas noticis? — Mūns pielēca kājās.

—   Nupat pastnieks atnesa Menkupam vēstuli!

Jensens nepacietīgi atplēsa iegarenu aploksni, kas visos

sīkumos līdzinājās nupat lasītajai. Mazliet atšķīrās vienīgi saturs.

«Menkupa kungs!

Tā kā Ballins nespēja laikā sagādāt pieprasīto summu, izpildu savu solījumu.

Cilvēks, kas Jums pazīstams kā rakstnieks un žurnālists Dīters Ballins, īstenībā ir gestapovietis oberšturmfīrers Dītrihs Štīrmerks. Kādreiz viņš vadīja tā saucamo «Inteliģences sektoru», kura uzdevums bija izsekot un apcietināt kultūras darbiniekus. Viens no Štīrmerka upuriem ir vēlāk koncentrācijas nometnē nomocītais Nobeļa miera prēmijas laureāts fon Osieckis. Štīrmerks vairākkārt pašrocīgi nošāva cilvēkus, sevišķi viņš izcēlās, izrēķinoties ar neveiksmīgās 1944: gada jūlija sazvērestības dalībniekiem. Pēc Berlīnes kapitulācijas Štīrmerks parādījās Hamburgā ar viltotu pasi. Vadoties no konspirācijas apsvērumiem, viņš izvēlējās Ballina uzvārdu, jo Hamburgā šis ar slaveno dinastiju nesaraujami saistītais vārds jau pats par sevi psiholoģiski pasargāja no aizdomām. Iemantojis Jūsējo un Jūsu drauga deputāta Grundega uzticību, Štīrmerks Konstitūcijas apsardzības dienesta uzdevumā nodarbojās ar Jūsu izspiegošanu. Kad ievajadzējās likvidēt Grundegu, kas bija piedraudējis ar nepatīkamiem atklājumiem, pats piemērotākais kandidāts izrādījās Štīrmerks. Viņu kā Grundega draugu neturēja aizdomās. Satiekoties ar štīrmerku, Konstitūcijas apsardzības dienesta darbinieks B., kuram bija zināma tā pagātne, nodeva viņam ziedu vāzīti ar šķidru ogļskābo gāzi. Gluži tāda pati vāzīte atradās partijas frakcijas rolroisā. Kamēr mašīna gaidīja Grundegu pie bundestāga priekšsēdētāja savrupmājas, Štīrmerks apmainīja vāzītes. Mazliet vēlāk, brauciena laikā, viņš izkāpa, motivēdams to ar nepieciešamību steidzami piezvanīt Grundega personiskajam ārstam. Siltuma iespaidā šķidrā ogļskābā gāze izgarodama nemanot piepildīja no priekšējiem sēdekļiem ar šķērssienu nodalīto aizmuguri, kur sēdēja Grundegs. Sākās nosmakšana, acumirklī iestājās kolapss. Tā kā Grundegs jau sen slimoja ar sirdi, oficiālajai izmeklēšanai izdevās bez grūtībām pierādīt, ka viņš miris dabiskā nāvē.

Tāda ir Jūsu drauga Dītera Ballina īstenā seja. Nešaubos, ka Jūs uzskatīsiet šīs ziņas par pietiekami vērtīgām, lai par tām labprātīgi samaksātu man desmit- tūkstoš marku, kuras pazaudēju šajā sakarībā. Zināmu iemeslu dēļ vēlētos saņemt šo summu nevis čekā, bet asignācijās.

Lūdzu noteikt Jums ērtu laiku un vietu, kur satikties.

Pastkaste 1567.»

Tālrunis stāvēja viesistabā, mežģīņu sedziņas apklāts, porcelāna figūriņu sabiedrībā. Kamēr Jensens sarunājās ar Nāves komisijas dežurantu, viņa acu priekšā pletās idilliskais pagalmiņš ar klusi burzguļojošo strūklaku. Saimniece, kā viņš to bija gaidījis, tenkoja ar kaimiņieni. Tā, izliekusies pa logu, vēroja vārtus — droša pazīme, ka tika runāts par Ballinu.

—   Nekā iepriecinoša nevaru jums piedāvāt, — Jensens, atgriezies no telefona sarunas, pavēstīja. — Atsūtīt cilvēkus nevarot. Policija aizņemta ar demonstrantiem. Bodenšterns arī projām. Bez viņa rīkojuma operatīvās izziņošanas punkta priekšniekam nav tiesību nodot tālāk pavēli Ballina aizturēšanai… Atstāju komisāram telefo- nogrammu ar lūgumu ierasties šeit.

—   Neko darīt, gaidīsim, — Deilijs apskatīja autor- eksemplāriem rezervēto grāmatplauktu.

—   Interesanti, kas ir pieminētais B.? — Mūns vaicāja, izklaidīgi pārlasīdams Gētes dzejoli. Viņš tik daudz bija par to domājis, ka tagad saprata gandrīz katru vācu vārdu — kalni, galotnes, mežs, putni, miers.

—   Pamēģināsim! — Jensens teica. — Jāpiezvana informācijas aģentūrai «Siriuss». Vismaz pateiks, kuru līdzstrādnieku uzvārdi sākas ar «B».

—   Un cik jums izmaksās tāda izziņa? — Deilijs jautāja. Viņš bija atradis «Ģenerāļu sazvērestības» otro1 izdevumu un tagad pārlasīja šur tur pa rindkopai.

—   Nekā. Viņiem tā ir reklāma, — Jensens atkal devās pie telefona. y…

—   Tā jau domāju, — Deilijs nolika sējumu plauktā. — Tagad saprotu, kāpēc Ballins viņam neierastajā rakstnieka amatā izvēlējies dokumentālās hronikas žanru. Aculieciniekam tas nemaz nav tik grūti. Sevišķi iespaidīgas ir nošaušanas ainas.

—   Šķiet, esam uz pēdām jaunam atklājumam, — Jensens jau uz ātru roku bija paguvis sazināties ar informācijas aģentūru.

—   Bodenšterns? — Mūns pa pusei piecēlās no krēsla.

—   Vismaz tajā laikā, par ko iet runa, tur strādājuši tikai divi darbinieki ar tādu burtu. Kāds Bārenss un Bodenšterns. Ja piemetina, ka Bodenšterns atlaists tūlīt pēc Grundega nāves un Menkupa atbrīvošanas …

—   Tagad saprotams, kāpēc komisāra kungs uzreiz pazina Ballinu, lai gan teicās to nekad agrāk neredzējis, — Deilijs piezīmēja.

—   Vai varat to pierādīt? Nē! Un šīs vēstules autors arī nevar, citādi viņš nebūtu aprobežojies ar pirmo burtu. Tādēļ par to labāk nerunāsim! — Mūns izmisīgi centās aizsmēķēt cigāru, kas nekādi nevēlējās aizdegties. — Šobrīd jāatrisina cita problēma. Ja mūsu aizdomas ir pareizas, būs diezgan grūti izraut no Bodenšterna orderi Ballina apcietināšanai. Jo vairāk tāpēc, ka privātpersonas dienasgrāmata un šantāžista vēstules nav tieši juridiski pierādījumi. Kas attiecas uz Ballina pagātni, tad, cik man zināms no sarunas ar Menkupu, viņš tiks cauri ar visai mīkstu sodu. Ko mēs īsti vēlamies? Lai Menkupa nāve tiktu atriebta. Tādēļ ir tikai viens ceļš.

