Konans Doils Arturs

INDĪGA JOSLA

INDĪGA JOSLA

I nodaļa

LĪNIJAS KĻŪST NESKAIDRAS

Nav šaubu, ka jau šobrīd, iekams visi šie pārsteidzošie notikumi nav pagaisuši no manas atmiņas, man tie jāpieraksta visos sīkumos, kas laika gaitā varētu pamazām piemirsties. Visu atceroties, es nevaru vien nobrīnīties, ka tieši mūsu mazajai «Zudušās pasaules» grupai — profesoram Celindžeram, profesoram Samerlijam, lordam Džonam Rokstonam un man pašam — bija lemts pieredzēt šo apbrīnojamo notikumu.

Kad pirms dažiem gadiem rakstīju «Daily Gazette» par mūsu vēsturisko Dienvidamerikas ceļojumu, es pat iedomāties nevarēju, ka man drīz vien uzsmaidīs laime pastāstīt par kādu vēl dīvaināku paša piedzīvotu notikumu, kuram nav precedenta visā cilvēces attīstības gaitā un kurš vēstures hronikās reiz pacelsies kā varena virsotne starp sīkajiem apkārtējiem pauguriņiem. Sis notikums pats par sevi vienmēr palika īsts brīnums, bet fakts, ka mēs visi četri tādā neparastā brīdī sagadījāmies kopā, ir gluži dabisks un pavisam vienkārši izskaidrojams. Runāšu par šiem notikumiem iespējami īsi un skaidri, lai gan it labi zinu — jo sīkāks šādā reizē ir apraksts, jo lasītājam tas vairāk patīk, tāpēc ka ļaužu ziņkārība bijusi un joprojām ir neapmierināma.

Piektdien, divdesmit septītajā augustā, pasaules vēsturē nemūžam neaizmirstamajā dienā, es aizgāju uz sava laikraksta redakciju un palūdzu jaunāko ziņu daļas vadītājam misteram Makārdlam trīs brīvas dienas. Vecais, labais skots papurināja galvu, pakasīja šķidros, rudos matiņus uz pieres un beidzot skaļi izsacīja savu nepatiku:

—   Es gan cerēju, mister Meloun, ka jūs mums šajās dienās īpaši noderēsiet. Redzat, te ir tāda problēma, ar kuru jūs vienīgais varētu tikt galā.

—   Ļoti žēl, bet ko lai dara,— es sacīju, mēģinādams noslēpt vilšanos.— Protams, ja esmu vajadzīgs, tad viss pārējais atkrīt. Man gan pašam bija kaut kas svarīgs kārtojams. Ja nu tomēr varētu iztikt bez manis . ..

—  Laikam tomēr nevarēs.

Jutos sarūgtināts, bet neatlika nekas cits kā pasmaidīt. Galu galā pats vien biju vainīgs, jo man jau sen vajadzēja saprast, ka žurnālistam nav nekādu tiesību kaldināt pašam savus plānus.

—  Centīšos par to vairs nedomāt,— es atbildēju, cik vien jautri spēdams pēc šāda strupa atteikuma.— Kas man būtu darāms?

—  Vajadzētu Roterfīldā intervēt to sātanu cilvēka izskatā.

—  Jūs varbūt domājat profesoru Celindžeru?— es iesaucos.

—  Jā, tieši viņu. Pagājušo nedēļu jauniņo Aleku Simp- sonu no «Courier» viņš vazājis aiz mēteļa apkakles un biksēm veselu jūdzi pa lielceļu. To jūs būtu varējis izlasīt policijas ziņojumā. Mūsu puiši labāk intervētu brīvībā palaistu aligatoru. Toties jūs, sens viņa draugs, manuprāt, to varētu izdarīt.

—  Nu,— es atvieglots ierunājos,— tad jau viss ir daudz vienkāršāk. Brīvas dienas es jums lūdzu tieši tādēļ, ka gribēju apmeklēt profesoru Celindžeru Roterfīldā. Redzat, paiet trīs gadi kopš mūsu lielākā piedzīvojuma plakankalnē un viņš uzaicināja mūs visus ciemos, lai nosvinētu šo notikumu.

—  Lieliski!— rokas berzēdams, iesaucās Makārdls, un viņa acis caur briļļu stikliem starot staroja.— Tad jau jūs it viegli izdibināsiet viņa domas. Par jebkuru citu cilvēku es teiktu, ka tas gvelž tīrās blēņas, taču profesors jau reiz pierādījis savu taisnību un, kas zina, varbūt tagad atkal pierādīs.

—  Ko īsti man vajadzētu izdibināt?— es jautāju.— Ko tad viņš patlaban dara?

—  Vai jūs neesat lasījis viņa vēstuli «Zinātnes iespējas» «Times» šāsdienas numurā?

—  Nē.

Makārdls pieliecās un pacēla laikrakstu no grīdas.

—  Lasiet skaļi,— viņš sacīja, ar pirkstu norādīdams sleju.— Es labprāt noklausīšos to vēlreiz, jo neņemos droši apgalvot, ka esmu visu tā īsti izpratis.

Un es nolasīju «Gazette» jaunāko ziņu redaktoram vēstuli.

ZINĀTNES IESPĒJAS

«Ser, ar interesi, tomēr ne gluži bez kritiskas pieejas izlasīju Jūsu laikrakstā publicēto pašapmierināto un galīgi bezjēdzīgo Džeimsa Vilsona Makfeila vēstuli, kurā minēts, ka Frauenhofera līnijas kā planētu, tā stāvzvaig- žņu spektrā kļūst neskaidras. Misteram Makfeilam tas šķiet pavisam nenozīmīgs fakts. Toties augstāk attīstīts saprāts tajā saskata kaut ko ļoti nozīmīgu, tik nozīmīgu, ka no tā pat varbūt ir atkarīgs visu mūsu planētas iedzīvotāju turpmākais liktenis. Šaubos, vai, izmantojot zinātnisko valodu, spēšu izteikt savas domas tādā veidā, lai mani saprastu tie nejēgas, kas uzlasa domu graudus no dienas laikrakstu slejām. Tādēļ centīšos pielāgoties viņu aprobežotajai domāšanai un visu izklāstīšu ar vienkāršu analoģiju, ko spēs uztvert arī Jūsu lasītāju prāts.»

—  Viņš taču ir brīnums, dzīvs brīnums!— Makārdls teica, domīgi šūpodams galvu.— Viņš būs saērcinājis vismiermīlīgāko dūjiņu un satracinājis kvēkerus to sanākšanas reizēs. Tāpat nav ko brīnīties, ja Londonā viņam kļuvis par karstu. Zēl gan, mister Meloun, jo Celindžeram patiešām ir dižens prāts! Bet nu paklausīsimies šo analoģiju.

«Pieņemsim,» es lasīju tālāk, «ka neliels savā starpā sasietu korķu saišķītis tiek palaists rāmā straumē, lai tas dodas pāri Atlantijas okeānam. Un korķi, apstākļiem nemainoties, dienu no dienas lēnām peld tikai uz priekšu. Varam iedomāties, ka šie korķi, ja vien tie spētu kaut ko apjēgt, uzskatītu šos apstākļus par nemainīgiem un pilnīgi drošiem. Turpretim mēs, kas esam apveltīti ar daudz plašākām zināšanām, saprotam, ka korķus varbūt gaida daudz dažādu pārsteigumu. Tie var uzdurties kādam kuģim vai snaudošam valim vai arī sapīties jūras zālēs. Lai kā arī būtu, korķu ceļojums drīz vien beigtos ar to, ka tie tiktu izsviesti Labradoras klinšainajā krastā. Bet ko gan korķi par visu to varēja zināt, kamēr tā rāmi diendienā peldēja pa okeānu, kas, pēc viņu saprašanas, ir bezgalīgs un viendabīgs?

Jūsu lasītāji, iespējams, atskārtis, ka šai līdzībā Atlantijas okeāns simbolizē vareno ētera okeānu, kurā peldam mēs, bet korķu saišķītis ir mazā, neizpētītā planētu sistēma, pie kuras pieder arī mūsu Zeme. Kā trešās šķiras saule ar gaužām nenozīmīgu pavadoņu bariņu mēs ierastajos apstākļos ik dienas slīdam pa straumi pretim nezināmam galam, nožēlojamai katastrofai, kas nāks pār mums pie pasaules telpas galējās robežas, kur mūs aizmēzīs kāda debesu okeāna Niagara vai satrieks pīšļos kāda neiedomājama Labradora. Un tādēļ es neredzu jēgu Jūsu korespondenta mistera Džeimsa Vilsona Makfeila seklajā un nepamatotajā optimismā, toties uzskatu, ka mums vajadzētu ļoti rūpīgi un neatlaidīgi vērot jebkuru pārmaiņu kosmiskajā vidē, kura, iespējams, var ietekmēt mūsu turpmāko likteni.»

— No viņa patiesi būtu iznācis varens sludinātājs,— teica Makārdls.— Grand gluži kā ērģeles. Lasīsim tālāk, kas tad īsti viņu satrauc.

«Fakts, ka Frauenhofera līnijas spektrā kļūst neskaidras un pārvietojas, manuprāt, norāda, ka visā kosmosā sākušās kaut kādas tikko manāmas savdabīgas pārmaiņas. Planētas gaisma ir saules gaismas atspulgs. Toties zvaigznes pašas izstaro gaismu. Taču planētu un zvaigžņu spektri šajā gadījumā mainījušies vienādi. Vai tas nozīmē, ka pārmaiņas notikušas arī pašās planētās un zvaigznēs? Man šāda doma liekas nepieņemama. Kādas gan kopīgas pārvērtības varēja vienlaicīgi notikt visos šais debesu ķermeņos? Vai šīs pārvērtības notikušas arī Zemes atmosfērā? Iespējams tas ir, tomēr ārkārtīgi grūti tam noticēt, tāpēc ka sev apkārt neredzam nekādu pārmaiņu pazīmes, un arī ar ķīmiskajām analīzēm neko nav izdevies atklāt. Kāda tad ir trešā iespēja? Mainīties varēja vadītāja vide, tas bezgalīgi smalkais ēters, kas plešas no zvaigznes līdz zvaigznei un ietver Visumu. Un šā okeāna dzīlēs mūs nes kāda lēna straume. Vai šī straume nevarētu mūs aiznest kādās jaunās ētera joslās, kuru īpašības mums nav zināmas? Pārmaiņas kaut kur tomēr ir notikušas. Par to liecina novirze spektrā. Iespējams, ka pārmaiņas būs noderīgas. Iespējams, ka būs kaitīgas. Un iespējams arī, ka neitrālas. To mēs neviens nezinām. Pavirši vērotāji var uzskatīt, ka šīs parādības nav vērā ņemamas, toties tāds cilvēks kā, piemēram, es, kas apveltīts ar plašām īsta domātāja gara spējām, sapratīs, ka Visuma iespējas nav tik viegli aprēķināmas un ka gudrākais ir tas cilvēks, kas allaž gatavs sastapties ar neparedzēto. Ņemsim acīm redzamu piemēru. Kurš gan uzdrošināsies apgalvot, ka neizprotamajai, plašajai epidēmijai, kas plosās Sumatras iezemiešu vidū un kas aprakstīta Jūsu laikraksta šārlta slejās, nav sakara ar kosmiskām pārmaiņām, uz kurām sumatrieši, iespējams, reaģē ātrāk nekā augstāk attīstītās Eiropas tautas? So domu pagaidām izsaku tikai kā minējumu. Apgalvot kaut ko tādu šobrīd būtu tikpat bezjēdzīgi kā to noliegt, un tikai pagalam aprobežots muļķis nespēs apjēgt, ka tas viss ir zinātnes iespēju robežās.

Ar patiesu cieņu DZORD2S EDVARDS CELINDZERS Mežrozēs, Roterfīldā.»

—  Tā ir ļoti patīkama, rosinoša vēstule,— domīgi noteica Makārdls, bāzdams cigareti garā stikla caurulītē, ko viņš lietoja par iemuti.— Kādas ir jūsu domas, mister Meloun?

Man ar kaunu vajadzēja atzīt, ka šai jautājumā esmu galīgs profāns. Kas, piemēram, bija Frauenhofera līnijas? Makārdls, kas pats šo jautājumu tikko bija izstudējis ar viņu redakcijas pašmācītā zinātnieka palīdzību, paņēma no rakstāmgalda divas daudzkrāsainas spektra tabeles, kas bija gaužām līdzīgas kāda jauna kriketa kluba godkārīgo biedru cepuru lentei. Viņš parādīja man kaut kādas melnas līnijas, kas šķērsoja košo krāsu rindu, kura sākās ar sarkano un, pakāpeniski pāriedama oranžā, dzeltenā, zaļā, zilā un zili violetā, nobeidzās ar spilgti violeto.

—   Sīs tumšās svītras ir Frauenhofera līnijas,— viņš sacīja.— Krāsas — tā ir pati gaisma. Ikviena gaisma, prizmas lauzta, dod vienas un tās pašas krāsas. Tās mums neko neizsaka. Svarīgas ir tikai šīs līnijas, tāpēc ka tās mainās atkarībā no gaismas avota. Tieši šīs arvien tik noteiktās līnijas pagājušo nedēļu kļuvušas neskaidras, un neviens astronoms nezina, kā to izskaidrot. Sajā attēlā nofotografētas neskaidrās līnijas, un to mēs ievietosim laikraksta rītdienas numurā. Līdz šim sabiedrība nav izrādījusi nekādu interesi par šo jautājumu, bet Celin- džera vēstule laikrakstā «Times», manuprāt, liks mazliet padomāt.

—  Un kāds tam sakars ar Sumatru?

— Redzat, ir tomēr kāda tāla sakarība starp neskaidrajām līnijām spektrā un slimu melnādaino Sumatrā. Profesors jau vienreiz pierādījis, ka zina, par ko runā. Sumatrā plosās kāda dīvaina slimība, par to nav ne mazāko šaubu; šodien saņēmām telegrammu no Singapūras, ka Zunda jūras šaurumā nedarbojas neviena bāka un ka tādēļ divi kuģi uzskrējuši uz sēkļa. Lai nu kā, būtu labi, ja jūs intervētu Celindžeru. Ja uzzināsiet kaut ko noteiktu, ievietosim to laikrakstā pirmdien.

Kad, pārdomādams jauno uzdevumu, gāju ārā no redaktora kabineta, izdzirdu, ka lejā, uzgaidāmajā telpā, kāds nosauc manu vārdu. Izsūtāmais bija atnesis telegrammu, kas pāradresēta no mana dzīvokļa Strī- temā uz šejieni. Telegrammu sūtīja tieši tas cilvēks, par kuru mēs nupat bijām runājuši.

«Strītemā, Hilstrītā 17, Melounam. Atvediet skābekli. Celindžers.»

«Atvediet skābekli!» Cik atceros, profesora humors arvien bija brutāls, un viņš spēja nākt klajā ar dažādiem netaktiskiem izlēcieniem. Vai šis bija viens no tiem jokiem, kas palaikam lika profesoram nevaldāmi smieties, līdz viņa acis it kā pazuda un no sejas pāri palika viena vienīga atplesta mute un trīsoša bārda, turklāt viņš pat nemanīja, ka visi pārējie ir pilnīgi nopietni? Es vēlreiz pārlasīju telegrammu, tomēr nespēju saskatīt tajā ne vismazākās humora pazīmes. Tātad tā varēja būt tikai strupa pavēle, kaut arī skanēja pavisam dīvaini. Lai nu kam, bet Celindžeram gan es gribētu paklausīt. Iespējams, viņš gatavojas kādam ķīmiskam eksperimentam, iespējams . . . Galu galā kāda man daļa, kāpēc viņam vajadzīgs skābeklis. Ja ir vajadzīgs, man tas jādabū. Līdz vilciena atiešanai no Viktorijas stacijas bija palikusi gandrīz vesela stunda. Es paņēmu taksometru un, noskaidrojis telefona grāmatā adresi, devos uz Skābekļa piegādes sabiedrību Oksfordstrītā.

Kad tuvojos šās sabiedrības ēkai, redzēju iznākam no turienes divus jaunekļus ar metāla baloniem, kurus viņi tikai ar pūlēm iecēla automobilī. Nikni bārdamies un čerkstošā balsī izrīkodams jaunekļus, tiem uz pēdām sekoja kāds pavecāks vīrs. Pēkšņi viņš pievērsās man, un es tūdaļ pazinu bargo seju ar kazbārdiņu. Sis cilvēks nebija neviens cits kā mans senais ceļabiedrs, nemūžam neaizmirstamais profesors Samerlijs.

—  Skaidrs!— viņš iesaucās.— Tātad arī jūs esat saņēmis tādu absurdu telegrammu par skābekļa iegādi?

Es parādīju telegrammu.

—  Nu kā tad. Arī es saņēmu tādu pašu, un, lai cik bezjēdzīgi man tas šķiet, kā redzat, daru visu, ko viņš liek. Mūsu jaukais draugs ir tikpat neciešams kā vienmēr. Kur nu tik steidzama vajadzība pēc skābekļa, ka jāatsakās no parastajiem piegādes līdzekļiem un jāatņem laiks cilvēkiem, kam patiesībā ir daudz vairāk darba nekā viņam! Kāpēc viņš pats nevarēja pasūtīt?

Es vienīgi ieminējos, ka profesoram varbūt skābekļa ievajadzējies pēkšņi.

—  Vai arī viņš tikai iedomājas, ka vajag, un tas nav gluži viens un tas pats. Toties tagad būtu lieki pirkt vēl vienu balonu, jo esmu jau iegādājis pietiekamu rezervi.

. — Un tomēr ir kāds iemesls, kādēļ viņš acīmredzot vēlas, lai arī es atvestu skābekli. Labāk izdarīšu tieši tā, kā viņš lika.

Lai kā Samerlijs rūca un kurnēja, es pasūtīju vēl vienu balonu un novietoju to turpat automobilī, tāpēc ka viņš piedāvājās aizvest arī mani uz Viktorijas staciju.

Es pievērsos savam taksometra šoferim, lai samaksātu par braucienu, bet izrādījās, ka tas ir kašķīgs un rupjš cilvēks. Kad atgriezos pie profesora Samerlija, viņš tik neganti strīdējās ar jaunekļiem, kas bija nesuši skābekli, ka mazā kazbārdiņa sašutumā raustījās vien. Atceros, viens puisis nosauca Samerliju par «veco muļķa kakadū», un to nu profesora šoferis vairs nevarēja paciest: viņš izlēca no automobiļa, lai aizstāvētu sava kunga godu, un mums tikai ar pūlēm izdevās novērst traci uz ielas.

Sos sīkumus, liekas, nebūtu vajadzības stāstīt, un tobrīd tie paslīdēja garām tikai kā nenozīmīgas epizodes. Vienīgi tagad, atskatoties pagātnē, es spēju saredzēt, kāds šiem sīkumiem bija sakars ar visu notikumu, ko esmu apņēmies izklāstīt.

Šoferis bija gadījies vai nu iesācējs, vai arī zaudējis savaldīšanos šai tracī, tāpēc ka uz staciju viņš brauca gluži kā bez jēgas. Divreiz mēs gandrīz saskrējāmies ar tādiem pašiem nemākuļiem, un es, cik atceros, ieminējos Samerlijam, ka prasme vadīt satiksmes līdzekļus Londonā ir stipri pasliktinājusies. Reiz mēs nobraucām cieši garām milzu pūlim, kas vēroja kautiņu uz Pelmela stūra. Kautiņa satraukti, cilvēki bļaudami izgāza dusmas uz neveiklo braucēju, un kāds uzlēca uz kāpšļa un novicināja pār mūsu galvām nūju. Es viņu gan nogrūdu zemē, tomēr pavisam droši jutāmies tikai tad, kad laimīgi bijām tikuši garām pūlim un izbraukuši no parka. Sie sīkie notikumi, cits citam sekodami, uzbudināja mani arvien vairāk, un pēc sava ceļabiedra īdzīguma es spriedu, ka arī viņa pacietības mērs ir pilns.

Toties labā oma mums atkal atgriezās, ieraugot slaido, kalsno lordu Džonu Rokstonu, kas gaidīja mūs uz perona, ģērbies dzeltenā tvīda medību tērpā. Kad lords Džons mūs ieraudzīja, viņa skarbā seja, kurā, tāpat kā agrāk, dzirkstīja niknās un tomēr allaž līksmās acis, priekā pietvīka. Rudajos matos šur tur jau mirdzēja pa sudrabotam pavedienam. Pierē laiks bija ievilcis dažu labu dziļāku rievu, un tomēr lords Džons bija tas pats mūsu krietnais pagājušo dienu ceļabiedrs.

—  Sveicināti, Herr Professor! Sveicināts, mīļo zēn!— viņš sauca, nākdams mums pretim.

Ieraudzījis, ka mums nopakaļ nesējs ratiņos velk skābekļa balonus, lords Džons skaļi iesmējās.

—  Tātad arī jūs tos esat iegādājušies!— viņš sauca.— Manējie jau ir novietoti bagāžas vagonā. Ko gan mūsu dārgais draugs atkal nodomājis darīt?

—  Vai jūs esat lasījis viņa vēstuli laikrakstā «Times»?— es jautāju.

—  Kas tur bija teikts?

—  Tīrās blēņas!— Samerlijs nikni norūca.

—  Ja nemaldos, vēstulei ir sakars ar šiem skābekļa baloniem,— es paskaidroju.

—  Tīrās blēņas!— Samerlijs negaidīti skarbi atkārtoja.

Mēs visi iekāpām pirmās klases smēķētāju vagonā, un

Samerlijs jau aizdedza īso, apdegušo, veco pīpi, kas likās apsvilinām viņa garā, enerģiskā deguna galu.

—  Mūsu draugs Celindžers ir gudrs vīrs,— viņš aizrautīgi ierunājās.— To neviens nevar noliegt. Bet, kas noliedz, tas ir gatavais muļķis. Paskatieties uz viņa cepuri. Tajā ietilpst sešdesmit unces smadzeņu — milzīga mašīna, kas darbojas viegli un bez vainas. Parādiet man telpu, kur atrodas mašīna, un es jums pateikšu, cik liela ir pati mašīna. Taču viņš ir dzimis šarlatāns — esmu to teicis viņam acīs, jūs paši esat dzirdējuši —, dzimis šarlatāns, kas ar dažādiem teatrāliem trikiem vienmēr gribējis būt uzmanības centrā. Pašlaik iestājies klusuma periods, tāpēc mūsu draugs Celindžers atradis piemērotu gadījumu, lai piespiestu cilvēkus runāt par viņu. Jūs taču nedomājat, ka viņš pats nopietni tic visām šīm blēņām, it kā ēterā būtu notikušas kaut kādas pārvērtības un tādējādi cilvēcei draudētu patiesas briesmas. Kur tas dzirdēts?!

Viņš sēdēja kā vecs, nosirmojis krauklis, nemitīgi kurnēdams un dzēlīgi smiedamies.

Es klausījos Samerlijā, un mani pārņēma dusmas. Nebija godīgi, ka viņš tā runāja par mūsu toreizējās ekspedīcijas vadītāju, kuram varējām pateikties ne vien par iemantoto slavu, bet arī par neparastajiem piedzīvojumiem, kādu nav bijis vēl nevienam cilvēkam. Es jau biju papletis muti, lai atspēkotu Samerlija teikto, bet lords Džons ierunājās pirmais.

—  Vienreiz jau jums iznāca saskriešanās ar veco Celindžeru,— viņš bargi noteica,— un jūs tikāt pievārēts desmit sekunžu laikā. Man liekas, profesor Samerlij, jums ar viņu nevar būt pa ceļam, tādēļ labākais, ko jūs varat darīt, ir — turēties no Celindžera tālāk un likt viņu mierā.

—  Bez tam,— es ierunājos,— profesors Celindžers mums visiem ir bijis labs draugs. Un, lai kādi būtu viņa trūkumi, viņš ir caurcaurēm godīgs, un es neticu, ka viņš spētu runāt ko sliktu par draugiem tiem aiz muguras.