—   Kāds? — Deilijs, jau noprazdams, kas Mūnam padomā, saviebās.

—   Menkupa testaments! Ja Jensens gatavs atteikties no divdesmittūkstoš markām …

—   Es? — Jensens izskatījās gluži pārsteigts. — Tas taču vienīgi jūsu nopelns! Esmu jau teicis, mana specialitāte — fiksēt pēdas, turpretī slēdzienu taisīšanai pietrūkst talanta. Nekā nevar darīt, kriminālistika nav mana sūtība … Bet kāpēc jums atteikties?

—   Jūs nepazīstat Mūnu! — Deilijs jau bija padevies liktenim. — Gatavs pārdot pēdējās bikses, lai triumfētu taisnā tiesa! Starp citu, — viņš pievērsās Mūnam, — kas mani nesen nosauca par pašaizliedzīgu muļķi?

Mūns nepaguva atbildēt, atskanēja soļi.

—   Ballins! — Jensens sarāvās. — Paslēpieties! Es nešaušu pirmais. Bet, ja viņš atklās uguni, nošaušu kā suni! — balss bija mierīga, pat rokas vairs nedrebēja.

Taču ienāca nevis Ballins, bet saimniece.

—   Menkupa kungs miris! Man kaimiņiene tikko pateica, — viņa uztraukta pavēstīja. — Vēl nav zināms, vai tā pašnāvība vai slepkavība. Laikraksti raksta visādi … Tāpēc arī nelasu tos. Nekad nezini, kas īsti notiek… Es taču labi pazinu Menkupa kungu. Agrāk viņš bieži vien iegriezās pie Ballina kunga …

—   Un pēdējā laikā? — Deilijs noprasīja.

—   Vairs nenāca. Jau nodomāju, ka sastrīdējušies. Bet pirms divām dienām atkal atnāca… Ļoti nožēloja, ka Ballina kunga nebija mājās. Uzgaidīja pusstundu, tad palūdza uzvārīt kafiju. Viņam bija steidzami jāpabeidz kāds raksts … Kad iedzer kafiju, galviņa labāk strādā, to jau mans nelaiķis vīrs vienmēr apgalvoja … Bet cik ātri viņš sit uz mašīnas! Tūdaļ var redzēt — īsts rakstnieks, nevis tāds kā Ballina kungs.

Viņa, acīm redzot, grasījās stāstīt vēl ilgi, bet ieradās Bodenšterns un bez ceremonijām izvadīja viņu uz virtuvi.

—   Velns sazin kas notiek! — viņš pielika roku pie plākstera aizlīmētā vaiga. — Vesela revolūcija Menkupa dēļ! Labi, ka jūs man piezvanījāt, Jensen, citādi priekšniecība iedomājas, ka es esmu vispiemērotākā persona nekārtību likvidēšanai, jo kādreiz biju frontē. Ja paši netiek galā, ņem un mobilizē kriminālpolicijas darbiniekus … Kas te īsti par jezgu ar Ballinu?

Sākumā Bodenšterns noklausījās stāvot, tad apsēdās.

—  Vajadzēs viņu nopratināt, — komisārs beidzot sacīja. — Bet, godīgi sakot, es ne visai ticu. Gestapovietis slēpjas zem progresīva rakstnieka maskas; nogalina pa labi un pa kreisi visus savus draugus; kāds Konstitūcijas apsardzības dienesta — nevainojamas reputācijas iestādes līdzstrādnieks sazvērnieka lomā! Tas viss atgādina vissliktāko detektīvromānu. Ierosinu vispusīgi aplūkot šīs apsūdzības! — Bodenšterns nesteidzīgi uzskaitīja Mūna argumentus.

—   Kas attiecas uz pārsteidzīgām hipotēzēm, Jensen, tad vakardienas pieredze deva jums iespēju parHecinā- ties, ka ar tām laurus nevar nopelnīt. Varat iztēloties, kāds tracis saceltos, ja mēs apcietinātu Menkupa kundzi, dzimušu fon Vincelbahu? Interpelācija senātā, apspļaudītais policijas prefekts publiski atvainojas, avīžnieku vilku bars triumfē.

—  Varbūt jums arī taisniba, — noklausījies tulkojumu, ar liekuļotu nožēlu paziņoja Mūns. — Esmu vienisprātis ar Bodenšterna kungu. Anonīmā šantāžista apvainojumi vispusīgi jāpārbauda … Jensen, pasniedziet man, lūdzu, vēstuli… Te jau viņš ir, noslēpumainais «B»! Derētu vispirms uzzināt, kas slēpjas aiz šā burta un kāds tam sakars ar deputāta Grundega nāvi.

—  To es noskaidrošu! — Bodenšterns izrāva vēstuli un noglabāja kabatā.

—  Tādā gadījumā jūs nāksies drīzumā apsveikt, — Mūns pasmīnēja.

—   Ar ko? — Bodenšterna niknais skatiens, slīdot pa grāmatu plauktu, apstājās pie «Ģenerāļu sazvērestības».

—  Ar divdesmit tūkstošiem, ko Menkups novēlējis par Grundega slepkavas notveršanu.

Minūtes piecas Bodenšterns klusēja, tad pagriezās pret Mūnu: — Vai jūs esat gatavs apzvērēt tiesas priekšā, ka nešaubāties par Ballina vainu? Mana priekšniecība ieteica jūs kā detektīvus ar starptautisku vārdu … Tikai lūdzu saprast mani pareizi. Jums izdevies mani pārliecināt, citādi nebūtu nemaz jautājis, bet pats uzņemties atbildību neuzdrošinos.

—   Varu apzvērēt. Deilijs arī. Mēs esam gatavi labprāt jebkurā brīdī apliecināt, ka jūs tikai izpildījāt savu pienākumu. — Mūns, izvilcis kabatlakatiņu, noslaucīja aprasojušo pieri.

—   Labi! — Bodenšterns aprauti sacīja. — Jensen, ātri uz ielas! Vīrus šurp, mašīnu lai šoferis noliek aiz stūra. Citādi vēl kaut ko pamanīs un laidīsies lapās! Gaidiet mani prefektūrā! — viņš atkal pievērsās Mūnam un Deilijam: — Atvainojiet, bet jūsu klātbūtne nav vēlama… Kur te telefons?

Mūns un Deilijs izgāja. Priekštelpā viņi sadzirdēja Bodenšterna skaļo balsi:

—  Nāves komisija! Runā komisārs Bodenšterns! Steidzamība visaugstākā! Kontrolēt stacijas, lidlaukus un visas šosejas! Tiek meklēts divkāršs slepkava! Ja pretosies, šaut! Uzvārds — Ballins, vārds — Dīters, vecums — piecdesmit gadi, augums — aptuveni metrs septiņdesmit, acis — pelēkas, mati — gaiši, pareti, īpaša pazīme — sklerotiski asinsvadi vaigos!

Un tikai šajā brīdī Mūns pa īstam saprata, ka uzvarējis.

Būhenvaldes kundzes cimdi

Te būs mani cimdi… Paņemiet tos! Un pistoli ari! Tie jums vēl noderēs, ja esat par īstenu tiesu.

MAGNUSS MENKUPS

Alsteras paviljons, viens no Vācijas visslavenākajiem restorāniem, pusaplī liecās pār ūdeni. Daudzi apmeklētāji nāca šurp, lai patīksminātos par ainavu. Aiz stikla sienas bija īpatnēja pasaule, Hamburgas sirds — upju tramvaju izvagotā Iekšalstera. Sie modernie satiksmes līdzekļi šķita kā no citas planētas pārnesti šajā senlaicīgas burvības apdvestajā nostūrī, kur vecā Hamburga lika aizmirst jauno. Ap kvadrātveida baseinu stāvēja mūžseni, ziemeļu barokā celti sešstāvu nami ar neskaitāmiem zelmiņiem un smailiem dakstiņu jumtiem. Patriciešu klīrības pārņemti, tie drīzāk šķita kā no leģendas nekā reālas dzīves. Iespaids bija vēl stiprāks, kad skatījās atspoguļojumu pastāvīgi ņirbošajā ūdenī. Nomelnējušas putekļos un gadsimtu kvēpos, bet varbūt arī pateicoties prasmīgai restaurācijai, fasādes līgojās, it kā meistarīgi uzgleznotas uz teātra kulisēm. Dzeltenas un brūnas lapas kā planējošu dekoratīvu putnu silueti slīdēja gar dzelmes mājām.

Galdiņš, pie kura sēdēja Mūns un Deilijs, atradās līdzās ūdenim. Tvaikonītim aizpeldot garām, saules vizmas vēl ilgi lēkāja pa galdautu. Viesmīlis atnesa zušu zupu un divas porcijas litilita.

— Vai atceraties, Deilij, tieši šo ēdienu Ballins ieteica mums kā hamburdziešu virtuves specialitāti, — izteikdams šos vārdus, Mūns neviļus paskatījās uz kādu impozantu celtni pretējā krastā. Uzbūvēta vēlāk par saviem kaimiņiem, tā izcēlās ar solīdo lietišķību. Milzu uzraksts vēstīja, ka šeit atrodas Alberta Ballina nodibinātā kuģniecības sabiedrība «Hapag». — Nelietis kaut koy§aprata no kulinārijas!

—   Par nelaiķiem nav pieņemts runāt sliktu, — Deilijs, izskatīdams jauno «Hamburgas Orākula» speciālizlaidumu, uzdūrās attiecīgai informācijai.

Tajā bija lakoniski paziņots, ka Magnusa Menkupa slepkava, apšaudes laikā smagi ievainots, nogādāts slimnīcā, kur, nenākdams pie samaņas, miris. Lamatas ierīkotas Ballina dzīvoklī, operāciju vadījis kriminālkomisārs Bodenšterns.

Blakus bija ievietota republikas prezidenta Libkes telegramma, kurā tas izteica Hamburgas setiātam līdzjūtību sakarā ar pilsētas izcilā pilsoņa Magnusa Menkupa, kas ievērojami veicinājis progresīvās domas attīstību, priekšlaicīgo nāvi. Brīva domu apmaiņa — tika pasvītrots telegrammā — ir Vācijas Federatīvās Republikas sabiedriskās dzīves pamatakmens, lai gan jānosoda pārliecīgais asums, ko reizēm atļāvies nelaiķis.

Telegramma bija ievietota bez komentāriem. Tas radīja Deilijā izbrīnu. Bet pēc brīža viņš apjēdza, ka kļūdījies. Ne jau velti Menkups apmācījis savus līdzstrādniekus sarkastiskās polemikas augstajai mākslai. Zem telegrammas trekna rāmja ielokā varēja lasīt citātu no kāda Menkupa raksta: «Ja uzskata, ka republikas prezidenta visvērtīgākā īpašība ir liekulība, tad Libkes kunga personā mums ir vispiemērotākais šā augstā amata izpildītājs. Publiski uzstājoties, Libke allaž cīnās par brīvu domu apmaiņu. Jāsecina, ka, hitleriskas iestādes arhitekta amatā parakstīdams rīkojumu par koncentrācijas nometnes izbūvi, mūsu tagadējais prezidents rūpējies par ērtu vietu brīvai domu apmaiņai starp hitleriskā režīma pretiniekiem un viņu bendēm. Ar ko beidzās šī brīvā domu apmaiņa, visiem labi zināms — ar oponenta fizisku iznīcināšanu. Varbūt Libkes kungs sapņo tieši par šādu diskusiju?»

—  Jūsu vira atdziest! — Mūns atgādināja.

—   Nevar teikt, ka arī jums būtu sevišķa ēstgriba, — Deilijs pasmaidīja. — Skatieties, kāds augumiņš!

—   Uz ko tas zīmējas? — Mūns vaicāja, izklaidīgi apmaisīdams ar karoti zupu.

—   Uz mūsu apteksni, — Deilijs pamāja no šejienes labi saredzamās viesnīcas «četri gadalaiki» virzienā. Viņu istabas logi bija plaši atdarīti, bet uz balkona apkopēja baltā aubē un koķetīgā priekšautiņā vēdināja gultas veļu.

—   Laimīgs cilvēks! — Mūns nopūtās. — Prātā vienīgi sievietes. Man kaut kas cits nedod mieru.

—   Droši vien jūsu iemīļotais jājamzirdziņš, — Deilijs pajokoja.

—   Tik tiešām! Man liekas, neesam kaut ko pamanījuši, kā tas allaž gadās karstumā. Par Ballinu var teikt visu ko, tikai ne to, ka viņš bija muļķis. Viņš zināja labāk par citiem, ka Menkups skaitās izcils Gētes darbu pazinējs. Varu pieļaut nevīžīgu citēšanu paša grāmatā, par kuru nāksies «tbildēt tiesas priekšā. Bet, kad cilvēks sagatavojies slepkavībai, diez vai viņš pielaidīs tādu kļūdu.

Deilijs noburkšķēja kaut ko nenoteiktu un atkal iedziļinājās avīzes lasīšanā.

«Hamburgas Orākuls» bija ievietojis tāpat bez komentāriem valdības paziņojumu. Magnusa Menkupa slepkavība ir atsevišķa cilvēka izdarīts noziegums — tā tur bija teikts, — nevis neesošas hitleriešu sazvērestības rezultāts, kāds spokojas bezatbildīgiem elementiem, kas pārvērtuši Hamburgu par nekārtību un nemieru perēkli. Kategoriski jānosoda musinātāji, kuri Menkupa nāvi demagoģiski izmanto masu demonstrācijām, radīdami ārzemēs greizu priekšstatu par mūsu demokrātisko iekārtu.

Blakus bija citāts: «Ikreiz, kad stihiski izlaužas tautas niknums pret mūsu valdību, kuras mīlīgajā paspārnē atraduši patvērumu bijušie nacisti, Adenauera kungs klaigā par demagoģiju, bet demonstrāciju dalībniekiem pielīmē sarkano etiķetes. Vai nebūtu laiks ieskatīties patiesībai acīs? Magnuss Menkups.»

—   Par ko jūs pasmīnējāt, Deilij? — Mūns jautāja, atbīdīdams šķīvi. Vira bija galīgi atdzisusi, baudīt to tagad nozīmētu uz mūžīgiem laikiem sabojāt labās domas par Hamburgas virtuvi.