—  Labi teikts, manu jauno zēn,— piebilda lords Džons Rokstons. Tad, laipni smaidot, uzsita profesoram Samerli- jam uz pleca.

—  Diezgan, Herr Professor, norunāsim šobrīd vairs nestrīdēties. Mēs kopā esam pārāk daudz ko pārdzīvojuši. Tomēr Celindžeram labāk lieciet mieru, jo man un šim zēnam ir zināma vājība pret veco vīru.

Bet Samerlijs ir nedomāja samierināties. Seju saviebis, viņš nikni izpūta biezus pīpes dūmu mutuļus.

—   Nu vai zināt, lord Džon Rokston,— viņš ierunājās čerkstošā balsī,— jūsu domām par dažiem zinātnes jautājumiem manās acīs ir tikpat maz vērtības kā maniem uzskatiem par jauna tipa bisi jūsu acīs. Man pašam ir -savs saprāts, un es to izmantoju pēc saviem ieskatiem. Vai tādēļ, ka vienreiz esmu kļūdījies, man bez kritikas būtu jāpieņem viss, arī aplamais, kas šim vīram varbūt ienāk prātā? Vai tiešām mums vajadzīgs zinātnes priesteris, kas no kanceles paziņo nekļūdīgus spriedumus, kuri bez ierunām jāuzklausa nabaga pazemīgiem ļautiņiem? Atkārtoju, ser, man pašam ir sava galva uz pleciem, un es justos kā pēdējais nelga un vergs, ja vairs nevarētu to izmantot. Ja jums labpatīk ticēt šiem murgiem par ēteru un Frauenhofera līnijām spektrā, lūdzu, ticiet, bet neprasiet no cilvēka, kas ir vecāks un gudrāks par jums, lai arī tas piedalītos šai muļķībā. Vai tad nav pilnīgi skaidrs — ja ēterā būtu notikušas tādas pārvērtības, kā viņš apgalvo, un ja tās būtu kaitīgas cilvēka veselībai, sekas mēs sen jau paši būtu izjutuši.— Viņš skaļi iesmējās, priecādamies par savu pārliecinošo argumentu.— Jā, ser, tādā gadījumā mēs sen vairs nebūtu savā normālajā stāvoklī un nesēdētu mierīgi vilcienā, pārspriezdami zinātnes problēmas, bet mūsu organismā skaidri parādītos saindēšanās simptomi. Kur mēs varam saskatīt kaut kādas postošu traucējumu pazīmes? Atbildiet, ser! Atbildiet, lūdzu! Tikai neizvairieties! Man izdevās piespiest jūs pie sienas!

Es saskaitos aizvien vairāk. Mani kaitināja Samerlija naidīgā izturēšanās.

—  Ja jūs zinātu kaut ko vairāk par šīm pārvērtībām, jūs, man šķiet, nebūtu tik pašpārliecināts,— es iebildu.

Samerlijs izņēma pīpi no mutes un uzmeta man saltu skatienu.

—  Lūdzami, ser,— ko jūs gribējāt sacīt ar šo visai nekaunīgo piezīmi?

—   Ar to es gribēju sacīt, ka jaunāko ziņu redakcija nupat saņēmusi telegrammu. Tā tik tiešām apstiprina faktu, ka Sumatrā saslimuši visi iedzimtie un Zunda jūras šaurumā nav bijušas iedegtas bāku ugunis.

—  Cilvēka muļķībai, nudien, nav robežu!— Samerlijs iesaucās nevaldāmā niknumā.— Vai patiesi jūs neapjēdzat, ka ēters, pat ja mēs uz mirkli pieņemtu absurdo Celindžera hipotēzi, ir universāla viela, kas dažādās pasaules malās ir un paliek viena un tā pati? Vai jūs kaut brīdi varat iedomāties, ka ir tāds Anglijas ēters un Sumatras ēters? Varbūt jūs domājat, ka Kentā ēters ir kaut kādā ziņā labāks nekā Sarijā, pa kuru mēs pašlaik braucam. Nē, nudien, caurmēra cilvēka lētticībai un gara tumsībai nav robežu. Vai ir iespējams, ka ēters Sumatrā iedarbotos uz iedzīvotājiem tik briesmīgi, ka tie visi sen jau gulētu nesamaņā, turpretim mēs nejustu ne vismazāko pārmaiņu? Par sevi tik tiešām varu teikt, ka vēl nekad mūžā neesmu juties spēcīgāks miesās un možāks garā.

—  Var jau būt. Es nekad neesmu uzdevies par zinātnieku,— es teicu,— lai gan esmu kaut kur dzirdējis, ka vienas paaudzes zinātniskie atklājumi nākamajai paaudzei parasti liekoties tīrie maldi. Tomēr nav nemaz vajadzīgs tik daudz veselā saprāta, lai apjēgtu, ka ēters vēl ir maz izpētīts, ka uz to dažādās pasaules daļās var iedarboties dažādi lokāli apstākļi un ka šās iedarbības sekas pie mums varētu parādīties vēlāk.

—   Ar šiem «var» un «varētu» jūs neko nepierādīsiet,— nikni iekliedzās Samerlijs.— Cūkas var lidot. Jā, ser, cūkas var lidot, tomēr tās nelido vis. Nav nekādas jēgas ar jums strīdēties. Celindžers jums piebāzis pilnu galvu ar savām muļķībām, un jūs abi neesat spējīgi saprātīgi domāt. Savu viedokli es tikpat labi varētu izklāstīt arī vilciena sēdekļiem.

—   Jāatzīst, profesor Samerlij, ka jūsu izturēšanās, šķiet, nav uzlabojusies, kopš man bija gods jūs pēdējo reizi redzēt,— lords Džons asi noteica.

—   Jūs, augstdzimušie kundziņi, neesat raduši uzklausīt patiesību,— skarbi smiedamies, attrauca Samerlijs. — Nav jau diez cik patīkami, ja kāds liek tādam lordam saprast, ka viņš ar visu savu titulu tomēr ir un paliek pagalam neizglītots cilvēks.

—  Goda vārds, ser,— lords Džons sacīja stingri un noteikti,— ja jūs būtu kaut drusku jaunāks, es jums neļautu runāt ar mani tik apvainojošā tonī.

Samerlijs izslēja zodu, tā ka pašķidrā kazbārdiņa notrīsēja.

—  Lai jums viss būtu skaidrs, ser, manā mūžā nav bijis tāda brīža, kad es, vai jauns vai vecs, būtu baidījies izteikt savas domas stulbam gailēnam — jā, ser, stulbam gailēnam, pat ja viņam būtu tik daudz titulu, cik vien vergi var izdomāt un muļķi skandināt.

īsu brīdi lorda Džona acis iekvēlojās, bet tad ar pārcilvēciskām pūlēm viņš savaldījās un, rūgti pasmaidījis, sakrustotām rokām atlaidās sēdeklī. Man tas viss šķita pretīgi un nožēlojami. Kā vilnis uzplūda pagātnes atmiņas, draudzīgās attiecības, laimīgās, piedzīvojumiem bagātās dienas — viss, kā dēļ cietām, pūlējāmies un uzvarējām. Un ar ko tas viss beidzās — ar apvainojumiem un lamām! Pēkšņi sāku elsot — elsot skaļi, nevaldāmi, rīstīdamies, un to es nekādi nespēju noslēpt. Mani biedri izbrīnījušies palūkojās manī. Es aizklāju seju ar rokām.

—   Ir jau labi,— es teicu.— Vienīgi… vienīgi man ir ļoti, ļoti žēl!

—  Jūs esat slims, mīļo zēn, un tā ir visa vaina,— sacīja lords Džons.— Man jau pašā sākumā jūs likāties tāds dīvains.

—   So triju gadu laikā jūs, ser, nemaz neesat labojies,— pašūpodams galvu, teica Samerlijs.— Arī man tikšanās brīdī nepalika nepamanīta jūsu dīvainā izturēšanās. Lord Džon, nav vērts veltīgi šķiest līdzjūtību. Sīs asaras birst vienīgi alkohola ietekmē. Cilvēks ir mazliet iedzēris. Starp citu, lord Džon, es nupat jūs nosaucu par gailēnu; varbūt tas bija teikts pārāk asi. Taču šis vārds man atgādina kādu manu īpašību, nenozīmīgu, tomēr interesantu. Jūs pazīstat mani kā bargu zinātņu vīru. Un vai jūs ticēsiet, ja teikšu, ka bērni reiz mani pelnīti sauca par dažādu lauku sētas trokšņu atdarinātāju? Varbūt varu jums ceļā patīkami pakavēt laiku. Vai jūs gribētu dzirdēt, kā es protu dziedāt gaiļa balsī?

—  Nē, ser,— atbildēja lords Džons, joprojām juzdamies stipri aizvainots,— man tas nebūt neliekas tīkams laika kavēklis.

—   Es gluži labi protu arī klukstēt kā vista, kas nule izdējusi olu. Varbūt atļausiet pamēģināt?

—  Nē, ser, labāk nemēģiniet.

Lai gan lords Džons tik nopietni bija izteicis nepatiku, profesors Samerlijs tomēr nolika pīpi un visu atlikušo ceļa gabalu kavēja mums laiku vai, pareizāk sakot, maitāja omu, atdarinot putnu un dzīvnieku balsis, un tas likās tik muļķīgi, ka mana raudāšana pēkšņi pārvērtās neprātīgos smieklos, kas kļuva arvien histēriskāki, jo es sēdēju iepretim šim nopietnajam profesoram un redzēju viņu — nē, pareizāk, dzirdēju viņu atdarinām gan aizkaitinātu gaili, gan kucēnu, kuram kāds uzminis uz astes. Lords Džons pasniedza man laikrakstu, uz kura malas bija uzrakstījis ar zīmuli: «Nabadziņš! Pavisam jucis!» Tas viss, bez šaubām, izskatījās gauži dīvaini, taču šajā mirklī man šis priekšnesums šķita bezgala asprātīgs un komisks.

Lords Džons tikmēr, noliecies uz priekšu, klāstīja man kaut ko par bifeli un kādu indiešu radžu — bezgala garu stāstu, kuram, kā man šķita, nebija nedz sākuma, nedz gala. Profesors Samerlijs patlaban čivināja kā kanārijputniņš un lords Džons bija sasniedzis sava stāsta kulminācijas punktu, kad vilciens pienāca Džarvisbrukā, kurā mums bija jāizkāpj, lai nokļūtu Roterfīldā.

Celindžers mūs sagaidīja stacijā. Viņš izskatījās lieliski. Visi pasaules tītari kopā nespētu sacensties ar profesoru, kad viņš lēni un cienīgi pastaigājās dzelzceļa piestātnē, laipni smaidīdams un žēlīgā labvēlībā noraudzīdamies ikvienā garāmgājējā. Kopš viņām senajām dienām profesorā nekas nebija mainījies, vienīgi viņa ārienes raksturīgākās īpašības izcēlās vēl vairāk. Milzīgā galva un augstā piere ar it kā pielipināto melno matu šķipsnu likās pat lielāka nekā agrāk. Melnā bārda slējās uz priekšu vēl varenākā jūklī, un gaiši pelēko acu nekaunīgais, augstprātīgais skatiens bija vēl valdonīgāks nekā pagājušajos laikos.

Profesors līksmi paspieda man roku un uzsmaidīja pamudinoši kā skolas direktors, kad tas vēršas pie maza zēna, un, apsveicinājies ar pārējiem un palīdzējis salikt ceļasomas un skābekļa balonus savā lielajā automobilī, sasēdināja arī mūs visus tajā; pie stūres sēdēja tas pats vienaldzīgais un nerunīgais Ostins, ko biju jau redzējis virssulaiņa lomā, kad pirmo reizi apmeklēju profesoru. Ceļš vijās kalnup pa skaistu apkārtni. Es sēdēju priekšā blakus šoferim, un tā vien šķita, ka aizmugurē mani trīs ceļabiedri runāja visi reizē. Lords Džons, cik varēju noprast, vēl joprojām nopūlējās, stāstīdams par bifeli, bet mani vairāk piesaistīja Celindžera dārdošais bass un Samerlija nepārtrauktie vārdu plūdi, kad viņu prāti, tāpat kā senāk, aizrāvās sarežģītā, dedzīgā zinātniskā strīdā. Pēkšņi Ostins pievērsa man savu brūno seju, neatraudams skatienu no stūres.

—  Man ir uzteikts darbs,— viņš sacīja.

—  Ak dievs!— es izsaucos.

Šodien viss likās neparasts. Cilvēki runāja gaužām dīvaini un nesaprotami. Jutos gluži kā sapnī.

—  Četrdesmit septīto reizi,— Ostins domīgi piebilda.

—   Kad jūs iesiet prom?— es ieprasījos, jo nekā labāka nebija ko teikt.

—  Es nekur neiešu,— atbildēja Ostins.

, Kad likās jau, ka saruna turpat arī apsīks, Ostins atkal ierunājās:

—  Ja man būtu jāaiziet, kas rūpētos par šo te?— Viņš ar galvu pamāja uz saimnieka pusi.— Kas gan tad šim kalpos?

—  Kāds cits,— es neveikli ieteicos.

—  Kurš gan! ligāk par nedēļu neviens nenoturēsies. Ja man jāaiziet, tā būda būs pagalam, tāpat kā pulkstenis, kuram salūzusi galvenā atspere. Es jums to saku tāpēc, ka jūs šim esat draugs, un jums tas jāzina. Ja es šo turētu pie vārda .. . tomēr nē, man pietrūktu drosmes. Sie abi ar kundzēni būtu kā divi pamesti mazuļi. Viss atkarīgs no manis. Un šis vēl ņem un uzsaka man darbu!

—  Kāpēc neviens nenoturētos?— es pajautāju.

—   Redziet, neviens nepieļautu to, ko šis dara ar mani. Ļoti gudrs vīrs jau nu ir tas mans saimnieks, tik gudrs, ka dažreiz liekas pilnīgi jucis. Esmu pieredzējis, ko nozīmē tāds gluži ķerts — tas ir fakts. Paklausieties, ko šis pastrādāja šorīt.

—  Ko tad viņš pastrādāja?

Ostins paliecās uz manu pusi.

—   Iekoda saimniecības vadītājai,— viņš aizsmacis čukstēja.

—  Iekoda?

—  Jā, ser. Iekoda kājā. Pats savām acīm redzēju, ka viņa kā dzelta iznesās pa ārdurvīm.

—  Žēlīgais dievs!

—   To jūs teiktu gan, ser, ja pats redzētu, kas pie mums darās. Viņš nedraudzējas ar kaimiņiem. Dažs labs domā, ka briesmoņi, pie kuriem šis bija aizbraucis un par kuriem jūs rakstījāt, ir manam saimniekam vispiemērotākā sabiedrība, kā dziesmā «Mājas, manas mīļās mājas>>. Tieši tā viņi saka. Bet es esmu nokalpojis pie šā desmit gadu, un es šo mīlu, un, lieciet aiz auss, viņš ir viens liels cilvēks, un galu galā kalpot viņam ir gods. Bet dažreiz viņš ir arī nežēlīgs. Paskatieties, ser! To taču nevar nosaukt par veco labo laiku viesmīlību, vai ne tā? Izlasiet pats!

Automobilis pavisam lēni virzījās augšup pa stāvu, līkumotu ceļu. Virs glīti apgrieztā dzīvžoga parādījās ziņojumu dēlis. Kā jau Ostins bija teicis — it viegli varēja izlasīt tos nedaudzos vārdus, kas saistīja uzmanību.

BRĪDINĀJUMS

Apmeklētāji, žurnālisti un ubagi netiek gaidīti.

DŽ. E. CELINDŽERS

—  Nē, to nu nevar saukt par viesmīlību,— Ostins sacīja, šūpodams galvu un raudzīdamies nožēlojamajā plakātā. — Uz ziemassvētku kartītes tas diez kā vis neizskatītos.

Piedodiet, ser, tik daudz neesmu runājis garus jo garus gadus, toties šodien jūtas, liekas, guvušas virsroku pār mani. Lai viņš mani dzen no darba, cik vien tīk, es tomēr nekur neiešu — un cauri. Es esmu viņa kalps, un viņš ir mans saimnieks, un tā tas paliks, es ceru, līdz mūža galam.

Mēs iebraucām pa vārtiem, kuriem abās pusēs slējās balti stabi, un virzījāmies tālāk pa līkumotu ceļu, kas bija apstādīts ar rododendriem. Tālumā vīdēja zema, ērta un skaista ķieģeļu ēka ar baltiem slēģiem. Misis Celin- džera, trausla, neliela auguma dāma, smaidot sagaidīja mūs pie durvīm.

—  Redzi, mīļā,— sacīja Celindžers, rausdamies ārā no automobiļa,— te nu ir mūsu viesi. Un viesi mums patiešām ir kaut kas jauns. Kaimiņi pret mums nejūt diez kādas simpātijas. Ja viņi varētu iebērt žurku indi mūsu maiznieka ratos, es domāju, viņi to arī izdarītu.

—   Šausmīgi, patiešām šausmīgi!— caur asarām smiedamās, iesaucās misis Celindžera.— Džordžs vienmēr ar visiem strīdas. Mums šeit uz laukiem nav neviena drauga.

—  Tāpēc varu it visu uzmanību veltīt savai nepārspējamajai sieviņai,— sacīja Celindžers, ar tuklo, īso roku apskaudams sievas vidukli.

Iedomājieties gorillu un gazeli, un jums kļūs skaidrs, kāds izskatījās šis laulātais pāris.

—   Iesim, džentlmeņi ir noguruši no ceļa, un arī lenčam jābūt gatavam. Vai Zāra ir atgriezusies?

Misis Celindžera noskumusi pakratīja galvu, bet profesors skaļi iesmējās un ar valdonīgu žestu noglaudīja bārdu.

—  Ostin,— viņš iesaucās,— kad būsiet nolicis automobili, esiet tik laipns un palīdziet kundzei pasniegt lenču. Bet jūs, kungi, lūdzu, ienāciet manā kabinetā, jo es vēlētos šo to ar jums steidzami pārrunāt.

II nodaļa

NĀVES UZPLŪDI

Kad mēs gājām cauri vestibilam, iezvanījās telefons, un mums gribot negribot vajadzēja noklausīties, ko teica profesors Celindžers. Es saku «mums», lai gan nebija neviena, kas simt jardu diametrā nevarētu sadzirdēt šās varenās balss dārdoņu, kura skanēja pa visu māju. Profesora atbildes iespiedās man atmiņā.

—  Jā, jā, protams, tas esmu es … Kā tad, profesors Celindžers, slavenais profesors, kurš gan cits? . .. Protams, katrs vārds, citādi es to nerakstītu. .. Nebūtu nekāds brīnums . . . Par to liecina visas pazīmes . .. Apmēram pēc dienas… Es tur nekā nevaru darīt. . . Bez šaubām, ļoti nepatīkami, bet man liekas, tas skars ievērojamākas personas nekā jūs. Nav nekādas jēgas par to gausties.. . Nē, acīmredzot nevarēju. Jums vajadzēs noriskēt.. . Nu pietiks, ser. Muļķības! Man ir kaut kas svarīgāks ko darīt nekā klausīties jūsu tērgāšanā.

Profesors ar troksni nolika klausuli un uzveda mūs augšstāvā plašā, gaišā istabā, kur bija iekārtots kabinets. Uz liela sarkankoka rakstāmgalda gulēja septiņas vai astoņas neatplēstas telegrammas.

—  Nē, nudien,— viņš iesāka, savākdams tās vienkop, — nupat es sāku domāt, ka būtu varējis ietaupīt saviem korespondentiem naudu, ja pieņemtu telegrammu adresi. Vispiemērotākā, iespējams, būtu šāda —«Noass Roterfīldā ».

Kā parasti, pateicis kādu no saviem neizprotamajiem jokiem, profesors atbalstījās pret rakstāmgaldu un sāka nevaldāmi smieties, tā ka rokas drebēja tik stipri, ka viņš gandrīz nespēja atvērt aploksnes.

—  Noass! Noass!— profesors dvesa, un seja viņam bija pietvīkusi sarkana kā biete; mēs abi ar lordu Džonu līdzjūtīgi smaidījām, bet Samerlijs stūrgalvīgi kā ni- ķains āzis nepiekrizdams šūpoja galvu. Beidzot Celindžers, aizvien vēl raustīdamies smieklos, ķērās pie telegrammu atvēršanas. Mēs pārējie trīs stāvējām loga nišā un apbrīnodami noraudzījāmies lieliskajā ainavā.

To tiešām bija vērts redzēt. Ceļš, viegli izvīdamies, bija uzvedis mūs diezgan augstu — septiņsimt pēdu virs jūras līmeņa, kā mēs vēlāk noskaidrojām. Celindžera māja stāvēja pie pašas kalna nogāzes; no mājas dienvidu puses, kur atradās kabineta logs, varēja pārredzēt visu plašo Dienvidanglijas līdzenumu līdz pat Sautdaunas kalniem, kas, viegli izliekdamies, iezīmēja viļņainu apvāršņa līniju. Dūmu mākulis, kas pacēlās no kādas aizas kalnos, iezīmēja Lūisas atrašanās vietu. Tieši pie mūsu kājām viļņojās viršu lauks, sadalīts ar garām, koši zaļām Krauboro golfa laukuma joslām, kuras bija sētin nosētas ar spēlētājiem. Mazliet tālāk uz dienvidiem kādā spraugā starp mežiem pavīdēja sliedes — tur aizvijās Londonas — Braitonas maģistrāle. Mājas priekšā, mums pašā degungalā, atradās iežogots pagalmiņš; tajā stāvēja automašīna, ar kuru bijām atbraukuši no stacijas.

Celindžers pēkšņi iesaucās, un mēs visi pagriezāmies pret viņu. Viņš bija izlasījis telegrammas un sakārtojis pēc zināmas sistēmas nelielā kaudzītē uz rakstāmgalda. Viņa platā, masīvā seja vai, pareizāk, tā sejas daļa, kas rēgojās virs sapinkājušās bārdas, joprojām kvēloja, un tā vien likās, ka viņu kaut kas stipri satrauc.

—  Džentlmeņi,— viņš iesāka tādā balsī, it kā uzstātos vismaz publiskā sapulcē,— šī patiešām ir interesanta tikšanās, un tā notiek ārkārtējos — es pat uzdrošinos teikt — nepieredzētos apstākļos. Gribētos zināt, vai jūs kaut ko nepamanījāt, kad braucāt šurp no pilsētas.

—  Es pamanīju vienīgi to,— skābi smaidīdams, sacīja Samerlijs,— ka mūsu jaunā drauga izturēšanās pa šiem gadiem nav kļuvusi labāka. Ļoti žēl, bet esmu spiests sacīt, ka viņa uzvešanās vilcienā bija gaužām nelāga, un es nebūtu patiess, ja nepateiktu, ka tā uz mani atstāja ļoti nepatīkamu iespaidu.

—  Nu, mēs jau visi dažreiz kļūstam prozaiski,— ierunājās lords Džons.— Jaunais cilvēks negribēja neko ļaunu. Misters Melouns galu galā ir starptautisku sacīkšu dalībnieks, tāpēc arī viņam ir lielākas tiesības mekā dažam labam kādu pusstundu aprakstīt futbola spēli.

—  Pusstundu aprakstīt spēli!— es sašutis iesaucos. — Nē, tas bijāt jūs, kas pusstundu noņēmāties ar garlaicīgu stāstu par kaut kādu bifeli. Profesors Samerlijs ir mans liecinieks.

—  Man grūti izspriest, kurš no jums bija apnicīgāks,— Samerlijs attrauca.— Atzīšos jums, Celindžer, ka savu mūžu nevēlos nekā dzirdēt ne par futbolu, ne bifeļiem.

—  Es šodien netiku minējis nevienu vārdu par futbolu,— es iebildu.