—   Par Menkupa citātu. Rodas iespaids, it kā viņš būtu pat paredzējis, kas notiks pēc viņa nāves.

—   Tad kāpēc gan tāds cilvēks kā viņš izstāstīja par satikšanos ar spāņu profesoru vienīgi Ballinam? Spriežot pēc dzēlīgas frāzes par «Ģenerāļu sazvērestības» pārlabotu variantu, Menkupam attiecībā uz Ballinu bijušas diezgan pamatotas aizdomas. Ja jau gribējās dalīties priekā, viņš drīzāk būtu uzticējies Lovīzei.

—       Viss var būt, — Deilijs lakoniski atbildēja, htfpinā- dams pa otram lāgam lasīt iespiesto Fredija Aintelera reportāžu «Pēdējā diena Magnusa Menkupa dzīvē». — Tā jau domāju, ka šis Fredijs noteikti kaut ko saputros.

—   Kas tur ir?

—   Viņš te apraksta vakaru restorānā, pieminēdams sasisto glāzi, kas, manuprāt, jau ir lieki. Fredijs, lai pastiprinātu melodramatisko toni, izgudrojis, it kā Menkups būtu sagriezis pirkstu.

—   Sagriezis? — Mūns noraidoši pakratīja galvu, tad sarāvās. — Bet tā taču tiešām bija! Tikai tagad atcerējos. Viesmīl, šurp, ātrāk! — viņš vicināja ar roku. — Velns tāds, negrib nākt! Atstājiet uz galda banknoti!

—   Kādēļ pēkšņi šī steiga? — Deilijs nekā nesaprata.

—  Jāpiezvana Jensenam! Lai apskata cimdus no iekšpuses. Tur jābūt mikroskopiskām asins pēdām.

—  Jūs gribējāt teikt — nav jābūt? — Deilijs pārlaboja.

—   Pirkstu taču sagrieza Menkups, ne jau Ballins! — negaidot viņš sastinga, pārdrošas domas pārņemts. — Vai tiešām?

Viesnicu «Četri gadalaiki», visvecāko un varbūt tieši tādēļ visdārgāko, pildīja pēc noziedējušu rožu ziedlapām smaržojoša grīdas vaska elpa. Biezi paklāji klusināja soļus, apkalpojošais personāls staigāja uz pirkstgaliem, pie sienām karājās senas gleznas. Mūns, iegrimis ādas krēslā, gaidīja administratora izsaukto direktora vietnieku, kura pārziņā atradās ārzemju viesi. Deilijs palika pie telefona gaidām Jensena zvanu.

—   Jūs gribat nodot pases? — laipna balss izrāva Mūnu no pārdomām. Melna fraka, pelēki svītrotas bikses, nevainojami baltas getras, gludi noskūta seja, kurā varēja skaidri lasīt vismaz sešu ārzemju valodu zināšanu. — Tas nav nemaz tik steidzami, — direktora vietnieks saprotoši pasmaidīja. — Mēs neesam Amerikā, kur tūlīt ņem ne tikai ārzemju pases, bet arī pirkstu nospiedumus, bez tam istabas jums pasūtījis Magnuss Menkups, jau tas vien kalpo jūsu personu apliecināšanai. Bet, tā kā esat mani izsaucis, varu tās pie viena paņemt.

—  Mani interesē profesors Kontisola no Spānijas.

—   Kontisola? — direktora vietnieks nevērīgi pameta pār plecu administratoram: — Lūdzu, viesu grāmatu!… Pareizi, profesors Kontisola, istaba 227, starp citu, gandrīz blakus jūsējai. Diemžēl jau aizbraucis. — Viņš atdeva grāmatu administratoram. — Bija apstājies tikai uz dažām stundām, caurbraucot uz Parīzi.

—  Vai viņš jums uzrādīja savu ārzemju pasi?

—   Piedodiet, kādā sakarībā tik dīvains jautājums? … Ak tā, es taču aizmirsu, jūs esat slavens detektīvs! Kā tad, lasīju šodien laikrakstā … Apsveicu! Spīdoša operācija! Kriminālkomisārs Bodenšterns sarunā ar preses pārstāvjiem īpaši izcēla jūsu nopelnus … Kaut gan, godīgi runājot, es personiski labprātāk būtu saņēmis komplimentu vietā tos divdesmit tūkstošus, kas tikuši komisāram … Tā, un tagad par profesora pasi… Viņš ienāca pie manis tieši šajā sakarībā — lai atvainotos. Viņš bijis spiests pasi atstāt franču konsulātā, Madridē viņš nav paguvis izprasīt vīzu, tādēļ vajadzējis iegriezties ceļā no lidostas.

—   Kāds viņš izskatījās?

—  Melna, kupla bārda, melnas ūsas, tumšas brilles.

—   Bet mati?

—   Arī tumši, vietām iesirmi, frizūra jaunmodīga, īss cirpums. Jūs taču neiedomājaties, ka viņš būtu viltvār- dis? — direktora vietnieks nespēja atturēties no smiekliem. — Runāja nevainojamā spāņu valodā, arī istabu viņam pasūtīja spāņu konsulāts.

—   Personiski?

—   Protams, pa telefonu. Ja konsulāti, kuru skaits Hamburgā pārsniedz trīsdesmit, ik reizi tāda nieka dēļ sūtītu pie manis savu darbinieku, manu durvju priekšā augu dienu stāvētu garu garā rinda.

Uzzinājis, ka spāņu konsulāts atrodas tai pašā ielā, kur viesnīca, Mūns devās turp. Konsuls diezgan pieklājīgi runāja angliski, tomēr lika Mūnam atkārtot savu stāstījumu.

—   Jāpiezvana policijai! — beidzot viņš bija uztvēris lietas būtību. — Istabu profesoram mēs neesam pasūtījuši: Atbraukt uz Hamburgu viņš arī nevarēja, pazīstamais onkologs Kontisola ir miris. Pirms trim gadiem.

Atgriezies viesnīcā, Mūns uzzināja, ka Jensens vēl nav zvanījis no laboratorijas.

—       Uzgrieziet «Hamburgas Orākula» redakcijas numuru! — viņš lūdza. — Mani interesē, kas uzdevis Fre- dijam Ainteleram intervēt profesoru Kontisolu.

Redakcijā paskaidroja, ka Fredijs izgājis pusdienot, bet kuru katru bridi atgriezīsies. Mūns lika priekšā aizbraukt uz turieni pašiem, lai nezaudētu laiku.

Hamburgā vēl manīja vakardienas cīņu pēdas. Rātslaukumā, ko viņi pirms dažām dienām bija apskatījuši kopā ar Menkupu, mētājās no bruģa izrauti akmeņi. Uz pirmajā pasaules karā kritušo monumenta cokola bija redzamas asinis, bet rātsnama fasāde bija ieguvusi papildu rotājumu — ar eļļas krāsu uztrieptu uzrakstu, ko policisti nesekmīgi pūlējās nomazgāt. Tas skanēja: «Ballins ir viens no jums! Nāvi fašistiem!»

Slavenajā tirdzniecības ielā Jungfernšteigā gandrīz neredzēja apmeklētājus. Vairums īpašnieku, paredzēdami jaunas nekārtības, piesardzīgi nodrošināja vitrīnas ar dzelzs štorām. Starp senlaicīgām kolonādēm pastaigājās policistu patruļa, gatava ik brīdi laist darbā gumijas stekus. Mazliet tālāk satiksmes policijas vienība pūlējās izkustināt no vietas demonstrantu aizdedzinātu, asfaltā iekusušu autofurgonu. Zem melnajiem kvēpiem varēja vēl saburtot vārdus: «Lasiet «Die Welt»! Vienīgā patiesā informācija!»

—   Kas attiecas uz šantāžistu, tad tur arī ir viena otra neskaidrība, — Deilijs pēkšņi atcerējās. — Kāpēc Ballins negriezās pēc palīdzības pie tiem, kas savā laikā bija viņam uzdevuši nogalināt Grundegu? Viņiem desmit tūkstoši ir viens spļāviens.

—   Ballins nav muļķis, es jau pirmīt to sacīju. Sevišķi tādās darīšanās. Tas, ka noziegums kļuvis kādam zināms, liktu iedomāties, ka viņš pats izpļāpājies. Bet ar tādiem, kas neprot turēt muti, nemēdz jokot.

—   Dabūja gan pa mizu! — viņu sarunā iejaucās tak- sīša šoferis, kas uzmanīgi līkumoja pa stikla drumslām nosēto ielu. Sī frāze attiecas uz Aksela Springera laikrakstu koncerna filiāli. Apakšējos stāvos visas rūtis bija izdauzītas, augšējos, līdz sestajam ieskaitot, aizsistas ar saplākšņiem. Uz vispārējā grautiņa fona kā sēru sludinājums melnēja reklāmas uzraksti, kas aicināja parakstīties uz «Die Welt» un citiem izdevumiem. Šoferis, laimīgi izvadījis automašīnu starp lauskām, atviegloti, gandrīz līksmi nolamājās: — Springera salašņas! Tā viņiem vajag!

Fredijs sagaidīja Munu un Deiliju plašā, gaišā telpā, kur stāvēja ap divi duči rakstāmgaldu.

—   Reportieru istaba! — viņš paskaidroja. — Menkupa iecienītā vieta! Pēc aiziešanas no galvenā redaktora posteņa viņš bieži vien atkāpa šurp. Toties savā agrākajā kabinetā ne reizi neiegriezās.

—   Varbūt negribēja atdzīvināt atmiņas? — Deilijs uz īsu mirkli piemirsa nāciena iemeslu. Šajā juku jukām samudžinātajā labirintā vislielākā mīkla bija pats Menkups.

—   Nedomāju vis, — Fredijs papurināja galvu. — Drīzāk tā bija smalkjūtība, nevēlēšanās atgādināt jaunajam redaktoram, ka viņš ir tikai Hamburgas orākula pēctecis. Bet šurp viņš labprāt nāca, visbiežāk naktī, kad visi aizgājuši. Vairums pēdējā laika rakstu sacerēti tieši šeit.

—   Kas jums uzdeva intervēt profesoru Kontisolu? — Mūnam beidzot izdevās iestarpināt jautājumu, no kura bija atkarīgs ārkārtīgi daudz.

—   Patiesību sakot, neviens, — Fredijs nolēca no rakstāmgalda, uz kura sēdēja. — Te gulēja zīmīte. Pie mums tā parasti pieņemts. Droši vien to bija atstājis vietējās hronikas nodaļas vadītājs.

Sarunāties bija grūti. Klabēja ap desmit rakstāmmašīnu, divas unisonā, pārējās ar nekārtīgām ritmiskām pauzēm.

—  Vai tad jūs nebūtu pazinis viņu pēc rokraksta?

—   Katram deguna priekšā ir rakstāmmašīna, bet pildspalva vispirms jāizvelk no kabatas. Neesmu gluži pārliecināts, vai tāda katram vispār ir.

—   Tātad zīmīte bija mašīnrakstā? — Mūns konstatēja tādā tonī, it kā tieši to būtu paredzējis. — Fredij, uzziniet, kas uzticēja jums šo uzdevumu. Ja tas nav vietējās hronikas redaktors, tad apskrejiet itin visus, bet noskaidrojiet!

—     Man patlaban ir steidzams darbs, — Fredijs atvainojās. — Jāapzvana slimnīcas, lai uzzinātu tur nogādāto ievainoto vārdus. Policija vakar sarīkoja rātslaukumā īstu slaktiņu.

—   Tas ir vēl steidzamāki

Neviens nepievērsa ciemiņiem ne mazākās uzmanības. Gara auguma reportieris, uzgūlies ar vēderu uz gflda, kaut ko pierakstīja, piespiedis ausij telefona klausuli. Iedams garām, Deilijs sadzirdēja tajā policistu svilpienus, neskaidrus kliedzienus, dobju dunu. Troksnis attālinājās, atkal bija saklausāma profesionāli mierīga balss, kas diktēja pēdējās ielu cīņas aprakstu.

Mūns domīgi pastaigājās starp galdiem. Pēkšņi viņš apstājās pie neliela brīva galdiņa, kur stāvēja milzīga rakstāmmašīna ar blakus noliktu «Hamburgas Orākula» vēstuļu blanku kaudzi. Viņš ar žestu pieaicināja Deiliju

—  Mašīna ārzemju korespondencei! — Deilijs tūdaļ saprata pēc neparasti lielā burtu daudzuma. Burti ar putniņiem virs tā, komatiem apakšā — romāņu valodām, dažādu valstu valūtas simboli, specifiski angļu mēru un svaru apzīmējumi.

Mūns un Deilijs zīmīgi saskatījās — šrifts bija pazīstams. Diez vai to varēja uzskatīt par nejaušu sagadīšanos, tādas rakstāmmašīnas mēdz būt vienīgi iestādēs ar plašu ārzemju korespondenci.

Žurnālists, kas,, aizvietodams Frediju, apzvanīja slimnīcas, aizsargādams vienu ausi no trokšņiem, izkliedza uzvārdus, cits tos ātrā tempā pierakstīja uz mašīnas. Ar ielu cīņu placdarmu savienotais reportieris iebļāvās:

—   Klusāk, velni tādi, nedzird ne vārda! … Labs ir, pāreju uz blakus istabu, piezvani tur! — viņš nolika klausuli un, paskriedams garām, uzvaroši pavēcināja bloknotu:

—   Puiši sakur uguni policistiem! Bet Magnuss vēl teica, ka pat nebūs, kas viņu izvada uz kapsētu. Hamburga sarīkojusi viņam tādas bēres, ka visi nami nodreb!

Ieskrēja satrauktais Fredijs.

—   Kaut kas neticams! Neviens par tādu uzdevumu nezina. Izprašņāju visus, ieskaitot lifta zēnu un redakcijas runci… Dzirdēju gan, ka senās pilīs spokojoties, bet lai redakcijā notiktu tādi brīnumi? … Nu, klājiet ātrāk vaļā — kas te slēpjas? Pēc jūsu ģīmjiem noprotu, ka jūs kaut ko zināt.

—   Mazliet pacietības, Fredij! — Deilijs viņu pārtrauca.

—  Vai Menkupa dienasgrāmata ir pie jums?