Lords Džons spalgi iesvilpās, bet Samerlijs bēdīgs pašūpoja galvu.

—  Tik agri no rīta!— viņš sacīja.— Tas tiešām ir nožēlojami. Es klusi sēdēju skumjš, pārdomās iegrimis . . .

—  Klusu!— iesaucās lords Džons.— Jūs visu ceļu kaut ko atdarinājāt, it kā uzstātos varietē, un tas izklausījās drīzāk pēc nodrāztas gramofona plates nekā pēc dzīva cilvēka balss.

Samerlijs izslējās, grasīdamies nikni protestēt.

—   Jums patīk jokot, lord Džon,— viņš sacīja, un viņa seja saviebās, it kā viņš būtu iedzēris etiķi.

—   Nē, pie velna, tīrais ārprāts!— lords Džons nenocietās.— Ikviens no mums, liekas, zina, ko darījis otrs, tikai to vien nezina, ko darījis pats. Atcerēsimies visu no sākuma. Mēs iekāpām pirmās klases smēķētāju vagonā, tas vismaz ir skaidrs, vai ne? Tad mēs sākām strīdēties par mūsu drauga Celindžera vēstuli laikrakstā «Times».

—   Ak tā, jūs strīdējāties,— mājastēvs nodārdināja, nolaizdams plakstus arvien zemāk.

—  Jūs, Samerlij, teicāt, ka Celindžera apgalvojumos nav ne druskas patiesības.

—   Ak dievs!— Celindžers izrieza krūtis un noglaudīja bārdu.— Ne druskas patiesības! Sie vārdi liekas jau kaut kur agrāk dzirdēti. Un vai drīkstu jautāt — ar kādiem pierādījumiem dižais un ievērojamais profesors Samerlijs centās pieveikt gaužām nenozīmīgo cilvēciņu, kas uzdrošinājies izteikt savas domas par zinātnes iespējām? Pirms viņš iznīcina šo nenozīmīgo cilvēku, varbūt viņam labpatiktos paskaidrot iemeslus, kuru dēļ viņam radušies gluži pretēji uzskati.

Likdams lietā savu mūžīgo parupjo sarkasmu, Celindžers visu laiku klausījās, raustīja plecus un plātījās rokām.

—   Izskaidrojums ir gauži vienkāršs,— stūrgalvīgi atbildēja Samerlijs.— Es apgalvoju — ja ēters ap zemeslodi būtu vienā vietā tik indīgs, ka spētu izraisīt bīstamas parādības, diez vai tādā gadījumā mēs trīs, kas atradāmies vilcienā, paliktu pilnīgi neskarti.

Sāds paskaidrojums spēja izraisīt Celindžerā vienīgi nevaldāmu jautrību. Viņš smējās tik ilgi, kamēr visa istaba likās trīcam un drebam.

—   Mūsu cienījamais Samerlijs atkal un ne jau pirmo reizi dzīvo it kā pavisam citā pasaulē,— beidzot viņš sacīja, slaucīdams sakarsušo pieri.— Šobrīd, džentlmeņi, es vislabāk varēšu pierādīt savu viedokli, ja sīki izstāstīšu, kā man pašam šorīt gāja. Jūs vieglāk spēsiet izskaidrot paši sava gara aptumšošanos, ja uzzināsiet, ka pat man gadījušies mirkļi, kad esmu zaudējis garīgo līdzsvaru. Jau vairākus gadus mūsu saimniecību vada tāda Zāra, kuras uzvārdu nekad neesmu centies iegaumēt. Sī Zāra ir barga un drūma sieviete, ļoti tīrīga un kārtīga, pēc dabas pavisam lēnīga, un mēs no pieredzes zinājām, ka viņa nav uzrādījusi ne visniecīgākās jūtu pazīmes. Kad es viens pats brokastoju — misis Celindžera parasti no rītiem paliek savā istabā —, man pēkšņi ienāca prātā doma, ka būtu interesanti un lietderīgi pārbaudīt, vai šās sievietes aukstasinībai maz ir robežas. Es izgudroju vienkāršu, toties iedarbīgu paņēmienu. Apgāzis puķu vāzi, kas stāvēja galda vidū, es piezvanīju, bet pats palidu zem galda. Zāra ienāca istabā un, nevienu tur neredzēdama, nodomāja, ka esmu iegājis kabinetā. Kā jau biju paredzējis, viņa pienāca pie galda, noliecās un atlika vāzi atpakaļ. Es ieraudzīju kokvilnas zeķi un vecmodīgu puszābaku ar gumiju sānos. Izbāzis galvu no galda apakšas, es ar zobiem iekodos viņai lielos. Eksperiments bija izdevies labāk, nekā varēja gaidīt. Kādu brīdi viņa stāvēja kā paralizēta, blenzdama uz manu galvu. Tad iekliegušies izrāvās un drāzās ārā no istabas. Es džinos pakaļ, gribēdams visu paskaidrot, bet viņa jau nesās prom pa ceļu, un pēc dažām minūtēm es tālskatī ieraudzīju viņu skriešus dodamies dienvidrietumu virzienā. So anekdoti es stāstīju tāpēc, lai jūs no tās varētu ko secināt. Es iesēju to jūsu smadzenēs un gaidu, kas no tās attīstīsies. Vai ir skaidrs? Vai tā jums neko neizsaka? Ko jās par to domājat, lord Džon?

Lords Džons nopietni pašūpoja galvu.

—  Ja jūs nesavaldīsieties, tuvākajā laikā varat nonākt lielās nepatikšanās.

—  Varbūt Samerlijam ir kaut kas piebilstams?

—  Jums, Celindžer, derētu tūlīt pamest visus darbus un kaut trīs mēnešus pavadīt kādā Vācijas kūrortā,— viņš atbildēja.

—  Lieliski! Nudien lieliski!— iesaucās Celindžers.— Nu, mans jaunais draugs, varbūt jums izdosies pateikt kādu dziļāku domu, lai gan jūsu vecākie biedri pamatīgi izgāzās.

Un man izdevās. Negribu lielīties, taču man izdevās gan. Tiem, kuri zina, kas notika pēc tam, viss, protams, liekas ļoti skaidrs, toties tādas skaidrības nebija tiem, kuri vēl nekā nezināja. Taču pār mani nāca apgaismība.

—  Inde!— es iesaucos.

Tiklīdz biju skaļi izteicis šo vārdu, man prātā pavīdēja viss no rīta piedzīvotais: lords Džons ar savu bifeli, mana paša histēriskā raudāšana, profesora Samerlija nenor- mālāv izturēšanās, neparastie notikumi Londonā, kautiņš parkā, šofera brauciens, strīds skābekļa balonu noliktavā. Negaidot katrs notikums ieņēma savu vietu.

—  Protams!— es atkal iesaucos.— Tā taču ir inde. Mēs visi esam saindēti.

—  Tieši tā,— Celindžers piekrita, berzēdams rokas, — mēs visi esam saindēti. Mūsu planēta ir iegājusi saindētajā ētera joslā un pašlaik dodas arvien dziļāk tajā ar vairāku miljonu jūdžu ātrumu minūtē. Mūsu jaunais draugs nupat vienā vārdā «inde» izteica visu mūsu nepatikšanu un sarežģījumu cēloni.

Mēs izbrīnījušies klusi raudzījāmies cits citā. Jebkādi komentāri, šķiet, bija lieki.

—  Katrs cilvēks var savaldīties ar saprātu, aizkavējot šādus izlēcienus,— Celindžers sacīja.— Es nedomāju, ka spēja savaldīties jums ir attīstīta tik augstu kā man, tāpēc arī uzskatu, ka mūsu savaldīšanās spēja ir tieši proporcionāla mūsu garīgās attīstības līmenim. Sī proporcija, bez šaubām, jūtama pat mūsu jaunajā draugā. Pēc manas dīvainās mundruma izpausmes, kas tā satrauca mājkalpotāju, es apsēdos un klusībā visu pārspriedu. Pats sev atzinos, ka nekad agrāk neesmu jutis vēlēšanos kost kādam no saviem kalpotājiem. Sī tātad bijusi nenormāla tieksme. Pēkšņi es aptvēru patiesību. Pārbaudījis pulsu, konstatēju, ka tas kļuvis par desmit sitieniem ātrāks nekā parasti, arī refleksi bija spēcīgāki. Tad es piesaucu savu labāko un saprātīgāko «es»— īsto Džordžu Edvardu Celindžeru —, kas stingrs un nelokāms nepadevās tīri molekulāriem traucējumiem. Es uzaicināju viņu pavērot tos muļķīgos jokus, ko inde varētu izspēlēt ar manu saprātu. Un konstatēju, ka tiešām spēju valdīt pār sevi. Varēju kontrolēt savu satraukto prātu. Te lieliski izpaudās prāta uzvara pār matēriju, un tā bija uzvara pār īpašu matērijas veidu, kas visciešāk saistīts ar prātu. Es gandrīz droši varu apgalvot, ka prāts jau sāka zaudēt jēgu, taču personība to atkal savaldīja. Un, kad mana sieva nāca pa kāpnēm lejā un es jutu vēlēšanos paslēpties aiz durvīm un, viņai parādoties, mežonīgi iekliegties, es tomēr šo vēlēšanos apslāpēju un apvaldīti, ar cieņu sveicināju viņu. Tāpat es nomācu un uzveicu nepārvaramo tieksmi pēkšķēt kā pīlei. Vēlāk, kad izgāju ārā pasūtīt automobili un ieraudzīju Ostinu līkņājam gar motoru, es apturēju savu jau gaisā pacelto roku un atteicos no rīcības, pēc kuras Ostins, iespējams, būtu sekojis saimniecības vadītājas pēdās. Tieši otrādi, es pieskāros viņa plecam un liku automobili laikus piebraukt pie durvīm, lai paspētu sagaidīt jūs stacijā. Šobrīd es jūtu stipru vilinājumu satvert profesoru Samer- liju aiz muļķīgās, vecās bārdiņas un tā krietni pakratīt viņa galvu. Tomēr, kā jūs redzat, es savaldos. Un jums es ieteicu sekot manam piemēram.

—  Labi, būšu piesardzīgāks ar šo savu bifeli,— sacīja lords Džons.

—  Un es ar futbola sacīkstēm.

—   Iespējams, ka jums taisnība, Celindžer,— apvaldīti ierunājās Samerlijs.— Es gribētu piebilst, ka mana prāta spējas ir drīzāk kritiskas nekā radošas un ka man neizdodas tik ātri pievērsties kādai jaunai teorijai, it sevišķi, ja tā ir tik neparasta un fantastiska kā jūsējā. Taču, kad atskatos uz šārīta notikumiem un pārdomāju savu biedru muļķīgo izturēšanos, tad tik tiešām varu noticēt, ka visus šos simptomus izraisījusi kāda uzbudinoša, indīga viela.

Celindžers labsirdīgi uzsita kolēģim uz pleca.

—  Mēs progresējam,— viņš sacīja,— neapšaubāmi progresējam.

—  Un, lūdzami, ser,— Samerlijs pazemīgi apvaicājās, — kādas ir jūsu domas par pašreizējo stāvokli?

—  Ar jūsu atļauju es pateikšu dažus vārdus par šo jautājumu.— Celindžers apsēdās uz rakstāmgalda un sašūpoja savas īsās, resnās kājas.— Mēs esam liecinieki kādām varenām un baismīgām svinībām. Manuprāt, tas ir pasaules gals.

Pasaules gals! Mūsu acis pievērsās lielajam logam un mēs noraudzījāmies lauku ainavas vasarīgajā skaistumā, viršiem apaugušajās nogāzēs, milzīgajās vasarnīcās, mājīgajās fermās un līksmajos golfa spēlētājos. Pasaules gals! Sos vārdus nedzirdējām pirmo reizi, taču doma, ka tie kādreiz varētu piepildīties un ka tas varētu notikt nevis kaut kādā nezināmā nākotnē, bet tūlīt pat, šodien,— šī doma bija briesmīga un satriecoša. Mēs, svētsvinīgā bijībā klusēdami, gaidījām, kad Celindžers atkal ierunāsies. Viņa iespaidīgais izskats un izturēšanās piešķīra svinīgi teiktajiem vārdiem tādu spēku, ka uz brīdi no atmiņas pagaisa gan viņa rupjība, gan dīvainības un viņš mūsu acīs pēkšņi pārvērtās par kaut kādu cēlu, pārcilvēcisku būtni. Un tad vismaz mani nomierināja atmiņas par to, kā Celindžers pa to laiku, kamēr mēs atradāmies viņa istabā, bija divas reizes pilnā kaklā smējies. «Ir, protams,» es nodomāju, «zināmas robežas arī gara patstāvībai.» Tātad krīze nevarētu būt ne tik ilgstoša, nedz arī tik ātri sākties.

—   Iedomājieties vīnogu ķekaru,— Celindžers turpināja,— kas klāts bezgalīgi sīkiem, kaitīgiem baciļiem. Dārznieks to dezinficē. Viņš, iespējams, vēlas, lai vīnogas būtu tīrākas. Iespējams arī, ka viņam vajag atbrīvot vietu, kur audzēt jaunus baciļus, kas būtu mazāk kaitīgi nekā iepriekšējie. Viņš iegremdē ķekaru indē, un visi baciļi nobeidzas. Debesu dārznieks, manuprāt, grasās iegremdēt indē saules sistēmu, un bacilis, ko sauc par cilvēku, šis sīkais, mirstīgais vibrions, kas staipījies un locījies pa zemes garozas virspusi, vienā mirklī tiks sterilizēts un ar to pašu iznīcināts.

Atkal iestājās klusums. To iztraucēja spalgi iešķindē- jies telefona zvans.

—   Kāds no mūsu baciļiem pīkst pēc palīdzības,— greizi pasmaidīdams, sacīja Celindžers.— Viņi sāk aptvert, ka viņu turpmākā eksistēšana Visumam nemaz nav nepieciešama.

Uz īsu brīdi profesors izgāja no istabas. Viņa prombūtnes laikā, cik atceros, mēs neviens nerunājām. Jebkurš vārds vai paskaidrojums šķita lieks.

—   Zvanīja Braitonas sanitārais inspektors,— atgriezies paziņoja Celindžers.— Nezinu, kāpēc jūras līmenī šie simptomi attīstās straujāk. Mēs atrodamies septiņsimt pēdu virs jūras līmeņa, tādēļ mums ir zināmas priekšrocības. Cilvēki laikam uzzinājuši, ka esmu vienīgā autoritāte šajā jautājumā. Te, bez šaubām, liela nozīme ir manai vēstulei laikrakstā «Times». Tikko mēs pārbraucām mājās, es runāju pa telefonu ar kādas provinces pilsētas mēru. Jūs droši vien dzirdējāt šo sarunu. Viņš, liekas, savu dzīvību vērtē pārlieku augstu. Es viņam palīdzēju pārvērtēt šo uzskatu.

Samerlijs bija piecēlies un stāvēja pie loga. Viņa tievās, kaulainās rokas satraukumā drebēja.

—  Celindžer,— viņš nopietni iesāka.— Sī ir pārāk sarežģīta problēma, lai par to šķiestu tukšus vārdus. Es nedomāju apgrūtināt jūs ar dažādiem jautājumiem. Tomēr gribētos zināt, vai tai informācijā, kas ir jūsu rīcībā, tāpat jūsu spriedumos nebūtu varējusi rasties kāda kļūda. Saule zilajās debesīs spīd tikpat spoži kā vienmēr. Joprojām zied virši un dažādas puķes, joprojām lido putni. Cilvēki jautri pavada laiku'golfa laukumos, zemnieki tur tālāk pļauj kviešus. Jūs sakāt, ka viņi un arī mēs esam nonākuši pie iznīcības sliekšņa — ka šī saulainā diena var kļūt par pastaro dienu, ko cilvēce tik sen jau gaidījusi. Cik mums zināms, šā briesmīgā sprieduma pamatā ir dažādi apsvērumi. Kaut kādas dīvainas līnijas spektrā, baumas no Sumatras, neparastais uzbudinājums, ko esam pamanījuši cits citā. Sis pēdējais simptoms nav pārāk stipri izteikts, un kā jūs, tā arī mēs varējām to apzināti apslāpēt. Iztiksim bez ceremonijām, Celindžer! Mēs jau agrāk esam skatījušies nāvei acīs. Runājiet droši visu, lai mēs zinām, kas ar mums notiek pašlaik un kādas, pēc jūsu domām, ir mūsu nākotnes izredzes.

Tā bija drosmīga runa, īsta vīra runa, kas liecināja par spēcīgu, veselīgu garu, kāds tomēr mājoja žultainajā, ķildīgajā, vecajā zoologā. Lords Džons piecēlās un paspieda viņam roku.

—  Es domāju uz mata tāpat,— viņš sacīja.— Jums, Celindžer, jāpasaka, kas ar mums notiek. Mēs neesam no bailīgajiem, jūs to labi zināt; bet, ja, dodoties nedēļas nogales izbraukumā, cilvēks tiešā ceļā notrāpa pastarā dienā, tad kaut nelieli paskaidrojumi ir vajadzīgi. Kādas briesmas draud, cik tuvu tās ir, un kā mums jārīkojas, sastopoties ar tām?

Liels un spēcīgs, viņš stāvēja pie loga, saules gaismas apspīdēts, uzlicis iedegušo roku uz Samerlija pleca. Izdzisušu cigareti mutē es zvilnēju atzveltnes krēslā un biju ieslīdzis tādā kā pusnemaņā, kad iespaidi kļūst sevišķi skaidri. Varbūt indes iedarbība bija iegājusi jaunā fāzē, tomēr murgainā sajūta bija zudusi un tās vietā stājies ārkārtīgi gurdens, tomēr visu aptverošs saprāta stāvoklis. Es biju tikai skatītājs. Man, liekas, nebija nekāda sakara ar visu notiekošo. Bet šeit trīs stipri cilvēki pārdzīvoja smagu krīzi, un es nespēju no viņiem novērst skatienu. Pirms Celindžers atbildēja, viņš sarauca kuplās uzacis un noglaudīja bārdu. Skaidri varēja redzēt, ka viņš ļoti rūpīgi apsver katru vārdu.

—  Kādi bija pēdējie jaunumi, kad jūs braucāt prom no Londonas?— viņš jautāja.

—  Ap desmitiem es ierados «Gazette» redakcijā,— es iesāku.— Tikko no Singapūras bija pienākusi telegramma, kas vēstīja, ka visu Sumatru pārņēmusi kaut kāda slimība un tāpēc nav bijis neviena, kas iededzina bāku ugunis.

—  Kopš tā laika notikumi risinājušies straujā tempā,— Celindžers sacīja, paņemdams telegrammu kaudzīti. — Man ir cieši sakari ar varas iestādēm un presi, tā ka ziņas satek pie manis no visām pusēm. Es patiesībā tieku neatlaidīgi aicināts ierasties Londonā, bet es neredzu, kāda tam būtu jēga. No saņemtajiem ziņojumiem var secināt, ka saindēšanās sākas ar psihisku uzbudinājumu. Nekārtības Parīzē šorīt esot bijušas sevišķi asi izjūtamas, Velsas ogļrači sacēluši lielu troksni. Ja šīm liecībām var ticēt, uzbudinājuma pakāpei, kas dažādām rasēm un indivīdiem izpaužas atšķirīgi, seko zināma gara pacilātība un domu skaidrība — dažas no šīm pazīmēm, šķiet, esmu pamanījis mūsu jaunajā draugā, kuras pēc garāka starplaika pārvēršas komā, un pēc tam ātri vien iestājas nāve. Cik saprotu no toksikoloģijas, te, manuprāt, vainīgas kaut kādas augu valsts indes . . .

—  Daturoks,— ieminējās Samerlijs.

—   Lieliski!— Celindžers iesaucās.— Zinātniskajai precizitātei nenāktu par ļaunu, ja mēs rastu vārdu šim toksiskajam aģentam. Lai tas būtu daturons. Jums, mīļo Samerlij, būs tas gods — gan diemžēl pēc nāves, toties vienam vienīgajam — dot vārdu Visuma izpostītājam, lielā dārznieka dezinficējošajam līdzeklim. Tātad datu- rona simptomi var būt tādi, kā es jau minēju. Tas fakts, ka visa pasaule tiks saindēta un dzīvība, iespējams, ies bojā, man šķiet pilnīgi drošs, tāpēc ka ēters taču aptver Visumu. Līdz šim saindēšanās nav notikusi visās vietās gluži vienā laikā, starpība ir tikai dažās stundās; to var salīdzināt ar paisuma vilni, kas uznāk, applūdinādams smilšu strēles citu pēc citas, tad brīdi atkāpdamies un atkal uzplūzdams nevienmērīgām šaltīm, kamēr beidzot visu piekrasti klāj ūdens. Daturona iedarbība un izplatība ir pakļauta zināmai likumībai, un būtu ļoti interesanti to izpētīt, ja vien mūsu rīcībā paliktu pietiekami daudz laika. Ciktāl esmu paspējis ieskatīties,— šai brīdī viņš pameta skatienu uz telegrammām,— inde vispirms iedarbojusies uz mazāk attīstītām tautām. No Āfrikas pienākušas bēdīgas ziņas, Austrālijas iezemieši visi iznīcināti. Ziemeļu tautas līdz šim izrādījušas lielāku pretestību nekā dienvidnieki. Sī telegramma, kā redzat, izsūtīta no Marseļas šorīt pulksten deviņos četrdesmit piecās minūtēs. Es jums to nolasīšu vārds vārdā:

«Visu nakti nevaldāms satraukums Provansā. Apju

kums vīnogu audzētāju vidū Nimā. Sociālistisks apvērsums Tulonā. Šorīt iedzīvotājiem pēkšņi uzbruka slimība, kurai sekoja koma. Peste foudroyant. [1] Ielās daudz līķu. Saimnieciskā dzīve paralizēta, valda vispārīgs haoss.»

Pēc stundas no tās pašas vietas pienāca šāda telegramma:

«Mums draud galīga iznīcība. Katedrāles un baznīcas ļaužu bāztin piebāztas. Mirušo skaits pārspēj dzīvo cilvēku skaitu. Neticami un šausmīgi. Nāve, kā šķiet, ir nevis mokoša, bet gan ātra un nenovēršama.»

Līdzīga telegramma pienākusi no Parīzes, tikai tur viss pagaidām noris lēnāk. Indija un Persija ir kā izslaucītas. Slāvu tautības iedzīvotāji Austrijā pagalam, bet teitoņus saindēšanās gandrīz nav skārusi. Vispār, spriežot pēc skopajām ziņām, cilvēki, kas dzīvo līdzenumos un jūras piekrastē, saindējušies ātrāk nekā tie, kas dzīvo augstienēs vai zemes iekšienē. Nozīme ir pat nelielam pacēlumam virs jūras līmeņa; un, ja daži cilvēki varbūt arī paliks dzīvi, tad tos varēs atrast kaut kādā Ararata virsotnē. Pat mūsu niecīgais uzkalniņš drīzumā var kļūt par īslaicīgu laimes saliņu posta jūrā. Bet, tā kā notikumi risinās straujā tempā, mēs tiksim nogremdēti dažu aši aizritējušu stundu laikā.

Lords Džons Rokstons noslaucīja pieri.

—  Mani visvairāk satriec tas,— viņš teica,— ka jūs varat šeit sēdēt un smieties, kad jūsu rīcībā ir tāda kaudze telegrammu. Esmu skatījies nāvei acīs tikpat bieži kā jebkurš cits cilvēks, tomēr pasaules bojāeja — tas ir baismīgi!