—  Jā. Publicējam izvilkumus nākamajā numurā, — viņš atslēdza atvilktni un ar svinīgu priesterisku žestu, kā brīnumdarītāju svētbildi ticīgajiem demonstrējot, izņēma kladi. — Spāņu profesora vēstuli arī. Jau sagudroju virsrakstu: «Cerība nāca no Spānijas, nāve no Vācijas!»

—   Vēstuli diez vai vērts ievietot.

—   Kāpēc?

—  Tūlīt redzēsiet.

Mūns pieveda viņu pie rakstāmmašīnas ārzemju korespondencei. Fredijs, turēdams rokā zilo papīru ar Madrides viesnīcas nosaukumu, neticīgi aplūkoja taustiņus. Viņš sāka kaut ko sajēgt. Bet tas likās tik pārsteidzoši, ka viņš tikai ar grūtībām spēja izdvest:

—  Vēstule rakstīta ar šo mašīnu? Tas taču nevar būt!

—  Jensens gan apgalvo, ka dzīvē atgadoties visneticamākās lietas, — Deilijs rāmi ielika vēstuli atpakaļ dienasgrāmatā. — Bet, lai vienu un to pašu mašīnu būtu lietojis gan Hamburgā dzīvojošais šantāžists, gan Spānijā dzīvojošais profesors Kontisola, kas pie tam, kā tikko noskaidrojām konsulātā, sen miris, — tas pat dzīvē nav iespējams. Zīmīti ar uzdevumu intervēt viltus profesoru atstājis uz jūsu galda pats Menkups … Sajā istabā naktī, kad visi bija aizgājuši, viņš sacerējis … Ko? Jaunu de- tektīvstāstu, kas mazliet līdzīgs viltus slepkavībai? Starp abām šīm izdomām ir tiešs sakars.

—   Laiks piezvanīt Jensenam! — Mūns viņu pārtrauca.

—  Sarunāties pa telefonu no šejienes var tikai cilvēks ar dzelzsbetona nerviem, — Deilijs protestēja.

—  Iesim uz Menkupa kabinetu! — Fredijs aicināja. — Tas pašlaik ir brīvs.

Tūlīt varēja redzēt, ka šajā telpā nekas nav pārkārtots. Ja Menkups vairījās atgādināt par sevi jaunajam redaktoram, tad tas atmaksāja ar to pašu, vismaz attiecībā uz kabinetu. Te nekas nesauca atmiņā laikmetīgumu. Uguns- punkts, kur nerūpējas par skaistumu un ērtību. Te turpināja dzīvot grūtie pēckara gadi, kad Menkups nodibināja žurnālu. Dīvāns jau tolaik droši vien nebija visai jauns. Ciets, ar biezu ādu apvilkts — tas kalpoja daudzus gadus. Zaļa galda lampa, kuras gaismā parocīgi lasīt korektūras. Un daudz pelnu trauku — lai, notraucot pelnus uz labu laimi, tomēr trāpītu kādā.

Jauns bija tikai telefons — balts, spīdīgs, kas nez kādēļ stāvēja nevis uz rakstāmgalda, bet uz zema pīpējamā galdiņa līdzās dīvānam.

Diez vai lielais gaišreģis nojauta, ka tieši šis tālrunis tiks izmantots informācijai, vienīgajai, kas nebija paredzēta, sastādot ģeniālo šaha uzdevumu.

—   Jensens apstiprina. Laboratorijas analīze patiešām konstatējusi labās rokas cimdā rādītāja pirksta iekšpusē asins plankumiņu. Grupa sakrīt ar Menkupa grupu, — ziņoja Deilijs. Šis jaunums, lai gan puslīdz gaidīts, tomēr iedarbojās kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. — Uzgaidiet, Jensen! Ar jums grib runāt Mūns.

—   Jensen, vai šantāžista vēstules jums tuvumā? — Mūns ar pūlēm apvaldīja pēkšņo vēlēšanos nolikt klausuli atpakaļ. Vai viņam bija tiesības izdibināt noslēpumus, kurus Menkups gribējis paņemt līdzi kapā?

—  Jā! Es pašlaik tieši savācu kopā apsūdzības materiālus.

—   Prokuratūrai?

—   Līdz tam vēl tālu. Nododu lietas, Bodenšternam nozīmēts jauns palīgs… Iznāk, tā tomēr ir pašnāvība? — Jensens jautāja ļoti klusi, droši vien lai nenoklausītos citi. — Bet kā tas saskaņojams ar dienasgrāmatas ierakstiem? No tiem taču izriet, ka Menkups nemaz nav taisījies mirt.

—   Tie bija lietiski pierādījumi pret Ballinu. Un… — Mūns nepaguva pabeigt.

—   Jā, es jūs dzirdu, Mūna kungs! — Jensens sacīja jau citā, oficiālā balsī. Droši vien kāds stāvēja blakus.

—   Apskatieties zīmogu uz aploksnes! — Mūns pieklusināja balsi. — Kāda sakaru nodaļa? Četrdesmit piektā? … Tad, Jensen, dodiet aģentūrai «Siriuss» vēl vienu izdevību reklamēt savas spējas. Mani interesē, vai šajā rajonā atrodas kāda privāta korespondences aģentūra?

—   Labi! — Jensens nolika klausuli.

Aizritēja minūtes divdesmit. Deilijs šķirstīja dienasgrāmatu. Fredijs domāja. Par to liecināja nedrošie soļi, istabu krustām šķērsām pārstaigājot un ik brīdi kādam priekšmetam uzduroties.

—   Kā jums tas vispār iešāvās prātā? — viņš beidzot jautāja Mūnam. — Mums tādu aģentūru anonīmām vēstulēm atliku likām. Pats piedalījos kādā reidā, tomēr nemūžam nebūtu uz tādām domām nācis. Varbūt tādēļ, ka toreiz patrāpījās gluži cita rakstura korespondence.

—   Un jums atļāva tajā ieskatīties? — Deilijs jautāja.

—       Par krietnu kukuli, ko iesmērējām īpašniecei. Galvenokārt šo sazināšanās ceļu izmanto īpašas erotikas mīļotāji. Avīzē «Die Welt» vai tamlīdzīgā izdevumā parādās sludinājums: «Jauna, glīta sieviete, spējīga apmierināt jebkuru gaumi, meklē pazīšanos ar devīgu kungu. Vēstules adresēt tādai un tādai aģentūrai, parole «Marķīze de Sad»…» Un visādi devīgi kungi aizraksta viņai, kādas tiem speciālas vēlēšanās un cik viņi ar mieru maksāt. … Bet tie vēl nav visļaunākie gadījumi… Mātes piedāvā mazgadīgas meitas, vīri izīrē savas sievas … īsta kloākal Ekonomiskā brīnuma otra puse… Pēc manas reportāžas trīs visnetīrākās aģentūras aizliedza, bet pārējās, baidos, pa šo laiku kļuvušas vēl netīrākas …

Varēja redzēt, ka Fredijam it nemaz negribas par to stāstīt, viņa domas, bez šaubām, kavējās citur. Bet vajadzēja taču kaut kādā veidā aizpildīt gaidīšanu, un, šo to pļāpājot, laiks aizrit ātrāk.

Mūns aplūkoja grāmatplauktus. Sējumu bija daudz. Spriežot pēc apdilušajām muguriņām, tie atradās nevis redakcijas, bet personīgā īpašumā. Gēte, Sovs, Markss. Gandrīz visi filozofi. Mūns paņēma rokā Gētes dzejoļu krājumu.

—   Par ko jūs domājat? — Fredijs vaicāja.

—  Vēl arvien par to pašu. Par «Ceļinieka nakts dziesmu», kas kopā ar Menkupa beidzamo dienasgrāmatas ierakstu sniedza izšķīrēju pierādījumu pret Ballinu.

Deilijs atcerējās tā dzīvokļa saimnieces vārdus par Menkupa pēdējo negaidīto apciemojumu. Toreiz viņš ilgi gaidījis Ballinu, strādādams, kā saimniece maldīgi domāja, pie kāda raksta. īstenībā toreiz ticis uzrakstīts Gētes dzejolis, aizvietojot vienu vārdu ar citu. Tikai tagad noskaidrojās arī, kāpēc Ballinam detektīvspēlē bija ierādīta samērā nevainīga loma, proti, pirmajam ienākt kabinetā un paziņot pārējiem par Menkupa nāvi. Noslēpuma atklāšana atbrīvoja no aizdomām visus, izņemot Ballinu. Viņš vienīgais tiešām varēja nogalināt Menkupu — taisni tādēļ, ka nāca iekšā pirmais. Šobrīd viss likās iespējams — pat tas, ka Menkups paredzējis bezgalīgi smalko psiholoģisko niansi — ieraudzījis līķi, vienīgi Ballins saglabās aukstasinību, tādēļ atšķirībā no pārējiem Menkupa draugiem pirmais reaģēs uz troksni gaiteņa galā, kur bija ieslēgti Mūns un Deilijs. Dabiski, ka viņš pasteigsies atvērt t^em durvis un līdz ar to atstās uz roktura savu pirkstu nospiedumus. Spēles noteikumos paredzētais Ballina pienākums ienākt pirmajam un novilkt cimdus no mirušā Menkupa rokām kopā ar aizslēgtajām durvīm un Gētes dzejoli arī bija galvenais būvmateriāls ar ārkārtīgu rūpību noregulēto slazdu mehānismam. Bet izšķirošu lomu izpildīja tomēr Gēte.

—   Viena vienīga kļūda dažās rindās, bet kāda kolosāla slodze tai uzticēta! — Deilijs savilka kopā savas pārdomas. — No visiem Menkupa gājieniem šis liekas visģeniālākais.

—   Ģeniāls? — Mūns nopūtās. — Iespējams. Bet arī visgrūtākais. Iztēlojos, kā viņš sēž pie Ballina rakstāmmašīnas un vilcinās … Izkropļot Gēti? Roka neceļas. Varbūt tas arī smieklīgi, bet tas raksturīgs tieši tādam Menkupam, kādu iedomājos. Bet varbūt tā ir vienkārši lantā- zija no manas puses, — Mūns grasījās nolikt dzejoļu krājumu atpakaļ, bet, sadzirdējis telefonu zvanām, nometa grāmatu uz dīvāna.

—  Jūs, Jensen? Kāpēc tik ilgi?

Izrādījās, ka Jensens, dabūjis no aģentūras «Siriuss» vajadzīgo izziņu, bija pats aizbraucis uz korespondences punktu. Aģentūras īpašnieks atrada sarakstu, saskaņā ar kuru viņam vajadzēja nosūtīt pa pastu precīzi apzīmētos datumos astoņas vēstules. Sešas — Ballinam. Divas — Menkupam, pēdējo ar tādu aprēķinu, lai tā pienāktu pēc viņa nāves. īpašnieks laimīgā kārtā atcerējās arī klienta izskatu. Tas bija pats Menkups.

Mūns nolika klausuli ar noguruša, ilggadīgu darbu paveikuša cilvēka žestu.

—  Vai atceraties atslēdziņu, kas izkrita no Menkupa kabatas, kad viņu pārnesa uz dīvāna? — viņš teica pēc ilgas klusēšanas.

—   Es vēl mēģināju ar to uzvilkt pulksteni hallē, kad tas apstājās, — Deilijs atsaucās. — Un visu laiku jokoju, ka ar to attaisāma burvju lādīte, kur paslēpts vēl ducis pārsteigumu.

—   Tā ir pastkastes 1567 abonentam izsniegta atslēga, vajadzīga Menkupam, lai saņemtu Ballina atbildi un līdz ar to savu aizdomu galīgu apstiprinājumu! — Mūns līdzjūtīgi palūkojās Fredijā. — Vēl aizvien neesat apradis ar šo domu? Es, jāatzīstas, tāpat.-Man ir priekšlikums — palasīsim vēlreiz Menkupa dienasgrāmatu, šoreiz nevis 110 gala, bet no iesākuma.

Gadu veci ieraksti ārkārtīgi lakoniski atspoguļoja personisko dzīvi un domas, domas… Reizēm bija dažu dienu, pat veselu nedēļu atstarpes.

«Otrreiz pārlasīju DItera grāmatu «Ģenerāļu sazvērestība», šoreiz daudz uzmanīgāk. Pa šo laiku izpētīju itin visu literatūru par mēģinājumu nogalināt Hitleru un tai sekojošo asiņaino izrēķināšanos. Dītera grāmatā ir detaļas, kuras nepiemin neviens cits autors. Bieži vien rodas iespaids, it kā rakstītu aculiecinieks.»

«Runāju par to ar Dīteru. Viņš paskaidroja, ka uzzinājis šīs detaļas no cietumā nodarbinātā amerikāņu ārsta. Šā cietuma ieslodzītie bija Nirnbergas prāvā apsūdzētie kara noziedznieki. Ārsts savukārt dabūjis tās zināt no ieslodzīta gestapovieša, kas īsi pirms prāvas noindējies un tādēļ nav figurējis apsūdzības oficiālajos materiālos. Dīters nosauca man ārsta uzvārdu. Gestapovieša uzvārds viņam pašam nav zināms.»

«Aizbraucu uz Minheni apciemot profesoru Litki. Nekādu cerību. Pie viena satikos ar Gēlena vietnieku V., kas kādreiz draudzējās ar Grundegu. Viņš apsolījās ievākt ziņas.»

«Otrreizēja sastapšanās ar V. Amerikāņu ārsts, kura uzvārdu minēja Dīters, nekad nav strādājis Nirnbergas prāvas dalībniekiem ierādītajā cietumā.»

«Atkal Minhenē. Profesors Litke šoreiz noskaņots vēl pesimistiskāk. Visam pienāk gals, arī dzīvībai. Divas stundas sarunājos ar V. par Grundega nāvi. Viņš nācis pie tāda paša slēdziena kā es, bet kaut ko pasākt nevar vai negrib. Iejauktas pārāk iespaidīgas personas.»

«Šodien sapratu — mūsu apstākļos ir tikai viens ceļš panākt taisnu tiesu. Tā ir iecerētās lugas «Būhenvaldes kundzes cimdi» galvenā ideja. Lai gan uzrakstītas tikai pirmās lappuses, jau cītīgi gatavojos pirmizrādei.»