—  Par smiekliem nerunāsim,— sacīja Celindžers, — neaizmirstiet, ka es, tāpat kā jūs, esmu pakļauts tai pašai ēteriskajai indei, kas ietekmē smadzeņu darbību. Bet šausmas, ko jums iedvesušas domas par pasaules galu, man šķiet mazliet pārspīlētas. Ja jums liktu mazā laiviņā vienam pašam doties jūrā nezināmā virzienā, jums laikam gan saplaktu dūša. Jūs nomāktu vientulības un nedrošības sajūta. Bet, ja jūs kopā ar saviem tuviniekiem un draugiem ceļotu komfortablā kuģī — lai cik nedrošs būtu brauciens —, jūs zinātu, ka jūs visus galu galā gaida kopīgs liktenis, kas jūs cieši sasaistīs līdz pēdējam

brīdim. Nāve vientulībā droši vien ir drausmīga, bet no visas cilvēces gala, pie tam acīmredzot bez jebkādām ciešanām, pēc manām domām, nav ko baidīties. Es patiešām varētu būt vienis prātis ar cilvēku, kas uzskata, ka šausmīgāk ir palikt dzīvam, kad cilvēces guvums, viss ievērojamais un cildenais būs pagaisis.

—  Tātad ko jūs iesakāt darīt?— jautāja Samerlijs, izņēmuma kārtā piekrītoši mādams ar galvu, kamēr prātoja viņa kolēģis.

—   Ieturēt maltīti,— sacīja Celindžers, kad visu māju pāršalca gonga dunoņa.— Mūsu virējas gatavoto omleti pārspēj vienīgi viņas pašas ceptais sitenis. Mēs varam tikai cerēt, ka nekādi kosmiski traucējumi nebūs ietekmējuši viņas lieliskās spējas. Arī mans deviņdesmit sestā gada šarcbergers kopīgiem spēkiem jāapstrādā, lai veltīgi neietu bojā laba manta.— Viņš nosvempās no rakstāmgalda, uz kura bija sēdējis, sludinādams planētas bojāeju.— Iesim,— viņš aicināja.— Ja vēl kaut cik laika ir palicis, mums tas jāizbauda iespējami mierīgāk un saprātīgāk.

Patiesi, mielasts pagāja jautrā noskaņā! Mēs, protams, nevarējām aizmirst šausmīgo stāvokli. Sā mirkļa nopietnība jautās it visos mūsu spriedumos un domās. Vienīgi tas, kurš nekad nav sastapies ar nāvi vaigu vaigā, sajūt bailes, kad pienāk gals. Mums, klātesošajiem vīriešiem, reiz bija kāds ievērojams laiks, kad nāve šķita parasta parādība. Bet mājasmāte paļāvās sava varenā dzīvesbiedra spēcīgajai vadībai un bija ar mieru iet viņam līdzi uz turieni, kurp vestu viņa ceļš. Nākotne atradās likteņa varā. Tagadne piederēja mums pašiem. Mēs pavadījām to jautrībā un labā, biedriskā atmosfērā. Mūsu domas, kā jau minēju, bija neparasti skaidras. Pat man dažbrīd palaimējās izšķilt pa asprātībai. Bet Celindžers bija tieši lielisks! Tikai tagad es īsti izpratu viņa dabisko cēlumu un vērienīgo, skaidro saprātu. Samerlijs, netaupīdams asas kritiskas piezīmes, spieda Celindžeru runāt, bet mēs abi ar lordu Džonu smējāmies par šo strīdu; mājasmāte, nemitīgi raustīdama vīru aiz piedurknes, centās pievaldīt filozofa aurēšanu. Dzīvība, nāve, liktenis un cilvēka sūtība — tie bija šā neaizmirstamā brīža galvenie sarunu temati, kas šķita vēl svarīgāki tāpēc, ka neparastā mielasta laikā pēkšņs manu domu lidojums un tirpas locekļos liecināja, ka mūs lēni un nenovēršami sāk apņemt neredzamie nāves uzplūdi. Pamanīju, ka lords

Džons pēkšņi pieliek roku pie acīm, pēc tam Samerlijs uz mirkli atkrīt krēslā. Pat elpu varējām ievilkt vairs tikai ar lielām pūlēm. Un tomēr mēs jutāmies laimīgi un mierīgi. Tad ienāca Ostins un, nolicis uz galda cigaretes, jau grasījās iet prom.

—  Ostin!— ierunājās Celindžers.

—  Lūdzu, ser?

—  Pateicos jums par uzticīgo kalpošanu.

Sulaiņa kokainajā sejā pavīdēja smaids.

—  Es pildīju tikai savu pienākumu, ser.

—  Ostin, šodien es gaidu pasaules galu.

—  Jā, ser. Cikos, ser?

—  Nevaru pateikt, Ostin. Pievakarē.

—  Ļoti labi, ser.

Nerunīgais Ostins paklanījās un izgāja. Celindžers aizdedzināja cigareti un, piesēdies tuvāk sievai, saņēma tās roku.

—  Tu jau zini, dārgā, kas var notikt,— viņš sacīja. — Esmu to pastāstījis arī mūsu draugiem. Tu nebaidies, vai ne?

—  Tas taču nebūs sāpīgi, Džordž!

—  Tikpat sāpīgi kā no smieklu gāzes pie zobārsta. Kad cilvēks to ieņem, viņš īstenībā ikreiz mirst.

—  Bet tā ir patīkama sajūta.

—  Tāda varētu būt arī nāve. Izvārgušais ķermenis vairs nespēj uztvert iespaidus, toties mēs zinām, kāda ir garīgā bauda, ko pārdzīvojam miegā vai transā. Daba tādējādi ir ierīkojusi brīnumainas durvis, kas aizkārtas caurspīdīgiem, vizuļojošiem šķidrautiem, lai mūsu pārsteigtās dvēseles varētu ieiet jaunajā dzīvē. Pētot īstenību, vienmēr esmu pārliecinājies, ka visa pamatā ir gudrība un labsirdība. Un, ja pārbiedētam mirstīgajam jebkad vajadzīgs maigums, tad tas, protams, ir tai briesmīgajā brīdī, kad viņš pāriet no vienas dzīves otrā. Nē, Samerlij, man jūsu materiālisms nav saprotams, jo vismaz es esmu pārāk dižens, lai beigtu eksistēt reizē ar savām gluži fiziskajām sastāvdaļām — paciņu sāls un trīs spaiņiem ūdens. Šeit . . . šeit…— un viņš iesita ar spēcīgo, spalvaino dūri pa vareno galvu,— . .. atrodas kaut kas tāds, kam ir vajadzīga matērija, bet kas nav veidots no matērijas,— kaut kas tāds, ko nāve nekad nevar iznīcināt, bet kas toties var iznīcināt nāvi.

—  Jūs runājat par nāvi,— iesāka lords Džons.— Es esmu kristīgais, tomēr man liekas — mūsu senči bija

daudz dabiskāki; viņi tika apglabāti kopā ar cirvjiem un lokiem, un bultām, ar visu to, kas vajadzīgs ikdienā, it kā viņiem būtu jāturpina agrākā dzīve. Nezinu,— viņš piebilda, kautrīgi aplaizdams skatienu apkārt galdam, — vai arī es pats nejustos daudz ērtāk, ja tiktu aprakts kopā ar savu veco «ekspress-450», medību bisi ar gumijoto laidi, un vienu vai divām patronu aptverēm. Tā, protams, ir tikai muļķīga iedoma, bet ko tur var darīt. Kā jums šķiet, Herr Professor?

—  Ja jūs gribat zināt manas domas,— Samerlijs sacīja,— tad man tā šķiet nevajadzīga atgriešanās akmens laikmetā vai vēl tālākā pagātnē. Es dzīvoju divdesmitajā gadsimtā un gribētu nomirt tā, kā klājas saprātīgam civilizētam cilvēkam. Nedomāju, ka es no nāves baidos vairāk nekā jūs pārējie, jo esmu jau krietni gados un, lai kas arī notiktu, tikpat pārāk ilgi vairs nedzīvošu, tomēr manā dabā nav tā sēdēt un bez jebkādas pretestības gaidīt kā aitai, lai to nokauj. Vai tiešām, Celindžer, mēs neko nevaram darīt?

—  Lai izglābtos — neko,— Celindžers teica.— Bet paildzināt mūžu par dažām stundām, lai redzētu, kā izvēršas šī varenā traģēdija, pirms tā vēl nav skārusi mūs pašus,— tas varbūt man būs pa spēkam. Esmu jau šo to darījis …

—  Skābeklis?

—  Tieši tā. Skābeklis.

—  Bet ko var dot skābeklis, ja ēters ir saindēts? Īpašību ziņā starp ķieģeli un gāzi nav lielākas atšķirības kā starp skābekli un ēteru. Tās ir dažādas vielas. Tās nedrīkst saskarties viena ar otru. Nē, Celindžer, jūs taču nevarat aizstāvēt tādu teoriju.

—  Mīļo Samerlij, šo ēterisko indi, vairāk nekā skaidrs, ietekmē svarīgi aģenti. To mēs redzam pēc uzliesmojuma sistēmas un izglābšanās. A priori mēs to nebūtu paredzējuši, bet tas neapšaubāmi ir fakts. Tāpēc es pavisam nopietni uzskatu, ka tāda gāze kā skābeklis, kas palielina cilvēka ķermeņa vitalitāti un pretošanās spēju, aizkavētu iedarboties vielai, ko jūs uz labu laimi nosaucāt par daturonu. Varbūt es kļūdos, tomēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka mani spriedumi ir pareizi.

—  Nu, vai zināt,— ierunājās lords Džons,— ja mums jāsēž un jāsūc no šīm caurulītēm kā zīdaiņiem no pudelītēm, tad es atsakos to darīt.

—  Tas mums nepavisam nebūs jādara,— sacīja Celindžers.— Esam jau šo to sagatavojuši, un jūs varat pateikties par to galvenokārt manai sievai. Viņas buduārs, cik vien bija iespējams, ir pārvērsts par hermētiski noslēgtu telpu. Izmantojot pītus paklājus un ar pernicu piesūcinātu papīru …

—  Dieva dēļ, Celindžer, jūs taču nedomājat, ka ēteru var apturēt ar kaut kādu piesūcinātu papīru?

—  Mans cienījamais draugs, jūs tiešām esat mazliet ietiepīgs un nepamanāt galveno. Tā pūlējušies mēs esam ne jau tādēļ, lai apturētu ēteru, bet gan tādēļ, lai paturētu skābekli. Ja varam gaisu līdz zināmam laikam pārpilnām nodrošināt ar skābekli, es ceru, mums izdosies saglabāt veselo saprātu. Man ir divi baloni gāzes, un jūs esat atveduši vēl trīs. Tas nav daudz, tomēr kaut ko nozīmē.

—  Cik ilgam laikam ar to pietiks?

—  Nav ne mazākās jausmas. Mēs tos ieslēgsim tikai tad, kad vairs nespēsim izturēt. Tad palaidīsim gāzi tik, cik būs absolūti nepieciešams. Tā dos mums iespēju nodzīvot dažas stundas, varbūt pat vairākas dienas, kuru laikā mēs varēsim noskatīties uz grūstošo pasauli. Mūsu pašu nāve zināmā mērā aizkavēsies, un mēs pieci pārdzīvosim to neparasto sajūtu, ka varbūt esam paši pēdējie cilvēki, kas dodas pretim nezināmajam. Bet tagad esiet tik laipni un palīdziet man tikt galā ar baloniem. Šķiet, ka gaiss kļūst arvien spiedīgāks.

III nodaļa PĒDĒJAIS BRIDIS

Mūsu neparedzētajam eksperimentam domātā telpa bija mājīga, kādas četrpadsmit vai sešpadsmit kvadrātpē- das liela dāmu viesistaba. Tās galā aiz sarkana samta aizkara profesoram bija iekārtota ģērbistaba. No šejienes savukārt varēja ieiet plašā guļamistabā. Aizkars joprojām karājās, taču buduārs un ģērbistaba bija pārvērsti vienā telpā, kur vajadzēja notikt mūsu mēģinājumam. Vienas durvis un loga rāmis bija aizlipināti ar eļļotu papīru, tā ka tie šķita pilnīgi hermētiski noslēgti. Virs otrām durvīm, aiz kurām atradās kāpņu laukumiņš, bija pusapaļš logs, ko varēja atvērt, paraujot auklu, ja nekādi nevarētu iztikt bez ventilācijas. Katrā istabas stūrī stāvēja pa lielam krūmam milzu podā.

—   Kā atbrīvoties no liekā oglekļa dioksīda, zaudējot iespējami mazāk skābekļa, ir ļoti svarīgs dzīvības jautājums,— sacīja Celindžers, paskatīdamies uz pieciem metāla baloniem, kas bija novietoti gar sienu cits citam blakus.— Bijis man vairāk laika sagatavoties, es būtu sakopojis visus savus garīgos spēkus, tikai lai atrisinātu šo problēmu, bet pašlaik mums jādara tas, ko varam. Arī šie krūmi mums lieti noderēs. Divi baloni ir pilnīgā kārtībā, un skābekli varēs palaist, tiklīdz būs nepieciešams, tā ka mēs netiksim pēkšņi pārsteigti. Bez tam nebūtu vēlams aiziet pārāk tālu no istabas, jo krīze var sākties piepeši un pārņemt uzreiz visu.

Istabā bija plats, zems logs, aiz kura atradās balkons. Pa šo logu pavērās tas pats skats, ko mēs jau bijām apbrīnojuši no profesora kabineta. Kad raudzījos ārā, es nekur nespēju saskatīt nekādas nekārtības. Manu acu priekšā pa kalna nogāzi lejup aizlocījās ceļš. Vieglais ormanis, šis aizvēsturisko laiku liecinieks, ko vēl var sastapt vienīgi mūsu lauku ciematos, braukdams tikai tagad no stacijas, lēnītēm vilkās kalnā. Mazliet lejāk aukle stūma ratiņus ar mazuli, otru vezdama pie rokas. Zilas dūmu grīstes, kas cēlās no tuvējām mājām, piešķīra visai plašajai apkārtnei ierastu kārtību un mājīgumu. Ne zilajās debesīs, ne arī uz saules apspīdētās zemes nekas nevēstīja par tuvojošos katastrofu. Pļāvēji bija atkal atgriezušies tīrumos, golfa spēlētāji pāros un pa četri skraidīja pa zaļo laukumu. Manā galvā šaudījās tik dīvainas un nemierīgas domas un pārpūlētie nervi bija tā saspringti, ka šo ļaužu miers man šķita pat apbrīnojams.

—  Sie cilvēki laikam nemana nekādus slimības simptomus,— es sacīju, norādīdams lejā uz golfa laukumu.

—  Vai esat spēlējis golfu?— vaicāja lords Džons.

—  Nē, neesmu.

—  Nu, redzat, jauno cilvēk, ja jūs pats spēlētu, tad saprastu, ka īstu golfa spēlētāju uz laukuma var apturēt vienīgi pastardienas bazūnes. Klau! Atkal zvana telefons.

Sad un tad maltītes laikā, kā arī vēlāk profesoru aicināja spalgi un neatlaidīgi telefona zvani. Viņš sniedza mums jaunākās ziņas tikpat strupos teikumos, kā pats bija tās saņēmis. Tādas šausminošas vēstis nekad agrāk pasaules vēsturē nebija tikušas ierakstītas. Kā nāves uzplūdi no dienvidiem šurp virzījās milzu ēna.

Ēģipte, jau pārcietusi šo neprātu, tagad gulēja pilnīgā nemaņā. Spānijā un Portugālē pēc pamatīga kautiņa, kurā bija briesmīgi izplūkušies klerikāļi un anarhisti, bija iestājies pilnīgs klusums. Telegrammas no Dienvidamerikas vairs nepienāca. Ziemeļamerikas dienvidu štati bija krituši par upuri indei pēc šausmīga rasu grautiņa. Uz ziemeļiem no Merilendas indes iedarbība vēl nebija jūtama, un arī Kanādā to varēja tikko manīt. Beļģiju, Holandi un Dāniju inde bija skārusi citu pēc citas. No visām malām uz lielajiem zinātnes centriem tika raidīti izmisuma pilni ziņojumi, kā arī lūgti padomi no pasaulslaveniem ķīmiķiem un ārstiem. Astronomus tāpat apbēra ar dažādiem jautājumiem. Un tomēr nekā nevarēja darīt. Sis notikums aptvēra visu pasauli, un ne cilvēku zināšanas, ne arī vara neko nespēja līdzēt. Tā bija nāve gan bez mokām, toties nenovēršama, nāve jauniem un veciem, vārgiem un spēcīgiem, bagātiem un nabagiem, un izglābties nebija nekādu cerību. Sādi saraustīti, satraukuma pilni ziņojumi mums pienāca pa telefonu. Lielākās pilsētas jau zināja savu likteni un, cik varējām secināt, bija nolēmušas sagaidīt to rāmi un ar cieņu. Tomēr tepat mūsu acu priekšā golfa spēlētāji un strādnieki joprojām lēkāja kā tādi jēri, kaut arī naža asmens jau rēgojās virs viņu galvām. Tas šķita tīrais brīnums. Taču kā gan viņi varēja kaut ko nojaust? Nelaime tuvojās mums milzu soļiem. Kas gan viņus būtu spējis satraukt rīta laikrakstā? Un pašlaik pulkstenis rādīja tikai trīs dienā. Kamēr mēs tā raudzījāmies pa logu, laikam bija paklīdušas kādas baumas, jo pēkšņi pamanījām, ka pļāvēji steigā pamet darbu. Daži golfa spēlētāji devās atpakaļ uz klubu. Viņi skrēja tā, it kā gribētu patverties no lietusgāzes. Mazie palīgi sekoja viņiem pa pēdām. Un tomēr daži vēl aizvien spēlēja. Aukle steidzīgi stūma ratiņus atpakaļ kalnā. Es ievēroju, ka vienu roku viņa tur pie pieres. Vieglais ormanis bija apstājies, un nodzītais zirgs, nokāris galvu, atpūtās. Pār mums pletās brīnišķīgas vasaras debesis — milzīga, zila velve, un tikai virs kalniem tālē vīdēja daži balti pūku mākonīši. Ja cilvēcei jāmirst tādā dienā, tad vismaz pēdējie brīži pirms nāves būs lieliski. Un tomēr viss šis liegais dabas jaukums vērta drausmīgo pasaules bojāeju vēl skumjāku un šausmīgāku. Pārāk labs patiesi bija šis mājoklis, no kura mums tik drīz un bez žēlastības jātiek padzītiem. Taču es jau minēju, ka telefons zvanīja vēlreiz. Pēkšņi es izdzirdu vestibilā nodārdam Celindžera basu.

—  Melo un!— viņš sauca.— Jūs aicina pie telefona.

Es piesteidzos pie aparāta. Makārdls zvanīja no Londonas.

—  Vai tas esat jūs, mister Meloun?— atskanēja pazīstamā balss.— Mister Meloun, Londonā notiek kaut kas briesmīgs. Dieva dēļ, noskaidrojiet, varbūt profesors Celindžers zina, kas būtu darāms.

—  Profesors nekā nezina, ser,— es atbildēju.— Viņš uzskata, ka krīze aptvers visu pasauli un to novērst nav iespējams. Mums ir nedaudz skābekļa, bet tas var paglābt tikai uz dažām stundām.

—  Skābeklis!— bija dzirdama izmisīga balss.— Vairs nav laika to sagādāt. Kopš jūsu aizbraukšanas no rīta redakcija ir pārvērtusies par īstu elli. Pašlaik puse darbinieku guļ bez samaņas. Mani pašu nospiež kaut kāds smagums. Pa logu redzams, ka visa Flītstrīta noklāta cilvēku līķiem. Satiksme apstājusies. Cik var spriest pēc pēdējās telegrammas, visa pasaule …

Balss kļuva aizvien vājāka, līdz pēkšņi aprāvās. Pēc mirkļa es sadzirdēju klausulē dobju būkšķi, it kā Makār- dla galva būtu atsitusies pret galdu.

—  Mister Makārdl!— es saucu.— Mister Makārdl!

Atbildes nebija. Noliekot klausuli, sapratu, ka redaktora balsi vairs nekad nedzirdēšu.

Tai mirklī, kad grasījos spert soli, lai dotos prom no telefona, sajutu, ka inde sāk iedarboties arī uz mums. Likās, it kā es stāvētu līdz pleciem ūdenī un milzīgs vilnis pēkšņi pāršalktu pāri. Kāda neredzama roka it kā bija maigi aptvērusi manu kaklu un lēnām to žņaudza. Jutu milzīgu smagumu krūtīs, neciešamu spiedienu galvā, bet ausīs kaut kas skaļi džinkstēja un acu priekšā lēkāja spožas uguntiņas. Tomēr aizstreipuļoju līdz kāpnēm. Tai pašā brīdī, pūzdams un elsdams kā ievainots bifelis, garām padrāzās Celindžers drausmīgā izskatā: seja tumši pietvīkusi, acis asinīm pieplūdušas, mati saslējušies stāvus. Savu sīko sieviņu, kura, pēc visa spriežot, likās zaudējusi samaņu, viņš bija pārmetis pār plato plecu un klupdams krizdams ar milzīgu troksni steberēja pa kāpnēm augšā; lai gan, vienīgi gribasspēka mudināts, tik tikko turējās kājās, viņš nesa sievu cauri saindētajai atmosfērai uz īslaicīgo miera ostu. Redzēdams, kā pūlas profesors, arī es tupus rāpus, turēdamies pie margām, devos ka kāpnēm augšā, līdz pusdzīvs novēlos uz augšējās platformiņas. Lords Džons dzelžainā tvērienā sagrāba mani aiz žaketes apkakles, un mirkli vēlāk es jau biju nolikts uz buduāra paklāja. Celindžera sieva gulēja man līdzās, Samerlijs salīcis sēdēja krēslā pie loga, ar galvu gandrīz skardams ceļus. Kā pa sapņiem redzēju Celindžeru līdzīgi milzīgai vabolei lēni rāpojam pa grīdu un pēc brīža izdzirdu, ka no balona, klusu šņākdams, plūst ārā skābeklis. Celindžers divas trīs reizes dziļi ieelpoja, un viņa plaušas sēkdamas uzņēma dzīvinošo gāzi.

—  Tas līdz!— profesors gavilēja.— Mans paredzējums ir apstiprinājies.— Viņš atkal stāvēja možs un spēcīgs. Ar balonu rokā viņš steidzās pie sievas un palaida skābekli tieši viņai sejā. Pēc dažām sekundēm viņa jau spēja pakustēties un piecēlās sēdus. Tad Celindžers pagriezās uz manu pusi, un es jutu, cik silti sāk pulsēt manās dzīslās dzīvība. Es gan sapratu, ka tas ir tikai neliels atelpas brīdis, un tomēr, lai cik bezrūpīgi mēs par to runājām, ikviena mūsu dzīves stunda šķita nenovērtējama. Nekad nebiju trīsējis tādā jutekliskā priekā kā pašlaik, kad manī atgriezās dzīvība. Smagums krūtīs bija kā ar roku atņemts, deniņos vairs nespieda, un mani pārņēma tīkams klusums un rāms, gurdens miers. Gulēdams vēroju, kā Samerlijs atžirgst, iedarbojoties tām pašām zālēm, un beidzot pienāca lorda Džona reize atspirgt. Viņš pielēca kājās un palīdzēja man piecelties, bet Celindžers tikmēr nosēdināja sievu uz dīvāna.

—  Ai, Džordž, cik žēl, ka tu atvedi mani atpakaļ,— viņa sacīja, turēdama vīru aiz rokas.— Nāves durvīm tik tiešām, tev taisnība, priekšā ir aizsegts skaists, vizuļojošs šķidrauts, un, tiklīdz smacējošā sajūta bija pāri, kļuva neizsakāmi viegli un jauki. Kādēļ tu neļāvi man tur palikt?

—  Tādēļ, ka gribēju, lai mēs abi reizē aizietu nebūtībā. Esam nodzīvojuši kopā tik daudzus gadus. Būtu skumji pēdējo brīdi sagaidīt šķirti.

Uz mirkli viņa maigajā balsī jautās pavisam cits Celindžers, ne miņas no tā nevaldāmā, skaļā un augstprātīgā cilvēka, kas gan pārsteidza, gan arī aizskāra sava laika paaudzi. Sājos nāves draudos atklājās Celindžera patiesā būtība — tas bija cilvēks, kas spējis iegūt un saglabāt sievietes mīlestību. Piepeši profesora garastāvoklis mainījās, un viņš atkal kļuva par mūsu pašpārliecināto vadoni.

—  Es vienīgais visā pasaulē pareģoju šo katastrofu,— Celindžers sacīja, un viņa balsī skanēja sajūsma un triumfs.— Ceru, manu mīļo Samerlij, ka jūs vairs nešaubāties par to, kāda nozīme ir spektra līnijām, kas kļuvušas neskaidras, un nepūlēsieties apgalvot, ka mana vēstule laikrakstā «Times» ir dibināta uz maldiem.

Šoreiz mūsu ķildīgais kolēģis neatbildēja uz izaicinājumu. Viņš tikai sēdēja, smagi elpoja un staipīja savas garās, tievās rokas un kājas, it kā lai pārliecinātos, vai patiešām atrodas uz tās pašas planētas. Celindžers piegāja pie skābekļa balona, un skaļā šņākšana pārvērtās klusā sīkšanā.

—   Mums jātaupa gāze,— viņš'sacīja.— Istabas gaisā pašlaik ir pārāk daudz skābekļa, un man liekas — neviens no mums nejūtas vārgs. Mēs varam vienīgi paši izmēģināt un noteikt, cik skābekļa vajag pievienot gaisam, lai neitralizētu indi. Redzēsim, cik ilgam laikam tā pietiks.

Minūtes piecas mēs sēdējām, saspringtā klusumā vērodami paši savas izjūtas. Kad man atkal sāka spiest deniņos, es izdzirdu misis Celindžeru saucam pēc palīdzības. Profesors palaida vairāk skābekļa.

—   Agrāk, kad zinātne vēl nebija tik tālu attīstījusies,— viņš iesāka,— katrā zemūdenē līdzi tika ņemta baltā pelīte, jo tās trauslais organisms uz atmosfēras maiņām reaģē ātrāk, nekā tās spēj sajust jūrnieki. Tu, mana dārgā, būsi mūsu baltā pelīte. Nupat palielināju skābekļa devu, un tev jau kļūst labāk.

—  Jā, man kļūst labāk.

—   Iespējams, ka mums ir laimējies atrast pareizās attiecības. Kad būsim precīzi konstatējuši, cik skābekļa vajag, mēs varēsim arī aprēķināt, cik ilgi vēl dzīvosim. Lai uzturētu sevi pie dzīvības, mēs diemžēl esam jau iztērējuši diezgan daudz skābekļa no pirmā balona.

—  Vai tam ir kāda nozīme?— rokas kabatās sabāzis, jautāja lords Džons.— Ja mums jāiet bojā, kāda jēga vilkt visu garumā? Vai jūs tiešām neredzat, kā varētu izglābties?

Celindžers iesmējās un papurināja galvu.

—  Bet vai tādā gadījumā nebūtu cilvēka cienīgāk pašiem doties nebūtībā, nevis gaidīt, kad tiksim tur iegrūsti? Ja tam tomēr jānotiek, domāju, ka jānoskaita lūgšana, jānogriež gāze un jāatver logs.

—  Kāpēc gan to nedarīt?— drosmīgi ierunājās mājasmāte.— Protams, Džordž, lordam Džonam ir taisnība, un tā būs pat labāk.

—  Es visnotaļ protestēju,— īgni iesaucās Samerlijs. — Ja mums jāmirst, nu tad arī mirsim, bet tīša došanās nāvē man liekas muļķīga un ne ar ko neattaisnojama rīcība.

—  Ko par to saka mūsu jaunais draugs?— jautāja Celindžers.

—  Es domāju, ka mums jānodzīvo līdz galam.

—  Un es noteikti esmu tādās pašās domās,— atteica Celindžers.

—  Ja tu, Džordž, tā saki, tad arī es domāju tāpat,— piekrita mājasmāte.

—  Tas tikai bija mans ierosinājums,— iebilda lords Džons.— Ja jūs visi gribat pieredzēt galu, es jums pievienošos. Tas, bez šaubām, būs ļoti interesanti. Es esmu piedzīvojis pietiekami daudz satraukuma brīžu, tāpat kā lielākā daļa cilvēku, taču mana nāve būs kalngals visam.

—  Pieņemot, ka dzīve kaut kur turpināsies,— piemetināja Celindžers.

—  Nepamatots apgalvojums!— iesaucās Samerlijs.

Celindžers pārmetoši noraudzījās viņā.

—  Pieņemot, ka dzīve kaut kur turpināsies,— viņš sacīja, cik vien pamācoši spēdams,— mēs neviens tomēr nevaram apgalvot, vai mums radīsies izdevība no tā sauktās gara pasaules novērot materiālo pasauli. Pats stulbākais cilvēks,— šai brīdī viņš pameta skatienu uz Samerliju,— nevar nesaprast — kamēr mēs paši esam veidoti no matērijas, tikmēr arī vislabāk spējam vērot materiālās parādības un izdarīt par tām secinājumus. Tāpēc, tikai paliekot pie dzīvības vēl dažas liekas stundas, mēs varam cerēt, ka paņemsim līdzi nākotnes valstībā skaidru priekšstatu par visievērojamāko notikumu, ko pieredzējusi pasaule vai, ciktāl mums zināms, Visums. Man būtu gauži žēl, ja mums vajadzētu saīsināt šo brīnišķīgo piedzīvojumu kaut par vienu minūti.

—  Esmu gluži tajās pašās domās,— izsaucās Samerlijs.

—  Vienprātīgi pieņemts,— teica lords Džons.— Bet jūsu nabaga šoferis tur pagalmā šodien nudien būs braucis pēdējo reizi. Vai nevajadzētu izdrāzties laukā un atstiept viņu šurp?

—  Tas būtu neprāts!— iesaucās Samerlijs.

—  Jā, jums, liekas, ir taisnība,— piekrita lords Džons.— Viņam tas neko vairs nelīdzēs, vienīgi gāze tiks veltīgi izšķiesta pa visu māju, pat ja mums izdotos atgriezties atpakaļ dzīviem. Tik tiešām, paskatieties uz sīkajiem putniņiem zem kokiem!

Mēs visi četri pievilkām krēslus pie platā, zemā loga, vienīgi mājasmāte aizvērtām acīm palika guļam uz dīvāna. Atceros, man pēkšņi iešāvās prātā nejēdzīga, absurda doma — iespējams, smagais, sasmakušais gaiss, ko mēs ieelpojām, veicināja šādas ilūzijas rašanos — doma, ka mēs četri sēžam partera pirmajā rindā un noskatāmies pasaules drāmas pēdējo cēlienu.

Lejā tieši mūsu acu priekšā atradās nelielais pagalms, kurā stāvēja pa pusei notīrītais automobilis. Šoferis Ostins beidzot bija saņēmis pēdējo darba uzteikumu, jo gulēja izstiepies turpat pie riteņa; pierē viņam rēgojās milzīgs, zils puns, ko viņš bija uzsitis, krītot pret kāpsli vai dubļu aizsargu. Ostins joprojām turēja rokā šļūteni, ar ko bija mazgājis automobili. Pagalma stūrī auga pāris sīku platānu, un zem tām gulēja aizkustinoši, pūkaini spalvu kamoliņi ar augšup izstieptām kājiņām. Nāve ar vienu izkapts vēzienu bija nopļāvusi visus — gan lielus, gan mazus.

Mūsu skatiens pārslīdēja pār pagalma žogu tālāk uz ceļu, kas aizlīkumoja stacijas virzienā. Pulciņš pļāvēju, ko mēs redzējām skrienam prom no lauka, gulēja, sakrituši cits citam virsū. Pakalnā mazliet augstāk gulēja aukle, atspiedusi galvu un plecus pret zālaino nogāzi. Viņa bija izņēmusi mazuli no ratiņiem, un nu šis drēbju vīstoklītis bija sastindzis viņas rokās. Auklei blakus kā sīks plankums ceļmalā rēgojās mazais puisēns. Mazliet šurpmāk ormaņa zirgs nobeidzies bija sabrucis starp ilksīm. Vecais braucējs bija pārkāries pār riteni, rokas viņam bezjēdzīgi šūpojās, un viņš izskatījās pēc putnu biedēkļa. Mēs varējām redzēt ļoti neskaidri, ka ormaņa ratos sēž kāds jauns cilvēks. Durtiņas bija atrautas vaļā, un cilvēks likās satvēris to rokturi, it kā vēl pēdējā brīdī būtu grasījies lēkt ārā. Tālāk stiepās golfa laukums, izraibināts, tāpat kā no rīta, ar tumšajiem spēlētāju augumiem, kas tagad nekustīgi gulēja zālienā vai viršos gar tā malām. Uz viena mauriņa izstiepušies gulēja astoņi cilvēki, četri spēlētāji un tikpat daudz viņu mazo palīgu, kuri neatstāja laukumu līdz pat pēdējam brīdim.

Neviens putns nelidinājās zilajās debesīs, un neviens cilvēks, nedz arī dzīvnieks nebija redzams plašajā apkārtnē, kas pavērās mūsu skatienam. Visu rāmi apmirdzēja vakara saule, bet pār zemi jau gūlās nāves miers un klusums, un arī mums visai drīz vajadzēs sekot šai nāvei. Šobrīd šī viena stikla rūts, aizturēdama papildu skābekli, kas neitralizē saindēto ēteru, nošķīra mūs no visu cilvēku kopīgā likteņa. Uz nedaudzām stundām viena cilvēka zināšanas un tālredzība spēja saglabāt mūsu nelielo dzīvības oāzi plašajā nāves tuksnesī un pasargāt mūs no vispārējās katastrofas. Bet agri vai vēlu gāze izsīks, arī mēs, smagi elsdami, gulēsim uz ķirškrāsas paklāja buduārā, un cilvēces, tāpat kā jebkuras dzīvas radības, liktenis būs izšķirts. Labu laiku, ne vārda nerunādami, mēs svinīgi noraudzījāmies pasaules traģēdijā.

—  Tur laikam deg māja,— teica Celindžers, norādīdams uz dūmu stabu, kas cēlās no koku pudura.

—  Ugunsgrēku, jādomā, būs daudz — iespējams pat, ka liesmas pārņems veselas pilsētas, jo daudzus cilvēkus nāve droši vien pārsteidza tai brīdī, kad viņi rīkojās ar uguni. Sī degšana norāda, ka skābekļa daudzums atmosfērā ir normāls un pie visa vainojams ēters. Skatieties, liesmas parādījušās Krauboro kalna virsotnē. Ja nemaldos, deg golfa klubs. Baznīcas pulkstenis iezvana kārtējo stundu. Filozofiem būtu interesanti uzzināt, ka cilvēKn darinātais mehānisms pārdzīvojis pašus cilvēkus.

—  Ak dievs!— iesaucās lords Džons, satraukts celdamies no krēsla.— Kas tur par dūmu mutuli? Tas taču vilciens!

Mēs dzirdējām vilciena dārdoņu, un drīz vien parādījās arī pats vilciens, kura ātrums man šķita neticams. Mums nebija ne mazākās jausmas, no kurienes vilciens nāk un cik tālu ies. Tikai kaut kāda brīnuma dēļ tas varēja noiet šo ceļa gabalu. Bet tagad mums bija lemts noskatīties, cik briesmīgu galu ņem šis vilciens. Uz sliedēm stāvēja preču vagoni ar oglēm. Elpu aizturējuši, mēs brīnījāmies, kā ekspresis drāžas pa tām pašām sliedēm. Trieciens bija šausmīgs. Lokomotīve un vagoni sašķīda gabalos, un izveidojās koka šķembu un metāla kaudze. No lūžņiem izšāvās sārtas uguns mēles, un drīz visu aprija liesmas. Šausmīgā skata apstulbināti, mēs pusstundu nosēdējām, nerunādami gandrīz ne vārda.

—  Ai, nabaga cilvēki!— beidzot šņukstēdama izsaucās misis Celindžera, cieši pieķērusies vīram pie rokas.

—  Mana dārgā, pasažieri tai bridi jau bija tikpat nejūtīgi kā tās akmeņogles, kam viņi uzdrāzās virsū, vai arī kā ogles, par kurām viņi paši tagad pārvērtušies,— sacīja Celindžers, mierinoši glāstīdams sievas roku. — Dzīvi cilvēki sēdēja vilcienā, kad tas atgāja no Viktorijas stacijas, bet vēlāk tajā brauca un lokomotīvi vadīja miroņi, kurus dzīvība bija atstājusi jau labu laiku pirms šās katastrofas.

—  Tas pats notiek visā pasaulē,— es teicu, noraudzīda- mies šai savādajā skatā.— Padomājiet par kuģiem jūrā — kā tie dosies uz priekšu vien, kamēr krāsnis izdzisīs, vai arī tie ar visu spēku trieksies pret krastu. Tāpat arī burukuģi — kā tie ar mirušiem jūrniekiem mētāsies šurp un turp, kamēr koka daļas sapūs un salaidumu vietās radīsies sūce, un tā cits pēc cita tie nogrims dzelmē. Varbūt vēl pēc simt gadiem pa Atlantijas okeānu peldēs satrunējušas kuģu paliekas.

—  Un cilvēki ogļraktuvēs,— sacīja Samerlijs, drūmi iesmiedamies.— Ja kādreiz atkal uz zemes dzīvos ģeologi, viņi izvirzīs dīvainas teorijas par akmeņogļu slāņos atrastajiem cilvēkiem.

—  Es par šiem jautājumiem neņemos spriest,— piebilda lords Džons,— bet man liekas — zeme pēc visa tā, kas patlaban notiek, būs «izīrējama, neapdzīvota». Ja visa cilvēce tiks iznīcināta, kur gan radīsies atkal citi cilvēki?

—   Sākumā pasaule bija tukša!— nopietni atbildēja Celindžers.— Saskaņā ar likumiem, kas sniedzas pāri mūsu saprašanai, tā kļuva apdzīvota. Kāpēc gan šis process nevarētu atkārtoties?

—  Mīļo Celindžer, jūs taču to nedomājat nopietni?

—  Profesor Samerlij, neesmu radis teikt to, ko nedomāju. Manā novērojumā nav nekā neparasta.— Celindžera bārda saslējās un acis savilkās pavisam šauras.

—  Jūs vienmēr esat bijis ietiepīgs dogmatiķis un tāds arī nomirsiet,— nikni sacīja Samerlijs.

—  Bet jūs, ser, mūždien esat bijis sīkumains visa noliedzējs, bez iztēles, un nu jums vairs nav pat cerību kādreiz kļūt citādam.

—  Toties jūsu visasākie kritiķi gan nekad neņemtos apgalvot, ka jums trūkst iztēles,— attrauca Samerlijs.

—  Goda vārds,— iesaucās lords Džons,— tā vien šķiet, ka jūs gribētu izlietot pēdējo skābekļa devu, lai nozākātu viens otru. Kāda nozīme, vai cilvēki kādreiz vēl dzīvos vai ne? Vismaz mūsu laikā tas droši vien nenotiks.

—  Ar šo piezīmi, ser, jūs parādāt pats savu aprobežotību,— dzēlīgi noteica Celindžers.— īsta zinātnieka prātu nespēj sasaistīt tikai sava laika un telpas nosacījumi. Viņa prāts savu novērošanas punktu uzstāda uz tagadnes robežlīnijas, kas atdala bezgalīgo pagātni no bezgalīgās nākotnes. Un no šā drošā posteņa tiek meklēts visa sākums un gals. Bet par nāvi varu teikt, ka zinātnieka prāts mirst savā postenī, strādājot normāli un metodiski līdz galam. Tas ignorē tādu sīkumu kā paša fiziskais sairums, tāpat kā jebkuru ierobežojumu materiālajā pasaulē. Vai man ir taisnība, profesor Samerlij?

Samerlijs ne visai laipni noņurdēja:

—  Piekrītu, tikai ar zināmiem iebildumiem.

—   Ideālam zinātnieka prātam,— Celindžers turpināja,— es runāju trešajā personā, lai mani vārdi neskanētu pārāk pašapmierināti,— ideālam zinātnieka prātam jāprot izdomāt abstraktas problēmas pat tai laikā, kamēr pats zinātnieks, krizdams no gaisa balona, sasniedz zemi. Tikai šāda kaluma cilvēki spēj pakļaut dabu un aizstāvēt patiesību.

—   Šoreiz, man šķiet, uzvarējusi daba,— sacīja lords Džons, raudzīdamies ārā pa logu.— Esmu lasījis dažus ievadrakstus par to, it kā jūs, kungi, pārvaldot dabu, bet daba, izrādās, prot atmaksāt ar to pašu.

—  Tas ir tikai īslaicīgs kavēklis,— pārliecināts iebilda Celindžers.— Daži miljoni gadu — ko gan tas nozīmē varenajā laika ritumā! Augu valsts, kā jūs redzat, ir saglabājusies. Apskatiet tur tās platānas lapas! Putni ir nobeigušies, bet augi zied un zeļ. No augiem dīķos un purvos ar laiku izveidosies mikroskopiski sīki radījumi — gliemji, kas kļūs par pionieriem jaunai, milzīgai, dzīvai armijai, tādai kā šī, kurā mēs pieci, palikdami tās arjergardā, pašlaik pildām ārkārtēju pienākumu. Un, ja būs izveidojusies viszemākā dzīvības forma, arī cilvēks g$lu galā tikpat nenovēršami parādīsies, kā no zīles izaug ozols. Sensenais cikls vēlreiz apgriezīsies apkārt.

—  Bet inde?— es iejautājos.— Vai tā neiznīcinās dzīvību pašā dīglī?

—   Inde, iespējams, paliks ēterā tikai vienā slānī jeb kārtā — tādā kā ļaundabīgā Golfa straumē, kas šķērso milzīgo okeānu, kurā mēs peldam. Vai arī varbūt izveidosies neuzņēmība un viss dzīvais pielāgosies jaunajiem apstākļiem. Tā kā mēs pašlaik spējam izdzīvot ar samērā nelielu skābekļa devu asinīs, ir pilnīgi skaidrs, ka arī dzīvnieku organismā nebūs vajadzīgas lielas pārmaiņas, lai nodrošinātos pret saindēšanos.

Māju, no kuras pirmīt cēlās dūmu mutuļi, pēkšņi pārņēma liesmas. Mēs redzējām milzīgas uguns mēles šaujamies gaisā.

—  Tik tiešām baismīgi!— galīgi satriekts, nomurmināja lords Džons, un tādu es viņu vēl nekad nebiju redzējis.

—  Bet kāda tam galu galā nozīme?— es ierunājos. — Pasaule ir mirusi. Kremācija noteikti ir labākais apbedīšanas veids.

—  Ja aizdegsies mūsu māja, arī mēs būsim pagalam.

—  Es paredzēju šīs briesmas,— sacīja Celindžers,— un • lūdzu, lai sieva gādā par drošību.

—  Viss ir pilnīgā kārtībā, dārgais. Tikai man galvā atkal kaut kas sāk pulsēt. Cik gan gaiss ir smacīgs!

—  Tas jāapmaina,— teica Celindžers. Viņš noliecās pie skābekļa balona.— Gandrīz tukšs,— viņš paziņoja.— Skābekļa pietika trīsarpus stundām. Tagad pulkstenis rāda gandrīz astoņi. Nakti mēs pavadīsim mierīgi. Es domāju, ka viss beigsies ap pulksten deviņiem no rīta. Mēs vienīgie sagaidīsim saullēktu.

Viņš atgrieza vaļā otrā balona caurulīti un uz pusminūti atvēra lodziņu virs durvīm. Kad gaiss jūtami uzlabojās, bet mēs asāk izjutām saindēšanās simptomus, viņš lodziņu atkal aizvēra.

—   Starp citu, cilvēks nepārtiek no skābekļa vien,— viņš sacīja.— Pusdienu laiks jau ir pagājis. Varat man ticēt, kungi, kad jūs uzaicināju savā mājā, cerēdams, ka izvērtīsies interesanta tikšanās, gribēju, lai mana virtuve sevi attaisnotu. Taču ko lai dara, jūs man noteikti piekritīsiet, ka būtu neprāts šķiest gaisu, dedzinot petrolejas plītiņu. Man ir nelieli pārtikas krājumi — auksta gaļa, maize un marinēti dārzeņi, piedevām vēl pāris pudeļu sarkanvīna, tā ka iznāks gluži laba maltīte. Paldies, mana dārgā, tu, kā vienmēr, esi bijusi visu saimnieču karaliene.

Patiešām apbrīnojami, ar kādu cienību un īstas angļu mājasmātes iemaņām misis Celindžera piecu minūšu laikā bija ar sniegbaltu galdautu uzklājusi istabas vidū galdu, uzlikusi salvetes un pasniedza vienkāršo maltīti ar īstu civilizētās pasaules eleganci, neaizmirsdama novietot galda vidū pat gaismekli — kabatas bateriju. Lai cik neticami tas liktos, mums visiem bija vilku ēstgriba.

—  Mūsu ēstgriba ir visa pārdzīvotā mēraukla,— Celindžers sacīja augstprātīgā laipnībā, tāpat kā vienmēr zinātniski izskaidrodams parastas parādības.— Mēs esam pārdzīvojuši smagu krīzi. Tas nozīmē, ka mums ir bijuši molekulāri traucējumi. Un tas savukārt nozīmē, ka vajag atgūt spēkus. Lielas bēdas vai liels prieks rada stipru izsalkumu — nevis nepatiku pret barību, kā apgalvo mūsu rakstnieki.

—  Tāpēc lauku ļaudis bērēs rīko bagātīgus mielastus,— es iedrošinājos pateikt.

—  Tieši tā. Mūsu jaunais draugs minēja trāpīgu piemēru. Atļaujiet uzlikt jums vēl vienu mēles gabaliņu.

—  Tas pats ir ar mežoņiem,— sacīja lords Džons, nogriezdams šķēli liellopu gaļas.— Es reiz redzēju, ka viņi apbedīja vadoni pie Aruvimi upes un pēc tam apēda nīlzirgu, kas droši vien svēra tikpat daudz, cik viņi visi kopā. Dažas ciltis Jaungvinejā apēd bērēs pašu nelaiķi, tā ka nekas nepaliek pāri. Man šķiet, ka no visiem dažādu tautu bēru mielastiem mūsējais pašlaik ir visdīvainākais.

—  Cik savādi,— sacīja misis Celindžera,— es nespēju sērot par tiem, kas gājuši bojā. Mans tēvs un māte dzīvo Bedfordā. Zinu, ka viņi miruši, un tomēr šai briesmīgajā vispārējā traģēdijā es nevaru īpaši bēdāties par kādu atsevišķu cilvēku, pat ne par saviem vecākiem.

—  Bet mana māmuļa palika viena pati savā lauku mājā Īrijā,— es sacīju.— Es it kā redzu, ka viņa, lakatā ietinusies, mežģīņu aubīti galvā, aizvērtām acīm guļ atlaidusies atzveltnes krēslā pie loga un blakus noliktas acenes un grāmata. Kāpēc lai es par viņu sēroju? Viņa jau ir aizgājusi uz viņsauli, un arī es pašlaik dodos turp, un varbūt mūs šķirs mazāks attālums nekā starp Angliju un Īriju. Un tomēr mani sāpina doma, ka šā tik tuvā cilvēka vairs nav.

—  Ja runa ir par cilvēka ķermeni,— piezīmēja Celindžers,— tad mēs taču nesērojam ne par nogrieztiem nagiem, ne arī par nogrieztām matu cirtām, lai gan tā kādreiz ir bijusi daļa no mums pašiem. Gluži tāpat cilvēks, kam amputēta kāja, nenododas sentimentālām skumjām par zaudēto locekli. Ķermenis mums drīzāk ir bijis sāpju un noguruma avots. Ķermenis pastāvīgi norāda mūsu trūkumus. Kāpēc tad mums vajadzētu uztraukties, ja tas atdalās no mūsu garīgā «es»?