— Tālāk var nelasīt, — Mūns gurdi teica. Fredijs aizcirta kladi. Tikko sadzirdams paukšķis, bet šajā no redakcijas drūzmas izolētajā kabinetā, kur tik bieži sēdējis

Magnuss Menkups,- tas noskanēja kā šāviens. Kā tas, pēc kura Hamburgas orākuls pārstāja eksistēt.

—   Būtu mēs zinājuši, kas ir lugas autors, viss daudz ātrāk nostātos savā vietā, — Deilijs sacīja. — Viena un tā pati dramaturģija uz skatuves un dzīvē. Kāda lieliska režisūra! Tāda cilvēka priekšā jānoņem cepure!

—   Ar atpakaļ ejošu datumu viegli izlikties par viszini, — Mūns papurināja galvu. — Ne velna jūs nebūtu sapratis, Deilij, par spīti lugai. Atcerieties, kādu samudžinātu kamolu nācās atšķetināt, līdz mēs, pateicoties brīnumam, nokļuvām pie patiesības. Ja Fredijs ar savu reportāžu nebūtu atgādinājis mums par nieka griezumu pirkstā, viss, ļoti iespējams, tā arī paliktu hipotēzes kūniņā. Tā bija mana vienīgā reālā cerība, kad sāku iet pa pēdām. Bet bez cerības gūt sekmes neviens zinātnieks un jo vairāk neviens detektīvs nemetīsies tādu neiespējamību atvarā, ka tu sāc pat šaubīties, vai esi pie pilna prāta. Menkups to lieliski apzinājās. Viņš visu paredzēja, visu aplēsa, atskaitot vienu vienīgu nejēdzīgu nejaušību — to pašu griezumu pirkstā …

—   Vai es tiešām būtu intervējis pašu Menkupu? — Fredijs grasījās apsēsties uz rakstāmgalda, bet tūdaļ izbīlī nolēca zemē. — Ja tā ir patiesība … Ja tā tiešām ir patiesība, — viņš atkārtoja, vēl aizvien neuzdrošinādamies tam noticēt, — tad neviens nepazina īsto Menkupu! Neviens!

—   Vēl taustīdamies tumsā, sacīju, ka te diez vai pielietojama parasta aritmētika. Bet kurš no mums kaut ko sajēdz no integrālās matemātikas? — Mūns pārlaida skatienu Menkupa kabinetam. — Esam pieraduši iet uz mērķi pa netīrajām pēdām, ko noziedznieks atstāj uz tīras grīdas. Lai kādus tas pielieto trikus, vajadzīgas vienīgi smadzenes un talants, lai tos atšifrētu. Bet šoreiz mīklas atminējums slēpās paša raksturā. Tik neparastā, ka tas liekas gandrīz izdomāts. Kāda titāniska vīrišķība vajadzīga, lai veselu mēnesi sagatavotu šo pēdējo aktu, nesakot nevienam ne pušplēsta vārda, sakožot zobus aiz sāpēm — gan fiziskām, gan garīgām! Iedomājieties, kā tas ir — zināt, ka nomirsi pēc dažām dienām, nomirsi, turklāt labprātīgi tuvinot savu galu. Un tajā pašā laikā ierakstīt dienasgrāmatā optimistiskas rindas par otrreizēju piedzimšanu, reportieru istabas naksnīgajā klusumā klabināt uz mašīnas rožainas prognozes vēl desmit dzīves gadiem. Tēlot tā, ka pat vecais Klaterboms, kas pazinis Menkupu četrdesmit gadus, noticēja viņa vieglprātīgajam dzīves priekam!

—   Vai Ballins maz bija to vērts? — Deilijs domīgi jautāja.

—   Bija! — Mūns pārliecināti atbildēja. — Menkups atriebās ne tikai par Grundegu, ne tikai par izspiegošanu un nodevību, kas attiecās uz viņu pašu, iespējams, ne tikai gestapo bendem par visiem tā upuriem. Ballina personā, kuru, sauksim lietas īstajā vārdā, Menkups nogalināja, viņš nāvēja pašu nodevības un bendēšanas ideju. Un, manuprāt, kaut kas no Menkupa sarkastiskā smīna jaušams arī tajā apstāklī, ka Ballinu vajadzēja nošaut tieši Bodenšternam. "

—   Bet ko lai iesāk ar šiem ierakstiem? — Fredijs apjucis pāršķirstīja dienasgrāmatu. — Mēs taču bijām pārliecināti, ka nevis viņš pats padarījis sev galu, bet viņu nogalinājuši! Ko teiksim tiem desmitiem tūkstošu, kas izgājuši ielās prasīt karātavas hitleriešiem?

—   Lūk, to! — Mūns paņēma kladi un ātri citu aiz citas izplēsa lappuses, kurās Menkups vēl varēja atļauties būt vaļsirdīgs. — Lai viss paliek tā, kā viņš to vēlējies.

Un, kamēr papīra driskas sadega redakcijas pelnu traukā, kur cauri tumšajam stiklam vizēja lieli burti «Hamburgas Orākuls» un devīze petitā «Jel kavējies!», Mūns atcerējās Menkupa kabinetu.

Ne šo, kur tas aizvadījis pusi mūža, bet Baha istabu. Tur tagad droši vien jau rīkojas krāsotāji. Zilās štoras noņemtas, diez vai tās atbilst Līzelotes fon Vincelbahas gaumei. Spoguļgriestus aizklāj maisi, lai neaptašķītu ar jauno krāsu. Bet vecā jau nomazgāta. Tumši sarkanā, violetā, oranžā — laikmetīguma un Baha mūžīgās harmonijas sintēze, ko Menkups bija izvēlējies savam īslaicīgajam miteklim. Jo, ievākdamies dzīvoklī, viņš jau zināja, ka ilgi nedzīvos.

Mūns iztēlojās tukšās sienas, uz kurām caur kailo logu krīt šai stundā jau pelēcīgās debess atspīdums. .Kaktā stāv saritināts audekls — no rāmja izgriezta glezna, kuru tā arī aizmirsuši iznest ārā … Visu to Mūns redzēja ārkārtīgi skaidri, it kā pats atrastos istabā. Bet patiesībā tas viss bija nenozīmīgi, jo ar šo telpu tās saimniekam nemaz nebija tik daudz kopēja. V*,

Menkups varēja dzīvot, vienalga, kur, — pilī, koncentrācijas nometnes barakā, savā redakcijas kabinetā, kur izgulētais dīvāns devis viņam patvērumu tik daudzas naktis. Visur viņš būtu palicis tas pats Magnuss Menkups, ne par sprīdi neatkāpdamies no savas būtības — tās, kas, izkaisīta pa dienasgrāmatu pamīšus ar promete- jiskās ieceres atsevišķām epizodēm, sadega tagad kopā ar tām.

«Kad aiziešu, lai nekas neatgādina mani, izņemot manas domas. Domājoši cilvēki būs man labākais piemineklis!»

Content

Imermanis Anatols HAMBURGAS ORĀKULS

lidosta Fūlsbitela

kafejnīca «vecā mīlestība»

memento mori!

teātris istaba

sankt-pauli

restorāns «rozārijs»

nāve pusnaktī

baha istaba

pēc pusnakts

testaments

hamburgas orākula četrkājis

integrālā matemātika

testamenta papildinājums

ceļinieka nakts dziesma

Dīters Ballins

Būhenvaldes kundzes cimdi