—  Ja tikai fizisko patiešām var atdalīt no garīgā,— norūca Samerlijs.— Tomēr tāda visuaptveroša nāve ir šausmīga.

—  Es jau jums reiz izskaidroju,— sacīja Celindžers, — ka visuaptverošai nāvei īstenībā vajadzētu iedvest cilvēkos mazāk baiļu nekā atsevišķa cilvēka nāvei.

—  Tāpat kā kaujā,— piebilda lords Džons.— Ja jūs redzētu guļam uz grīdas vienu cilvēku ar sadragātām krūtīm un caurumu galvā, jums kļūtu nelabi. Bet es Sudānā redzēju desmitiem tūkstošu cilvēku guļam augšpēdus, un tomēr tas manī neizraisīja nekādas jūtas, jo vēstures veidošanā viena cilvēka dzīvība ir tikai sīkums, par ko nav vērts uztraukties. Taču, kad iet bojā tūkstošiem miljonu dzīvību, kā, piemēram, šodien, cilvēks vairs nespēj atdalīt sevi no pārējiem.

—  Es vēlētos, lai tas viss jau būtu beidzies,— skumji teica misis Celindžera.— Ak, Džordž, man ir tik baigi!

—  Kad pienāks tas brīdis, tu, mana mīļā, būsi drosmīgāka par mums visiem. Esmu tev bijis plātīgs, vecs vīrs, dārgā, taču paturi prātā, ka Džordžs Edvārds Celindžers tāds ir radīts un citāds nemaz nevarēja būt. Tu taču galu galā nebūtu gribējusi sev citu vīru, vai tā nav?

—  Nevienu citu uz pasaules, dārgais,— viņa iesaucās, apvīdama rokas ap viņa drukno kaklu. Mēs pārējie trīs piegājām pie loga un, redzētā pārsteigti, palikām stāvot.

Bija uznākusi nakts, un mirusī pasaule tinās tumsas plīvurā. Bet tieši pie apvāršņa dienvidu pusē stiepās gara, spilgti sārta svītra; brīžiem izplezdamās, brīžiem saplak- dama, tā pulsēja kā dzīva radība, tad pēkšņi kvēli sarkanām liesmām uzšāvās līdz pat zenītam un tur arī beidzot izplēnēja kā ugunsgrēka atblāzma.

—  Lūisa liesmās!— es izsaucos.

—  Nē, tur deg Braitona,— sacīja Celindžers, pienākdams mums klāt.— Atblāzmā saskatāmas viļņotās kalnu aprises. Ugunsgrēks plosās jūdzēm tālu viņpus kalniem. Visa pilsēta laikam ir vienās liesmās.

Sur tur atspīdēja sarkana gaisma, un gruvešu kaudzē uz dzelzceļa līnijas joprojām gruzdēja ogles, bet tas viss likās tīrais sīkums salīdzinājumā ar to milzīgo ugunsgrēku, kas plosījās viņpus kalniem. Kāds tas gan būtu materiāls laikrakstam «Gazette*\ Vai žurnālistam jebkad ir bijusi tāda izdevība un tik maz iespēju izmantot šo izdevību — sensāciju sensācija, un neviena cilvēka, kas to varētu novērtēt. Un tad pēkšņi mani pārņēma karsta vēlēšanās visu uzrakstīt. Ja šie zinātņu vīri varēja palikt līdz galam uzticīgi savam mūža darbam, kāpēc arī es nevarētu būt tikpat pastāvīgs savā pieticīgajā arodā? Zināju, ka neviena cilvēka acs neskatīs to, ko es būšu uzrakstījis. Bet garā nakts bija kaut kā jāaizvada, un miegs, vismaz man, nebija ne prātā. Manas piezīmes palīdzēs īsināt garās stundas un aizņems manas domas. Tādējādi man patlaban uz ceļiem ir nolikta piezīmju burtnīca, kuras lapas blāvajā, trūcīgajā kabatas baterijas gaismā pierakstītas neskaidriem ķeburiem. Bijis man literāta talants, manām piezīmēm šai gadījumā varētu būt zināma vērtība. Lai kādas ir manas piezīmes, tās tomēr liks cilvēkiem atcerēties šās baigās nakts nebeidzamos pārdzīvojumus un baiļu trīsas.

IV nodaļa

NĀVEI NOLEMTA CILVĒKA DIENASGRĀMATA

Cik savādi šķiet šie vārdi, kas uzkricelēti uz manas piezīmju burtnīcas baltās lapas! Un vēl jo savādāk, ka tos esmu uzrakstījis es, Edvards Melouns, kurš tikai pirms divpadsmit stundām izgāja no sava dzīvokļa Strītemā, pat sapņos neiedomādamies tos brīnumus, ko varētu nest šī diena. Es atskatos uz pēdējiem notikumiem — intervija ar Makārdlu, satraukuma pilnais Celindžera raksts avīzē «Times», bezjēdzīgais brauciens vilcienā, patīkamais lenčs un tad katastrofa, bet tagad ir pienācis brīdis, kad mēs vienīgie uz tukšās planētas velkam dzīvību, un mūsu liktenis ir tik nenovēršams, ka šīs rindas, kas uzrakstītas mehāniski, profesionāla ieraduma varā un ko nekad neredzēs neviena acs, es varu uzskatīt par vārdiem, ko saka cilvēks, kas jau miris, tik tuvu viņš pienācis ēnu valsts robežai, kuru vienīgi mēs vēl neesam pārgājuši. Tagad es saprotu, cik prātīgi un patiesi bija Celindžera vārdi, ka īsta traģēdija būtu palikt dzīviem, kad viss cēlais, labais un skaistais būs pagaisis. Taču mums tas, protams, nedraud. Otrais skābekļa balons jau iet uz beigām. Mēs varam precīzi noteikt, cik minūšu vēl vilksim savas nožēlojamās dzīves paliekas.

Celindžers nupat noturēja lekciju, kas ilga turpat vai stundas ceturksni; viņš bija tik satraukts un kliedza un auroja tā, it kā uzrunātu savus kādreizējos pretiniekus

Kvīnzholā. Viņa priekšā tik tiešām bija neparasta auditorija: paša sieva, kas vienmēr piekrita virām un nekā nesaprata no tā, ko viņš runāja, Samerlijs, kurš īdzīgs sēdēja puskrēslā, visu kritiski apsvērdams, tomēr ieinteresēti klausīdamies, lords Džons, kas zvilnēja kaktā un ko garlaikoja viss notiekošais, un es pats pie loga, kā no tālienes vērodams apkārtni, it kā viss būtu sapnis un mani nekas neskartu. Celindžers sēdēja istabas vidū pie galda, apgaismodams priekšmeta stikliņu zem mikroskopa, ko bija atnesis no ģērbistabas. Mazais, spožais baltās gaismas laukumiņš apmirdzēja viņa raupjās, ar bārdu apaugušās sejas vienu pusi, turpretim otra grima pilnīgā tumsā. Profesors pēdējā laikā acīmredzot bija pētījis viszemākās dzīvības formas, un šobrīd viņu satrauca fakts, ka uz priekšmeta stikliņa, ko viņš bija sagatavojis iepriekšējā dienā, amēba vēl ir dzīva.

—  Paskatieties paši,— viņš lielā satraukumā nemitīgi atkārtoja.— Samerlij, vai jūs nepienāktu tuvāk un par to nepārliecinātos? Vai jūs, Meloun, nebūtu tik laipns un arī nepalūkotos? Sīs garenās sīkbūtnes pašā vidū ir diatome- jas, bet tām var nepievērst uzmanību, jo tās drīzāk pieder pie augu valsts nekā pie dzīvniekiem. Taču tā, ko jūs ieraudzīsiet labajā pusē, bez šaubām, būs amēba, kas gausi kustas redzes laukā. Pagriežot augšējo skrūvi, visu var saskatīt skaidrāk. Paraugieties paši!

Samerlijs paskatījās un piekrita. Arī es paskatījos un ievēroju sīku it kā matēta stikla radību raustoties peldam pa apgaismoto aplīti. Lords Džons paļāvās uz Celindžeru.

—  Kāda man daļa, vai tā dzīva vai beigta,— viņš sacīja.— Mēs šo amēbu pat pēc izskata nepazīstam, tāpat kā tā nepazīst mūs, kāpēc lai es par to uztrauktos? Nedomāju arī, ka tā būtu nobažījusies par mūsu veselības stāvokli.

Es iesmējos un pamanīju, ka Celindžers pievērš man vēsu, augstprātīgu skatienu. Un jutos kā ar aukstu ūdeni apliets.

—  Mazizglītots, vieglprātīgs cilvēks zinātnei ir bīstamāks nekā pats stulbākais tumsonis,— viņš teica.— Ja lordam Džonam Rokstonam labpatiktos . ..

—   Mīļo Džordž, neesi taču tik dzēlīgs,— ierunājās misis Celindžera, noglāstīdama vīra melnos matus, kas bija noslīguši pār mikroskopu.— Kāda nozīme tam, vai amēba ir dzīva vai nav?

—  Tam ir ļoti liela nozīme,— skarbi attrauca Celindžers.

—   Labi, paklausīsimies,— sacīja lords Džons, labsirdīgi pasmaidīdams.— Tikpat droši mēs varētu runāt par jebkuru citu tematu. Ja jums šķiet, ka esmu izturējies pret šo amēbu nepiedienīgi vai aizskāris tās jūtas, varu atvainoties.

—  Es, piemēram, nesaprotu,— savā čerkstošajā, ķildīgajā balsī iebilda Samerlijs,— kāpēc jums liekas tik svarīgi tas, ka šis radījums ir dzīvs. Amēba atrodas tais pašos atmosfēras apstākļos kā mēs, un inde, dabiski, nevar uz to iedarboties. Ja amēba atrastos kaut kur ārpus šās telpas, tā sen jau būtu nobeigusies, tāpat kā jebkurš cits dzīvnieku valsts pārstāvis.

—  Jūsu piezīmes, manu mīļo Samerlij,— Celindžers sacīja augstprātīgā laipnībā (ai, kaut es spētu attēlot šo valdonīgo, iedomīgo seju, ko apmirdzēja mikroskopa spogulīša spilgtā gaisma!),— jūsu piezīmes liecina, ka jūs ne visai pareizi izprotat stāvokli. Sis eksemplārs bija sagatavots mikroskopam vakar un ir hermētiski noslēgts. Skābeklis tam nevar piekļūt. Toties ēters, protams, tur ir ticis klāt, tāpat kā jebkurā citā vietā. Bet amēba nav gājusi bojā no indes. Tātad mēs varam secināt, ka arī jebkura cita amēba ārpus šās telpas nav vis nobeigusies, kā jūs to nepareizi konstatējāt, bet gan pēc katastrofas patiešām palikusi dzīva.

—  Tomēr arī tagad neesmu noskaņots kliegt «urā!»,— sacīja lords Džons.— Kāda tam nozīme?

—  Nozīme tāda, ka pasaule ir dzīva, nevis mirusi. Ja jums būtu zinātnieka iztēle, jūs, spriežot pēc šā viena gadījuma, domās ieskatītos tālā nākotnē un redzētu, ka pēc dažiem miljoniem gadu ->- tas ir tikai īss mirklis milzīgajā laikmetu plūsmā — visa pasaule čumēs un mudžēs no dzīvniekiem un cilvēkiem, kuri būs attīstījušies no šā sīkā dīglīša. Jūs droši vien esat redzējuši, kā plosās uguns prērijās, kur liesmas bez pēdām aizmēž no zemes virsas jebkuru zālīti vai asniņu un atstāj tikai nomelnējušu tuksnesi. Un tad jums liksies, ka tāda postaža paliks mūžīgi. Tomēr stādu saknes ir saglabājušās, un, ja jūs tai pašā vietā ierastos pēc vairākiem gadiem, jūs vairs nevarētu pateikt, kur melnējis tuksnesis. Tāpat no šās sīkās radības izveidosies dzīvnieku valsts, un, tā kā tai piemīt tieksme attīstīties, ar laiku droši vien zudis jebkuras pēdas, ko atstājusi šī nepieredzētā krīze, kuras upuri esam arī mēs.

—   Sasodīti interesanti!— lords Džons sacīja, laiski pieiedams pie mikroskopa, lai paskatītos.— Tātad šā sīkā, jocīgā zeļļa portrets ģimenes portretu rindā būs pakārts pirmajā vietā. Un kāda grezna kaklasaites adata viņam pie krūtīm!

—  Tumšais plankumiņš ir amēbas kodols,— Celindžers pamācīja kā aukle, kas bērnam ierāda burtus.

—  Tad jau mums nav iemesla justies vientuļiem,— lords Džons ieminējās.— Uz Zemes esam ne tikai mēs vien, bet vēl kāda dzīva būtne.

—   Jūs, Celindžer, uzskatāt kā pašu par sevi saprotamu,— ierunājās Samerlijs,— ka pasaule pastāv tikai tāpēc, ka tās mērķis ir radīt un uzturēt cilvēkus.

—   Nu, bet kāds tad mērķis, pēc jūsu domām, ser, ir pasaulei?— jautāja Celindžers, kurš skaitās pat par vismazāko pretimrunāšanu.

—  Dažreiz man liekas — cilvēce savā neaptveramajā uzpūtībā domā, ka pasaule radīta tikai tāpēc, lai cilvēki varētu lepni pa to soļot.

—   Nevajag, protams, kļūt dogmatiķiem, bet pat bez visas šās neaptveramās uzpūtības, kā jūs atļāvāties to nosaukt, mēs tomēr varam teikt, ka cilvēks ir dabas visaugstākais radījums.

—  Augstākais no tiem, ko mēs zinām.

—  Tas, ser, ir pats par sevi saprotams.

—   Iedomājieties tos miljonus un, iespējams, pat miljardus gadu, kad Zeme galīgi tukša šūpojās pasaules telpā, un, ja arī tā nebija gluži tukša, vismaz uz tās nebija ne miņas no cilvēkiem. Padomājiet par to, ka pagājuši neskaitāmi gadsimti, kuru laikā zemi skalojuši lieti, dedzinājusi saule un tai pāri brāzušies vēji. Ja aplūkojam ģeoloģiskos laikmetus, varam teikt, ka cilvēks parādījies tikai vakar. Kāpēc gan kā pats par sevi saprotams būtu jāuzskata fakts, ka visa šī milzīgā sagatavošanās notikusi tikai cilvēka labā?

—  Bet kā labā tad?

Samerlijs paraustīja plecus.

—  Kas to var pateikt? Mums nepavisam nezināmu iemeslu dēļ… turklāt cilvēks varēja rasties arī gluži nejauši, kā blakusprodukts kādā procesā. Tad jau arī putām, kas peld pa okeāna virsu, varētu likties, ka okeāns radīts, lai ražotu un uzturētu tās, vai arī pele katedrālē domātu, ka svētnams celts kā tās īstenais mājoklis.

Es viņu strīdu pierakstīju vārdu pa vārdam, taču vēlāk tas izvērtās trokšņainā ķildā, kurā abas puses lietoja milzumu daudzzilbju zinātniskā žargona vārdu. Tā tiešām ir bauda noklausīties, kā divi tādi gudri vīri iztirzā pašas svarīgākās dzīves problēmas, bet, tā kā viņiem mūžīgi ir domstarpības, vienkāršie ļautiņi, tādi kā, piemēram, lords Džons un es, nekādu labumu no tā negūst. Viņi neitralizē viens otru, un mēs paliekam tikpat gudri, kā bijuši. Pašlaik balsu murdoņa ir pieklususi, Samerlijs sabozies sēž krēslā, turpretim Celindžers, joprojām grozīdams mikroskopa skrūves, vēl aizvien kaut ko murmina klusā, zemā balsī kā jūra, norimdama pēc vētras. Lords Džons pienāk pie manis, un mēs abi raugāmies ārā naktī.

Bāli spīd jauns mēness — pēdējais mēness, ko skata cilvēka acs,— taču sevišķi spoži mirdz zvaigznes. Pat dzidrajā plato gaisā Dienvidamerikā neesmu redzējis tik spožas zvaigznes. Iespējams, ka pārmaiņas ēterā ietekmējušas arī gaismu. Bēru sārts Braitonā vēl kvēlo, tālu rietumos debesis deg purpura sārtumā, tas varētu nozīmēt, ka nelaime piemeklējusi Erandelu vai Cičestru, vai pat Portsmutu. Es sēžu, pārdomās nogrimis, un laiku pa laikam kaut ko pierakstu. Pat gaisā jaušamas vieglas skumjas. Jaunība un skaistums, bruņnieciskums un mīlestība — vai tiešām tam visam pienācis gals? Zvaigžņu mirdzumā zeme šķiet kā pasakaina miera valstība. Kas gan varētu iedomāties, ka tā kļuvusi par briesmīgu Golgātu, kas noklāta ar cilvēku līķiem? Pēkšņi attopos, ka esmu smējies.

—  Kas tad tas, jauno cilvēk!— lords Džons iesaucās, izbrīnā paskatījies manī.— Mēs pat varam jokot šai smagajā brīdī. Par ko tad jūs smējāties?

—  Es domāju par visiem svarīgajiem vēl neatrisinātajiem jautājumiem,— es atbildēju,— tiem jautājumiem, par kuriem tik daudz runāts un spriests. Kaut vai, piemēram, konkurence starp angļiem un vāciešiem vai arī strīds par Persijas līci, ar ko tik ļoti bija aizrāvies mans vecais šefs. Kas gan toreiz, kad mēs tik ļoti iekarsām un strīdējāmies par šiem jautājumiem, būtu varējis iedomāties, kā tie risināmi?

Mēs atkal klusējām. Man liekas — mēs visi domājām par draugiem, kas jau aizgājuši bojā. Misis Celindžera Šņukst, un profesors kaut ko čukst viņai pie auss. Man atmiņā nāk visvisādi cilvēciņi, un es redzu tos guļam bālus un nekustīgus, tāpat kā nabaga Ostinu pagalmā. Piemēram, Makārdls. Es precīzi zinu, kur viņš atrodas — galva noslīgusi uz rakstāmgalda, roka satvērusi telefona klausuli, es pats skaidri dzirdēju, kā viņš saļimst. Tāpat redaktors Boumonts: man šķiet, ka viņš guļ izstiepies uz zili sārtā turku paklāja, kas grezno viņa kabinetu. Un mani kolēģi reportieri — Makdona, Marijs un Bonds. Viņi droši vien miruši, centīgi strādājot — pierakstot piezīmju burtnīcas pilnas ar spilgtiem iespaidiem un neparastiem starpgadījumiem. Es varu iedomāties, ka viens no viņiem tika aizsūtīts intervēt kādu ārstu, otrs — uz Vestminsteru un trešais — uz Svētā Pāvila katedrāli. Kā pēdējo brīnišķīgo vīziju viņi skatīja savus lieliskos virsrakstus, kurus nekad neviens neiespiedīs. Es redzu Makdonu rosāmies ārstu vidū. «Cerība caurstrāvo cilvēkus». Aliterācija ir vienmēr bijusi Maka vājība. «Intervija ar misteru Soliju Vilsonu». «Ievērojamais speciālists saka: «Nav pamata izmisumam.» Mūsu spe- ciālkorespodents atrada izcilo zinātnieku sēžam uz jumta, kur tas paslēpies no pārbiedētajiem pacientiem, kas ielenkuši tā māju. Slavenais ārsts pratis pienācīgi novērtēt stāvokļa nopietnību, tomēr neatzīst, ka būtu zudušas jebkuras iespējas glābties.» Tā būtu sācis rakstīt Maks. Bet vēl bija Bonds; viņš droši vien devies uz Svētā Pāvila katedrāli. Viņš cieši tic savām literāta spējām. Nudien, tieši viņam piemērots temats! «Stāvēdams mazajā balkonā zem paša kupola un noskatīdamies uz izmisuma pārņemtajām ļaužu masām, kas šai pēdējā brīdī zemojās visvarenajam, kuru līdz šim stūrgalvīgi bija noliegušas, es izdzirdēju, kā šis saviļņotais pūlis, šausmu pārņemts, tik kvēli lūdz, tik bezcerīgi sauc pēc palīdzības, vērsda- mies pie nezināmā, ka .. .» un tā tālāk.

Jā, reportierim tā ir lieliska nāve, lai gan viņš, tāpat kā es, nomirs, nepaguvis izmantot visas šīs bagātības. Ko gan nabaga Bonds atdotu, lai redzētu savus iniciāļus iespiestus zem šāda raksta?

Taču kādas gan blēņas es rakstu! Tas ir tikai mēģinājums nosist garo laiku. Misis Celindžera ir iegājusi ģērbistabā, un profesors domā, ka viņa aizmigusi. Viņš sēž pie galda istabas vidū, kaut ko pieraksta un šķirsta grāmatas, it kā viņu vēl gaidītu daudzi mierīga darba gadi. Viņš raksta ar spalvu, kas skaļi šņirkst, un tā vien liekas, ka tā pauž nicinājumu tiem, kas nav ar profesoru vienis prātis.

Samerlijs, aizsnaudies krēslā, laiku pa laikam dīvaini iekrācas. Lords Džons atlaidies uz muguras, rokas kabatās sabāzis, acis aizvēris. Es tiešām brīnos, kā cilvēki var gulēt šādos apstākļos.

Pusčetri no rīta. Es nupat uztrūkos no miega. Piecas minūtes pāri vienpadsmitiem es izdarīju pēdējo ierakstu. Atceros, ka uzgriezu pulksteni un atzīmēju laiku. Tātad esmu zaudējis kādas piecas stundas no tā, kas mums vēl atlicis dzīvot. Kas gan spētu tam ticēt? Toties es jūtos daudz možāks un esmu sagatavojies sagaidīt savu likteni — vai arī iestāstu sev, ka esmu sagatavojies. Tomēr, jo veselāks ir cilvēks un jo spēcīgāk viņā pulsē dzīvība, jo vairāk viņš bēg no nāves. Cik gan vieda un žēlīga ir piesardzīgā daba, citkārt nemanāmi atraisīdama enkuru, kas saista cilvēku pie zemes, līdz viņa apziņa no nedrošās ostas zemes virsū iepeld drošajā aizsaules jūrā.

Misis Celindžera aizvien vēl atrodas ģērbistabā. Celindžers pats iemidzis zviln tepat krēslā. Kāds skats! Milzīgais augums atmests atpakaļ, lielās, spalvainās rokas sakrustotas virs vestes, galva atliekta atpakaļ, tā ka augstāk par viņa apkakli es nevaru saredzēt neko citu kā vienīgi kuplo, sapinkājušos bārdu. Profesors krāc tā, ka viss viņa ķermenis dreb. Samerlijs laiku pa laikam pievieno augsto tenoru Celindžera sulīgajam basam. Lords Džons arī guļ, garo augumu uz pītā krēsla līkumā saliecis. Pirmā saltā rītausmas gaisma pašlaik zogas istabā, un viss izskatās pelēks un drūms.

Es skatos ārā uz saullēktu — uz to liktenīgo saullēktu, kas apmirdzēs neapdzīvoto pasauli. Cilvēces vairs nav, tā izzudusi vienas dienas laikā, bet planētas arvien vēl riņķo, paisums mijas ar bēgumu, vējš žūžo, un visa daba joprojām dzīvo, un, liekas, dzīvo pat amēba, un nekur nav ne Vismazākās pazīmes, ka tas, kas sevi pasludinājis par pasaules valdnieku, jebkad būtu ar savu klātbūtni aplaimojis vai nolādējis Visumu. Lejā pagalmā, rokas un kājas izpletis, guļ Ostins, seja viņam blāvi spīgo rītausmā, un šļūtenes gals joprojām rēgojas nedzīvajā rokā. Visus cilvēkus pārstāv šis viens vienīgais pa pusei smieklīgais, pa pusei aizkustinošais ķermenis, kas bezpalīdzīgs guļ tur lejā pie automobiļa, kuru viņš pats bija radis vadīt.

Ar to ari beidzas piezīmes, ko es toreiz rakstīju. Turpmākie notikumi risinājās strauji un bija tik drūmi, ka es nespēju tos pierakstīt, taču tie skaidri iespiedušies manā atmiņā un neviens sīkums nav pagājis secen.

Kad sāka trūkt elpas, es paskatījos uz skābekļa baloniem un jutos satriekts no tā, ko ieraudzīju. Mūsu dzīve gāja uz galu. Tā kā trešais balons bija jau iztukšojies, Celindžers naktī bija atgriezis vaļā ceturto. Saprotams, ka arī šajā maz kas bija palicis pāri. Mani pārņēma drausmīga, žņaudzoša sajūta. Es pieskrēju pie balona, noņēmu tam uzgali un pieskrūvēju to pie pēdējā balona. Kad es to darīju, mani mocīja sirdsapziņas pārmetumi, jo sapratu — ja es varbūt sēdētu, rokas klēpī salicis, visi būtu varējuši miegā nomirt. Misis Celindžeras balss no blakus telpas aizgainīja šo domu.

—  Džordž, Džordž, es smoku!

—  Viss kārtībā, kundze,— es sacīju, kad pārējie arī bija pielēkuši kājās.— Es nupat ieslēdzu jaunu balonu.

Pat šādā brīdī es nespēju atturēties, nepasmaidījis par Celindžeru, kas spēcīgām, spalvainām dūrēm berzēja acis un izskatījās kā tāds milzīgs, bārdains zīdainis, kurš nupat iztrūcināts no miega. Samerlijs, aptvēris savu stāvokli, drebēja kā drudzī, un cilvēciskās bailes uz mirkli guva virsroku pār zinātnieka stoicismu. Toties lords Džons bija tik mierīgs un možs, it kā viņš no rīta būtu pamodies, lai dotos medībās.

—  Piektais un pēdējais,— viņš sacīja, uzmetis skatienu balonam.— Jaunais cilvēk, jūs taču negribēsiet teikt, ka esat rakstījis iespaidus tai burtnīcā, kas jums uz ceļiem.

—  So to piezīmēju, lai ātrāk paietu laiks.

—  Nu vai zināt, taisni neticami, taču īrs to patiešām varētu izdarīt. Man gan šķiet, ka lasītāju jums vajadzēs pagaidīt, kamēr izaugs mazā māsa amēba. Šobrīd tā, liekas, vēl neko nevarēs novērtēt. Nu, Herr Professor, kādas, jūsuprāt, ir izredzes?

Celindžers skatījās pa logu biezajos rīta miglas vālos, kas klājās pār apkārtni. Mežiem apaugušie kalni kā konusveida salas šur tur slējās ārā no pūkainās miglas jūras.

—  Viss gluži kā līķautā tīts,— sacīja misis Celindžera, ienākusi rītaģērbā.— Tieši tā kā tavā dziesmiņā, Džordž: «Aizzvaniet veco, iezvaniet jauno.» Pravietiski vārdi. Jūs taču drebat, mani nabaga dārgie draugi! Man bija nakti silti zem segas, bet jūs, sēžot krēslos, esat nosaluši. Nekas, es tūlīt pat par jums parūpēšos.

Mazā, drošsirdīgā būtne aizsteidzās, un pēc brīža mēs sadzirdējām, kā sīc katliņš. Viņa drīz vien atkal parādījās, nesdama uz paplātes piecas kūpošas kakao tasītes.

—  Iedzeriet,— viņa piedāvāja.— Kļūs daudz labāk.

Mums tiešām kļuva labāk. Samerlijs lūdza atļauju

aizdedzināt pīpi, mēs pārējie aizsmēķējām cigaretes. Smēķēšana, iespējams, spēcināja mūsu nervus, taču mēs pielaidām kļūdu, jo jau tā sasmakušais gaiss kļuva gluži neciešams. Celindžeram vajadzēja atvērt ventilatoru.

—  Celindžer, cik ilgam laikam vēl pietiks skābekļa? — jautāja lords Džons.

—  Iespējams, trim stundām,— viņš atbildēja, paraustīdams plecus.

—  Es visu laiku ļoti baidījos,— sacīja misis Celindžera.— Taču, jo tuvāk šis brīdis nāk, jo vieglāk kļūst. Kā tev, Džordž, liekas — vai mums nevajadzētu noskaitīt lūgšanu?

—  Skaiti, dārgā, lūgšanu, ja vēlies,— lielais vīrs maigi atbildēja.— Mēs katrs citādi skaitām savu lūgšanu. Mana lūgšana ir pilnīga samierināšanās, lai arī ko liktenis man uzsūtītu,— labprātīga samierināšanās. Sai ziņā augstākā reliģija un augstākā zinātne, liekas, apvienojas.

—  Es gan nerunātu taisnību, ja savu dvēseles stāvokli nosauktu par samierināšanos, pie tam par labprātīgu samierināšanos,— neizņēmis pīpi no mutes, noburkšķēja Samerlijs.— Es pakļaujos tāpēc, ka esmu spiests to darīt. Atzīstos, es labprāt būtu nodzīvojis vēl kādu gadiņu, lai pabeigtu krīta perioda fosiliju klasificēšanu.

—  Jūsu nepabeigtais darbs,— uzpūtīgi sacīja Celindžers,— ir tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ka mans magnus opus «Dzīvības kāpnes» atrodas vēl sākuma stadijā. Manām smadzenēm, manām zināšanām, manai pieredzei — patiesībā visam, ko savā mūžā esmu paveicis,— vajadzēja būt sakoncentrētam šai grāmatā, kas atklātu jaunu laikmetu. Un tomēr es saku, ka esmu samierinājies ar likteni.

—  Man liekas — mums visiem palicis kaut kas nepabeigts,— sacīja lords Džons.— Un ko jūs atstājāt nepabeigtu, jauno cilvēk?

—  Man palika nepabeigta grāmata par dzeju,— es atbildēju.

—  Nu tad pasaule laimīgi tikusi no tās vaļā,— lords Džons nopriecājās.— Vajag tikai pameklēt, un vienmēr visur atradīsies savs labums.

—  Un kā jums pašam?— es vaicāju.

—   Izrādās, ka esmu visu nokārtojis. Biju gan apsolījis Merivelam pavasari doties līdzi uz Tibetu jaguāru medībās. Toties pret jums, misis Celindžera, daba gan bijusi cietsirdīga, jo jūs taču nupat tikai uzcēlāt šo jauno māju.

—  Manas mājas ir tur, kur ir Džordžs. Ai, ko gan es neatdotu, lai vēl pēdējo reizi kopā ar viņu pastaigātos pa šiem brīnišķīgajiem kalniem spirgtajā rīta gaisā!

Mūs aizkustināja šie vārdi. Saules stari bija izlauzušies caur plāno miglas plīvuru un tagad lēja zeltainu gaismu pār visu plašo līdzenumu. Kad mēs sadrūmuši sēdējām saindētajā gaisā, šī lieliskā, tīrā, vēju appūstā lauku ainava mums likās īsts skaistuma iemiesojums. Misis Celindžera ilgās pastiepa rokas uz loga pusi. Mēs sastūmām krēslus kopā un apsēdāmies pusaplī pie loga. Gaiss kļuva ļoti smacīgs. Man šķita, ka nāves ēna pamazām tuvojas mums — pēdējiem cilvēces pārstāvjiem. Likās, it kā neredzams aizkars no visām pusēm laistos lejā.

—  Šis balons lāgā nedarbojas,— ieminējās lords Džons, dziļi ievilkdams elpu.

—  Gāzes daudzums balonā var būt dažāds,— paskaidroja Celindžers.— Tas atkarīgs no spiediena un no tā, cik piesardzīgi gāze tiek iepildīta. Es esmu vienis prātis ar jums, Rokston, šis balons tiešām ir bojāts.

—  Tātad mums ir nokrāpta pēdējā mūsu dzīves stunda,— nikni noteica Samerlijs.— Tas vēl beidzamo reizi lieliski ilustrē šo zemisko gadsimtu, kurā mēs esam dzīvojuši. Celindžer, pienācis pēdējais laiks pētīt fizikā sabrukuma subjektīvās parādības.

—  Apsēdies uz soliņa pie manām kājām un sniedz man savu roku,— Celindžers sacīja sievai.— Es domāju, draugi, diez vai ir vērts vēl tālāk kavēties šai neciešamajā gaismā. Tu taču to nevēlies, dārgā, vai ne?

Misis Celindžera smagi nopūtās, un viņas galva noslīga uz vīra ceļien.

—  Esmu redzējis, ka cilvēks ziemā peldas Serpentīna dīķos,— ierunājās lords Džons.— Kad gandrīz visi ir salīduši ūdenī, divi vai trīs drebinādamies vēl stāv krastā un apskauž tos, kas jau peldas. Visgrūtāk klājas pēdējiem. Esmu par to, ka jālec uz galvas ūdenī, lai tad ir miers.

—  Jums šķiet, ka vajadzētu atvērt logu un ļauties ētera varai?

—  Labāk noindēties nekā nosmakt.

Samerlijs, negribīgi piekrizdams, pamāja ar galvu un pastiepa Celindžeram kalsno roku.

—   Agrāk mēs daudz strīdējāmies, bet tagad tas viss ir pagājis,— viņš teica.— Mēs esam bijuši labi draugi un vienmēr klusībā viens otru cienījuši. Ardievu!

—   Ardievu, jauno cilvēk!— sacīja lords Džons.— Logs ir aizlīmēts. Jūs to nevarēsiet atvērt.

Celindžers noliecās un, piecēlis sievu, piespieda pie krūtīm, bet viņa apvija rokas vīram ap kaklu.

—  Meloun, pasniedziet man lauka tālskati,— viņš nopietni sacīja.

—  Es to pasniedzu.

—  Mēs atkal nododam sevi tam spēkam, kas mūs radījis!— viņš iesaucās pērkondimdošā balsī un meta tālskati pret logu.

Vēl nebija sašķīdušas pēdējās drumslas, kad spēcīgs vējš mūsu kvēlošajām sejām uzpūta savu veselīgo, smaržīgo elpu.

Nezinu, cik ilgi mēs tā nosēdējām saspringtā klusumā. Tad kā pa sapņiem es atkal izdzirdu Celindžera balsi.

—  Esam atgriezušies normālos apstākļos,— viņš iesaucās.— Pasaule jau izgājusi cauri indīgajai joslai, taču mēs vienīgie no visas cilvēces esam izglābušies.

V nodaļa MIRUSI PASAULE

Atceros, kā mēs visi sēdējām krēslos, ļaudamies smaržīgajam, spirgtajam jūras vējam, kas, nākdams šurp no dienvidrietumiem, plivināja muslīna aizkarus un atvēsināja mūsu sakarsušās sejas. Interesanti, cik ilgi mēs tā nosēdējām? Vēlāk nekādi nevarējām vienoties šai jautājumā. Bijām apmulsuši, apstulbuši un gandrīz vai bez samaņas. Mēs bijām sagatavojušies doties nāvē, bet pēkšņi šis baismīgais, jaunais atklājums, ka mums jāturpina dzīve, kad visa cilvēce gājusi bojā,— šis atklājums mūs galīgi satrieca, tā ka nespējām pat atjēgties. Tad apstādinātais mehānisms pamazām sāka atkal darboties; atmiņa atgriezās, domas saaudās kopā. Nežēlīgi spilgti atklājās sakars starp pagātni, tagadni un nākotni — starp dzivi, kas jau pagājusi, un dzīvi, kas vēl jādzīvo. Mēs klusēdami raudzljāmies cits citā, un mūsu skatieni pauda šausmas. Mēs nespējām izjust prieku, kaut ari tikko bijām izglābušies no drošas nāves, toties tagad mūs draudēja nogremdēt visdrūmākās nomāktības vilnis. Viss, ko mēs mīlējām uz zemes, bija aizskalots milzīgajā, bezgalīgajā, nezināmajā okeānā, un mēs jutāmies vientuļi šai neapdzīvotajā salā — zaudējuši draugus, cerības, jebkādas vēlēšanās. Dažus gadus mēs kā šakāļi klīdīsim pa izmirušās cilvēces kapsētu, līdz beidzot pienāks arī mūsu vientuļais gals.

—  Cik drausmīgi, Džordž, tiešām drausmīgi!— izmisīgi elsodama, iesaucās misis Celindžera.— Kaut mēs būtu nomiruši reizē ar citiem! Ai, kāpēc tu mūs izglābi? Man ir tāda sajūta, it kā miruši būtu mēs, bet pārējie visi dzīvotu.

Saraucis kuplās uzacis, Celindžers kaut ko saspringti domāja un turēja savā spēcīgajā, spalvainajā ķetnā pastiepto sievas roku. Biju pamanījis, ka satraukumā viņa vienmēr sniedz vīram rokas, gluži kā bērns sniegdamies pēc mātes.

—  Lai gan es neesmu tāds fatālists, lai aizstāvētu nepretošanās ideju,— viņš sacīja,— tomēr uzskatu, ka visprātīgākais ir samierināties ar īstenību. Celindžers runāja lēni, un viņa skanīgā balss trīsēja aizkustinājumā.

—  Es gan nedomāju samierināties,— stingri noteica Samerlijs.

—  Manuprāt, tam nav nekādas nozīmes, vai jūs domājat samierināties vai ne,— piebilda lords Džons.— Jums tik un tā vajadzēs pakļauties, vienalga, vai jūs gribētu cīnīties vai arī pats mestos gar zemi, tāpēc kāda jēga tam, vai jūs domājat samierināties vai ne? Cik atceros, pirms šās jezgas arī neviens mums neprasīja atļauju, un jādomā, arī tagad to nedarīs. Tātad vai nav vienalga, ko mēs par to visu domājam?

—  Tad jau būtu arī vienalga, vai cilvēkam ir lemta laime vai posts,— domās nogrimis, sacīja Celindžers un arvien vēl glāstīja sievas roku.— Jūs varat peldēt pa straumi un justies sirds dziļumos mierīgs vai arī varat mesties tai pretim un cīnīties līdz pagurumam. No mums vairs nekas nav atkarīgs, tāpēc samierināsimies un neteiksim vairs ne vārda.

—  Bet kāda tagad vairs jēga mūsu dzīvībai?— es izmisumā vērsos pie zilajām, tukšajām debesīm.— Ko lai es, piemēram, daru? Nav vairs laikrakstu, tātad pienācis gals ari manai profesijai.

—  Nebūs vairs ko medīt, nebūs vairs ko cīnīties, tātad arī manējai pienācis gals,— sacīja lords Džons.

—  Nav vairs studentu, tātad gals arī manējai!— iesaucās Samerlijs.

—  Toties man ir vīrs un māja, tāpēc varu pateikties debesīm, ka man būs ko darīt,— noteica mājasmāte.

—  Arī man būs ko darīt,— piebilda Celindžers,— jo zinātne joprojām dzīvo un šī katastrofa slēpj sevī daudz aizraujošu problēmu, kas vēl jāizpētī.

Viņš bija atrāvis vaļā logus, un mēs raudzījāmies ārā uz kluso, nekustīgo ainavu.

—  Ļaujiet man visu apdomāt,— viņš turpināja.— Vakar ap trijiem dienā vai mazliet vēlāk visa pasaule bija iegājusi indīgajā joslā un pilnīgi tajā nogrima. Tagad pulkstenis ir deviņi. Tātad jāuzzina, cikos mēs izgājām no šās joslas.

—  Rītausmā gaiss vēl bija ļoti smags,— es sacīju.

—  Pat vēl ilgāk,— piebilda misis Celindžera.— Astoņos no rīta es skaidri jutu, ka mani smacē tāpat kā pašā sākumā.

—  Tātad varam teikt, ka šī josla pārgājusi mums pāri tūlīt pēc astoņiem. Septiņpadsmit stundas Zeme bija saindētā ētera apņemta. Pa šo laiku lielais dārznieks sterilizēja cilvēku pelējumu, ar ko bija pārklājies viņa izaudzētais auglis. Vai ir iespējams, ka viņa darbs nav veikts līdz galam — ka ne tikai mēs, bet ari citi palikuši dzīvi?

—  Tieši to arī es vēlētos uzzināt,— sacīja lords Džons.— Kāpēc lai mēs būtu vienīgie oļi, kas tikuši izmesti krastā?

—  Muļķīgi iedomāties, ka vēl kāds būtu varējis izdzīvot,— pārliecināts teica Samerlijs.— Neaizmirstiet, ka inde bija ļoti bīstama, jo pat Melouns, cilvēks bez nerviem un spēcīgs kā vērsis, tik tikko spēja uzrāpties pa kāpnēm augšā un turpat ari pakrita nesamaņā. Neviens nespētu izturēt ne septiņpadsmit minūtes, kur nu vēl septiņpadsmit stundas!

—  Bet ja vēl kāds to paredzējis un attiecīgi sagatavojies tāpat kā mūsu draugs Celindžers?

—  Domāju, ka tas nav iespējams,— Celindžers iebilda, izsliedams bārdu un pievērdams acis.— Visi mani novērojumi, secinājumi un nojautas, kas palīdzēja man paredzēt šīs briesmas,— diez vai tas varētu atkārtoties otrreiz tās pašas paaudzes laikā.

—  Tātad jūs esat pārliecināts, ka visi cilvēki noteikti ir miruši?

—   Es par to gandrīz nemaz nešaubos. Atcerēsimies, ka indes iedarbība vispirms skāra zemākās vietas un tad izplatījās arvien augstāk, un augšējos atmosfēras slāņos tā varbūt nebūs vairs tik bīstama. Tiešām savādi, bet tā tam jābūt, un šī parādība pētniekiem nākotnē pavērs aizraujošu darbības lauku. Tāpēc it viegli iedomāties, ja kādam ienāktu prātā meklēt cilvēkus, kas vēl palikuši dzīvi, vislielākās cerības tam būtu pievērst skatienus kādam Tibetas ciematam vai Alpu fermai daudzus tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa.

—  Tā kā pašlaik nav nedz dzelzceļu, nedz arī tvaikoņu, tikpat labi var runāt par cilvēkiem uz Mēness,— sacīja lords Džons.— Taču es gribētu zināt, vai šī spēle tiešām pavisam beigusies vai beidzies tikai pirmais puslaiks.

Samerlijs staipīja kaklu, lai labāk pārredzētu apvārsni.

—  Viss liekas tīrs un skaidrs,— viņš šaubīdamies noteica,— taču tāpat izskatījās arī vakar. Es nepavisam neesmu pārliecināts, ka viss jau ir cauri.

Celindžers paraustīja plecus.

—  Mums atliek vienīgi vēlreiz paļauties uz likteni,— viņš ierunājās.— Ja pasaule jau agrāk kaut ko tādu pārdzīvojusi — un to nevar uzskatīt par gluži neiespējamu — tad tas, bez šaubām, noticis bezgala tālā pagātnē. Tāpēc mums ir pamats cerēt, ka jāpaiet ļoti ilgam laikam, lai tas pats atkal atkārtotos.

—  Viss jau ir ļoti jauki,— sacīja lords Džons,— bet, ja notiek zemestrīce, jūs pilnīgi droši tūlīt pat varat sagaidīt nākamo grūdienu. Man šķiet, tagad prātīgāk iziet pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu, kamēr vēl ir izdevība. Tā kā skābeklis izbeidzies, tad ir pilnīgi vienalga, kur mēs tiksim pārsteigti — ārā vai iekšā.

Lai arī cik savādi, bet mūs pārņēma pilnīga letarģija; tā bija reakcija pēc šausmīgajiem pārdzīvojumiem pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Mēs bijām satriekti gan morāli, gan fiziski un kaut kur sirds dziļumos jutām, ka viss ir zaudējis nozīmi un cilvēku pūliņi bijuši neva

jadzīgi un veltīgi. Pat Celindžers pakļāvās šai reakcijai un sēdēja krēslā, atspiedis vareno galvu rokās un aizklīdis domās kaut kur tālu prom, un tad mēs abi ar lordu Džonu satvērām viņu aiz rokām un lēnām piecēlām kājās; Celindžers par šo traucējumu tikai naidīgi paskatījās mums acīs un ieņurdējās kā nikns suns. Tomēr, kad mēs no savas mākslīgi radītās miera ostas bijām nokļuvuši parastajos apstākļos, mūsu enerģija pamazām atkal atgriezās.

Bet ko lai mēs darām šai visas pasaules kapsētā? Vai ^opš neatminamiem laikiem cilvēkam jebkad bijis jādomā par tādu jautājumu? Nevar gan noliegt, ka nākotnē bija nodrošinātas ne tikai mūsu fiziskās vajadzības, bet arī par greznuma priekšmetiem nevarējām sūdzēties. Visi pārtikas krājumi, labākie vīni, visas mākslas bagātības bija mūsu rīcībā, vajadzēja tikai paņemt. Bet ko lai mēs darām? Vispirms vajadzēja paveikt dažus neatliekamus darbus, kas gaidīja mūs turpat. Nokāpām lejā virtuvē un noguldījām abas mājkalpotājas katru žāvā gultā. Viņas šķita mirušas vieglā nāvē: viena — krēslā pie pavarda, otra — trauku mazgātavā uz grīdas. Tad ienesām iekšā nabaga Ostinu. Agonijā viņa muskuļi bija savilkušies cieti kā krams, bet seja sastingusi rūgta izsmiekla grimasē. Sī ir visu no indes mirušo galvenā pazīme. Lai kur mēs gājām, visur uz mums raudzījās izķēmotas sejas, kas likās zobojamies par mūsu neapskaužamo stāvokli, klusi un baigi smejamies par tiem nelaimīgajiem, kas pārdzīvojuši paši sevi.

—  Paklausieties,— ierunājās lords Džons, nemierīgi soļodams pa ēdamistabu, kamēr mēs, pārējie, ieturējām maltīti,— es nezinu, kā jūtaties jūs, bet es tik tiešām nevaru tā sēdēt, rokas klēpī salicis.

—  Varbūt jūs būtu tik laipns un pasacītu, kas, pēc jūsu domām, mums darāms,— attrauca Celindžers.

—  Derētu mazliet izkustēties un paskatīties, kas noticis.

-r Arī es būtu ierosinājis to pašu.

—  Bet ne jau šajā ciematā. Pa logu mēs varam pārredzēt visu apkārtni.

—  Kurp tad mums vajadzētu doties?

—  Uz Londonu!

—  Ļoti jauki,— purpināja Samerlijs.— Jums droši vien būs pa spēkam pieveikt tās četrdesmit jūdzes, bet par to. gan neesmu gluži pārliecināts, vai Celindžers ar

savām strupajām kājām tik tālu aizies, un par mani vispār nav ko runāt.

Celindžers jutās aizskarts.

—  Ja jūs, ser, spētu novērtēt arī pats savas fiziskās īpatnības, jums pavērtos plašs lauks kritiskām piezīmēm,— viņš iekarsa.

—  Man pat prātā nebija apvainot jūs, dārgo Celindžer,— mūsu netaktiskais draugs izsaucās.— Neviens nav atbildīgs par savu ārējo izskatu. Daba jums piešķīrusi īsu un smagnēju augumu, un jūs neko nevarat darīt, ja kājas jums ir tik strupas.

Celindžers bija pārāk saniknots, lai atbildētu. Viņš tikai kaut ko paklusām rūca, mirkšķināja acis un bozās. Lords Džons pasteidzās pārtraukt strīdu, kamēr tas vēl nebija pārāk iededzies.

—  Jūs runājāt par iešanu kājām. Kāpēc mums jāiet kājām?— viņš jautāja.

—  Varbūt jūs gribētu braukt ar vilcienu?— vaicāja Celindžers, tik tikko valdīdamies.

—  Bet kas tad noticis automobilim? Kāpēc mēs nevarētu braukt ar to?

—  Es par mašīnām neko nezinu,— Celindžers sacīja, domīgi raustīdams bārdu.— Taču jums ir taisnība, cilvēka prātam tā augstākajā izpausmē jābūt pietiekami elastīgam, lai pievērstos jebkuram darbam. Jūsu priekšlikums, lord Džon, ir tiešām lielisks! Es pats jūs aizvedīšu uz Londonu.

—  Neko tamlīdzīgu jūs nedarīsiet,— stingri noteica Samerlijs.

—  Patiesi, Džordž, nevajag!— iesaucās misis Celindžera.— Vienu vienīgu reizi tu mēģināji braukt un tad pat, atceries, sadragāji garāžas durvis.

—  Uz mirkli biju zaudējis spēju koncentrēties,— bezrūpīgi paskaidroja Celindžers.— Jūs varat uzskatīt, ka šis jautājums ir izlemts. Es jūs noteikti visus aizvedīšu uz Londonu.

Lords Džons atrada izeju no šā stāvokļa.

—  Kāds jums ir automobilis?— viņš vaicāja.

—  Hambers, divdesmit zirgspēku.

—  Nu, vai zināt, es vairākus gadus vadīju tādu automobili,— viņš sacīja un tūlīt piebilda:— Ak dievs! Nekad nebūtu varējis iedomāties, ka vienā automašīnā vedīšu visu cilvēci. Cik atceros, vietas tur ir piecām personām.

Saģērbieties, un ap pulksten desmitiem es jūs gaidīšu pie durvīm.

Un patiešām, noteiktajā laikā automobilis, ko vadīja lords Džons, tarkšķēdams un sprakšķēdams izbrauca no pagalma. Es apsēdos lordam Džonam blakus, bet misis Celindžera kā tāds neliels, tomēr nepieciešams buferis tika iespiesta pakaļējā sēdeklī starp abiem saniknotajiem vīriešiem. Tad lords Džons atlaida vaļā bremzes, veikli pārslēdza ātrumu no pirmā uz trešo, un mēs devāmies visdīvainākajā izbraucienā, kāds vien pieredzēts kopš tā laika, kad cilvēks pirmo reizi parādījās uz Zemes.

Iedomājieties visus dabas jaukumus tai augusta dienā: spirgto rīta gaisu, vasaras saules zeltaino mirdzumu, skaidrās debesis, biezos, zaļos Saseksas mežus un sārti violetos, viršiem apaugušos pakalnus. Raugoties šai daudzkrāsainajā dabas skaistumā, varētu izgaist jebkura doma par milzīgo katastrofu, ja tikai nebūtu šā ļaunu vēstošā, svinīgā klusuma, kas pārņēmis pasauli. Biezi apdzīvotā novadā parasti valda kaut kāda netverama lauku dzīves dūkoņa, kas ir tik nerimtīga un pastāvīga, ka cilvēks to vairs nejūt, tāpat kā piejūrieši vairs neuztver pastāvīgo viļņu čalu. Putnu čivināšana, kukaiņu sanēšana, tālas atbalsis, mājlopu maurošana, suņu rejas, vilcienu riteņu klabēšana un ratu rīboņa — tas viss saplūst dobjā, nepārtrauktā skaņā, kas gribot negribot spiežas ausīs. Tagad tā visa trūka. Sis nāvējošais klusums likās drausmīgs. Tas bija tik svētsvinīgs un iespaidīgs, ka mūsu automobiļa dūkoņa un klaboņa šķita neattaisnojams traucēklis, nevērība un necieņa pret šo godbijīgo mieru, kas klājās gluži kā līķauts pār cilvēces postu. Kad noraudzījāmies lieliskajā Dienvidanglijas ainavā, tieši šis baigais klusums un dūmu stabi, kas šur tur pacēlās no apdegušajām ēkām, lika asinīm sastingt mūsu dzīslās.

Un tad šie līķi! Sākumā mēs šausmās drebinājāmies, redzot tik bezgala daudz sāpēs pārvērstu un izķēmotu seju. Iespaids bija tik spilgts un vienreizīgs, ka es šobrīd atkal redzu to pašu, ko toreiz, braucot lejā no Piestātnes kalna,— aukli ar abiem mazuļiem, veco zirgu, kas bija saļimis starp ilksīm, važoni, kas gulēja, pārkāries pār buku, un jauno cilvēku, kas turēja roku uz atvērtajām durvīm, it kā grasītos lēkt ārā. Lejāk izklaidus gulēja seši labības pļāvēji ar krampjos sarautām rokām un kājām un nedzīvām acīm lūkojās dzidrajās debesīs. Es

redzu to visu tik skaidri kā fotogrāfijā. Taču žēlīgā un piesardzīgā daba ir iekārtojusi tā, ka pārkairinātie nervi drīz vien vairs nereaģē uz apkārtējo. Neiedomājamās šausmas notrulināja cilvēka uztveri. Atsevišķas būtnes saplūda grupās, grupas — pūļos un pūļi — vispārējā parādībā, kas drīz tika uztverta kā ikvienas ainas nenovēršama sastāvdaļa. Tikai šad tad kāds īpaši necilvēcīgs un atbaidošs skats saistīja uzmanību un it kā ar pēkšņu triecienu lika atgriezties īstenībā un domāt par to, kāda nozīme šim notikumam ir atsevišķa cilvēka un visas cilvēces dzīvē.

Visvairāk mūs satrieca bērnu liktenis. Atceros, mūs pārņēma nepanesama netaisnības sajūta. Mēs būtu varējuši pat raudāt — misis Celindžera tiešām arī raudāja —, kad, braucot garām lielajai baznīcas skolai, ieraudzījām ceļu kā sētin nosētu ar mazajiem līķīšiem. Pārbiedētie skolotāji bija atlaiduši bērnus, un tie ātrāk steigušies nokļūt mājās, bet ceļā tos savos tīklos notvērusi inde. Milzum daudz cilvēku bija palikuši atvērtos logos. Tan- bridžvelsā gandrīz nebija neviena loga, no kura mums pretī neraudzītos smaidā sastingusi seja. Pēdējā brīdī nepieciešamība pēc svaiga gaisa — pēc tā paša skābekļa, ko mēs vienīgie paguvām sagādāt,— bija bijusi tik liela, ka ikviens bija meties pie loga. Arī ietves klāja līķi, jo cilvēki bija drāzušies ārā no mājām, aizmirsdami pat uzlikt galvā cepuri. Daži bija pakrituši turpat uz ielas. Mums laimējās — lords Džons tiešām bija pieredzējis braucējs un veikli prata apmest līkumu līķiem, kas gulēja ielās. Ciemiem un pilsētām mēs braucām cauri pavisam lēnā gaitā, un reiz pat, atceros, pie Tanbridžas skolas mums vajadzēja apstāties un novākt līķus no ceļa.

Manā atmiņā iespiedušies tikai daži spilgtākie skati no visas šīs nebeidzamās nāves panorāmas, ko redzējām gar Saseksas un Kentas lielceļu. Atceros lielu, mirdzošu automobili stāvam pie Sautboro ciema viesnīcas. Ar to acīmredzot kāda jautra kompānija bija braukusi no Braitonas vai īstbornas. Trīs uzkrītoši ģērbušās sievietes, visas jaunas un skaistas, sēdēja automobilī, viena no tām klēpī turēja Pekinas spanielu. Ar viņām kopā bija braucis kāds pavecāks, švītīgs kungs un jauns aristokrāts ar monokli acīs un līdz uzgalim izdegušu cigareti cimdotajā rokā. Nāve braucējus droši vien pārsteigusi pēkšņi, un tā arī viņi palikuši sēžot. Ja vecais kungs, cīnoties pēc elpas, pēdējā brīdī nebūtu norāvis kaklasaiti, varētu domāt, ka viņi visi ir tikai iesnaudusies. Automobiļa vienā pusē pie kāpnītēm bija saļimis sulainis, viņam blakus mētājās paplāte un stikla glāzīšu lauskas. Otrpus mašīnas pakri- tuši gulēja divi skrandaini ubagi — vīrietis un sieviete, vīrietis arī tagad bija izstiepis garo, kalsno roku, it kā lūgtu žēlastības dāvanas, tāpat kā to bija darījis, dzīvs būdams. Vienā mirklī aristokrāts, sulainis, klaidonis un suns nokļuvuši līdzīgā stāvoklī — pārvērtušies nedzīvā, iznīkstošā protoplazmā.

Atceros vēl kādu neparastu skatu. Dažas jūdzes no Sevenouksas ceļā uz Londonu kreisajā pusē paceļas liels sieviešu klosteris ar plašu, zaļu nogāzi priekšpusē. Tagad šī nogāze bija kā nosēta ar skolēniem, kas, ceļos nometušies, bija palikuši lūdzam dievu. Viņiem priekšā puslokā gulēja mūķenes, bet augstāk nogāzē ar seju pret visu šo grupu bija redzams viens vien stāvs, domājams, pati klostera priekšniece. Atšķirībā no izpriecu meklētājiem automobilī šie cilvēki acīmredzot bija brīdināti par draudošajām briesmām un devušies skaistā nāvē visi kopā — gan skolotāji, gan skolēni sanākuši pēdējoreiz kopējā stundā.

Esmu kā apstulbis no šīm šausmām un veltīgi meklēju vārdus, lai izteiktu to, ko mēs jutām. Varbūt labāk un pareizāk būtu izklāstīt tikai faktus. Pat Samerlijs un Celindžers bija satriekti, un aizmugurē mēs nedzirdējām nekā cita kā vien laiku pa laikam misis Celindžeras šņukstus. Lords Džons tik cītīgi bija nodevies grūtajam uzdevumam — izvadīt automobili pa līķiem noklāto ceļu, ka viņam nebija ne laika, ne vēlēšanās nodoties sarunām. Viņš līdz apnikumam atkārtoja vienu un to pašu frāzi, līdz tā iespiedās man atmiņā un bezmaz izraisīja smieklus, tik muļķīgi skanēja šie vārdi par pastaro dienu.

— Pamatīgi nostrādāts! Neko teikt!

Tā viņš iesaucās ikreiz, kad mūsu skatienam pavērās jauna, briesmīga nāves un posta aina. «Pamatīgi nostrādāts! Neko teikt!» viņš iesaucās, kad mēs Roterfīldā braucām lejā no Piestātnes kalna, un tie paši vārdi «Pamatīgi nostrādāts! Neko teikt!» skanēja atkal, kad mēs tikai ar pūlēm varējām pabraukt pa nāves tuksnesi, par ko bija pārvērtusies Luišemas Galvenā iela un Vecais Kentas ceļš.

Un šeit mūs pēkšņi kaut kas ārkārtīgi pārsteidza. Pa stūra mājas logu kāda gara, kalsna roka māja ar kabatlakatiņu. Līdz šim neviens negaidītās nāves izraisītais skats nebija licis sirdij gandrīz vai sastingt un pēc tam tik strauji iepukstēties kā šī neparastā dzīvības zīme-. Lords Džons nobrauca automobili ietves malā, un mēs visi vienā mirklī iedrāzāmies pa atvērtajām durvīm mājā, uzskrējām pa kāpnēm otrajā stāvā un iemetāmies istabā, no kuras loga bija nācis signāls.

Pie atvērta loga krēslā sēdēja ļoti veca dāma, viņai blakus atradās otrs krēsls, uz kura šķērsām bija nolikts skābekļa balons, tāds pats kā tie baloni, kas mūs izglāba, tikai nedaudz mazāks. Kad mēs visi sadrūzmējāmies durvīs, dāma pievērsa mums kalsno, gareno seju ar brillēm uz acīm.

—  Es jau baidījos, ka būšu pamesta šeit viena uz mūžiem,— viņa sacīja.— Esmu invalīde un nevaru pat pakustēties.

—  Cik labi, kundze,— iesāka Celindžers,— ka mēs braucām tieši šeit garām.

—   Es gribēju jums ko svarīgu jautāt,— viņa sacīja.— Džentlmeņi, lūdzu, esiet atklāti! Kā šie notikumi ietekmēs Londonas un Ziemeļrietumu dzelzceļa akcijas?

Mēs būtu skaļi smējušies, ja vien viņa ar tik traģisku dedzību negaidītu mūsu atbildi. Misis Bērstona, tā sauca dāmu, bija atraitne jau gados, un visi viņas ienākumi bija atkarīgi no šīm nedaudzajām akcijām. Viņas dzīvi noteica dividendu celšanās un krišanās, un visu viņa saistīja tikai ar savu akciju kursu. Veltīgi mēs pūlējāmies viņai ieskaidrot, ka visas pasaules nauda ir viņas rīcībā un ka nav nekādas vajadzības pēc tās. Viņas veca cilvēka prātiņš nespēja aptvert šo jauno domu, un viņa skaļi raudāja par zudušo mantu.

—  Tas bija viss, kas man piederēja,— viņa vaimanāja.— Ja tas ir aizgājis bojā, tad arī man atliek vienīgi iet bojā.

No viņas gaušanās mēs uzzinājām, kā šis vārgais, vecais stādiņš izdzīvojis, kad viss milzīgais mežs ticis nogāzts. Viņa bija uz visiem laikiem zaudējusi spēju kustēties, pie tam sirga vēl ar aizdusu. Skābeklis viņai bija parakstīts šās slimības ārstēšanai, un brīdī, kad sākās saindēšanās, balons atradās viņas istabā. Kad kļuva grūti elpot, viņa, kā jau radusi to darīt, dabiski, ķērās pie balona. Skābeklis sagādāja atvieglinājumu. Un, tikai šad tad ieelpodama gāzi, viņa tomēr izdzīvoja nakti. Pret rītu pat iemiga, un tikai mūsu automobiļa dūkoņa viņu pamodināja. Tā kā nebija iespējams šo sievieti paņemt līdzi, mēs sadabūjām viņai visu nepieciešamo iztikai un apsolījām sazināties ar viņu, vēlākais, pēc pāris dienām. Tā viņa palika viena rūgti raudam par zudušo mantu.

Kad tuvojāmies Temzai, sastrēgumi ielās kļuva arvien biežāki un šķēršļi grūtāk pārvarami. Tikai ar pūlēm mums izdevās pārbraukt pāri Londonas tiltam. Nobraukt no tilta Midlseksas pusē nebija iespējams, jo tas no viena gala līdz otram viss bija pieblīvēts ar stāvošiem satiksmes līdzekļiem. Pie krasta netālu no tilta dega kāds kuģis, un gaisu sagandēja sodrēji un sīva deguma smaka. Biezs dūmu mākulis cēlās kaut kur pie parlamenta ēkas, bet, kur tas tieši bija, mēs nevarējām noteikt.

.— Nezinu, kādu iespaidu tas atstāj uz jums,— apstādinājis automobili, ieminējās lords Džons,— taču man liekas — laukos ir omulīgāk nekā pilsētā. Sī izmirusi Londona padara mani nervozu. Es ierosinu apbraukt apkārt pilsētai un tad doties atpakaļ uz Roterfīldu.

—  Es, jāatzīstas, nesaprotu, ko mēs te ceram ieraudzīt,— sacīja profesors Samerlijs.

—  Tomēr negribas ticēt,— ierunājās Celindžers, un viņa varenā balss šai klusumā skanēja pavisam savādi,— ka pēc šās katastrofas no veseliem septiņiem miljoniem iedzīvotāju sava ķermeņa uzbūves īpatnību vai arī tikai nejaušības dēļ palikt dzīva ir spējusi tikai šī vecā sieviete.

—  Ja arī vēl kāds būtu palicis dzīvs, vai tad mums, Džordž, izdotos viņu atrast?— iejautājās misis Celindžera.— Un tomēr esmu ar tevi vienis prātis, ka mēs nedrīkstam atgriezties mājās, pat nemēģinājuši kādu uzmeklēt.

Izkāpuši no automobiļa un atstājuši to ietves malā, mēs tikai ar grūtībām spējām virzīties pa līķiem pieblīvēto Karaļa Viljama ielu uz priekšu, līdz pa atvērtām durvīm iegājām kādā lielā apdrošināšanas birojā. Tas atradās stūra mājā, un mēs izvēlējāmies to tāpēc, ka no šejienes pavērās plašs skats uz visām pusēm. Uzkāpuši augšā, izgājām cauri kādai telpai, kam, manuprāt, vajadzēja būt valdes sēžu zālei, jo istabas vidū pie gara galda sēdēja astoņi pavecāki kungi. Pa plašām, atvērtām durvīm mēs izgājām uz balkona. No šejienes varējām pārredzēt satiksmes līdzekļiem un līķiem pieblīvētās Sitjas ielas, kas aizstiepās uz visām pusēm, bet turpat lejā ielā no viena gala līdz otram melnēja nekustīgo taksometru jumti. Gandrīz visi taksometri bija pagriezti braukšanai ārā no pilsētas — acīmredzot pārbiedētie Siti- jas vīri veltīgi bija steigušies nokļūt pie savām ģimenēm ārpilsētā vai uz laukiem. Šur tur starp vienkāršākām automašīnām parādījās arī kāds liels un mirdzošs bagāta magnāta limuzīns, kas bezcerīgi bija iestrēdzis nekustīgajā mašīnu straumē. Lejā, tieši zem mums, stāvēja tāds liels un grezns automobilis; tā īpašnieks, izblīdis, vecs vīrs, ar visu masīvo augumu bija izliecies pa logu un izstiepis tuklo, briljantiem rotāto roku, it kā lai skubinātu šoferi pēdējiem spēkiem izlauzties cauri drūzmai.

Kādi desmit autobusi kā salas pacēlās šai mašīnu plūsmā, un pasažieri uz to jumtiem gulēja sakrituši kaudzē vai cits citam šķērsām pāri kā rotaļlietas bērnu istabā. Drukns policists stāvēja ielas vidū, atspiedies pret laternas stabu, un šī poza bija tik dabiska, ka likās — viņš vēl ir dzīvs; turpat policistam pie kājām gulēja noplīsis avīžzēns ar krietnu avīžu saini blakus. Arī rati ar avīzēm bija iestrēguši pūlī, un mēs izlasījām lieliem, melniem burtiem rakstītu dzeltenu plakātu: «Skandāls kriketa laukumā. Grāfistes sacīkstes pārtrauktas.» šis plakāts acīmredzot bija iespiests agrāk, jo citos bija rakstīts: «Vai tas jau ir pasaules gals? Ievērojama zinātnieka brīdinājums.» Un: «Vai Celindžeram taisnība? Ļaunu vēstījošas baumas.»

Celindžers parādīja sievai pēdējo plakātu, jo tas kā karogs pacēlās virs pūļa galvām. Es redzēju, kā Celindžers, krūtis izriezis, bārdu glaudīdams, pētī plakātu. Viņa komplicētajam prātam patika un glaimoja tas, ka Londona pat mirdama domājusi par viņu un viņa vārdiem. Celindžera sejā bija tik skaidri lasāmas šīs izjūtas, ka viņa kolēģis nevarēja nociesties neiedzēlis.

—  Jūs, Celindžer, līdz pat pēdējam brīdim esat palicis uzmanības centrā,— Samerlijs sacīja.

—  Liekas gan,— Celindžers pašapmierināts atbildēja. — Zināt ko,— viņš piebilda, vēlreiz pārlaizdams skatienu radiālajām, klusajām, līķiem pieblīvētajām ielām,— es uzskatu, ka nav nekādas jēgas palikt vēl ilgāk Londonā. Ierosinu tūlīt pat atgriezties Roterfīldā un tur apspriest, kā lietderīgāk nodzīvot turpmākos gadus.

Es gribētu aprakstīt vēl vienu skatu, kurš mums palicis atmiņā no visa tā, ko redzējām nāves apņemtajā pilsētā. Šo skatu mēs ieraudzījām vecajā Svētās Marijas baznīcā, kuras tuvumā bijām novietojuši savu automobili. Kāpdami pāri cilvēkiem, kas ar seju pret zemi gulēja uz kāpnēm, mēs ar grūtībām nokļuvām līdz platajām durvīm, atgrūdām tās vaļā un iegājām iekšā. Acīm pavērās neticams skats. Baznīca bija stāvgrūdām pilna ļaužu, kas, ceļos nometušies, bija lūguši un zemojušies dieva priekšā. Pēdējā briesmu brīdī, pēkšņi sastapušies vaigu vaigā ar dzīves īstenību — to drausmīgo īstenību, kas apdraud mūs pat tad, kad mēs dzenamies pakaļ rēgiem, pārbiedētie cilvēki bija steigušies uz vecajām Sitijas baznīcām, kurās jau pirms vairākām paaudzēm gandrīz ne reizi nebija pulcējusies draudze. Cilvēki šeit bija saspiedušies cieši kopā, tā ka tik tikko pietika vietas, kur nomesties ceļos, daudzi satraukumā bija aizmirsuši noņemt pat galvassegu; kāds jauns cilvēks, ģērbies laicīgās drānās, acīmredzot no kanceles bija uzrunājis ļaudis, kad viņus piemeklēja tas pats kopīgais liktenis. Tagad nu viņš tur rēgojās kā tirgus klauns savā teltī; galva un ļenganās rokas bija pārkārušās pār kanceles malu. Viss šķita kā murgos — pelēcīgā, putekļiem klātā baznīca, nāves agonijā sastingušie cilvēki, krēsla un miers. Klusu sačukstēdamies, mēs uz pirkstgaliem apstaigājām baznīcu.

Un tad man pēkšņi iešāvās prātā kāda doma. Baznīcas stūrī netālu no durvīm stāvēja senlaicīgs kristāmais trauks, un aiz tā dziļā nišā karājās zvanu virves. Kāpēc gan mums nepalaist ziņu pār visu Londonu, lai to izdzirdētu ikviens, kas varbūt vēl palicis dzīvs? Es ieskrēju nišā un, parāvis ar audeklu apšūto virvi, izbrīnā pārliecinājos, cik grūti iekustināt zvanu. Lords Džons man sekoja.

— Nudien, jauno cilvēk!— viņš iesaucās, vilkdams nost žaketi.— Sasodīti labi izdomāts. Ļaujiet arī man pieķerties, un mēs drīz zvanu iekustināsim.

Taču zvans bija pārlieku smags, un, tikai kad Celindžers un Samerlijs nāca talkā ar savu spēku, mēs izdzirdējām virs galvas dunoņu un šķindoņu, kas vēstīja, ka milzīgā zvana mēle sākusi savu mūziku. Tālu pār izmirušo Londonu aizskanēja šī biedriskā un cerību pilnā balss, vērsdamās pie visiem cilvēkiem, kas palikuši dzīvi. Sis spēcīgais metāliskais sauciens ielīksmoja mūsu sirdis, un mēs jo cītīgāk ķērāmies pie darba, palecoties pāris pēdu no grīdas ikreiz, kad virve rāvās uz augšu, un sasprindzinot visus spēkus, kad tā noslīga uz leju, pie tam Celindžers notupās viszemāk; viņš sakopoja visu savu vareno spēku tikai šim vienam darbam un kā milzīga varde sēkdams lēkāja augšup un lejup. Tieši šo mirkli māksliniekam būtu vajadzējis izvēlēties, lai attēlotu četrus vīrus, kuri kā krietni biedri jau agrāk kopā bija piedzīvojuši daudz briesmu un kurus liktenis bija izraudzījies šim pēdējam pārdzīvojumam. Mēs noņēmā- mies vaiga sviedros turpat vai pusstundu, rokas un mugura smeldza no pārpūles. Tad izgājām uz portika un alkaini raudzījāmies pār klusajām, līķiem pārblīvētajām ielām. Taču neviens neatsaucās un nekas nesakustējās par atbildi uz mūsu aicinājumu.

—  Viss veltīgi! Neviens nav palicis dzīvajos,— es iesaucos.

—  Mums te vairs nav ko darīt,— sacīja misis Celindžera.— Dieva dēļ, Džordž, brauksim atpakaļ uz Roter- fīldu. Ja vēl kādu stundu palikšu šai briesmīgajā, mēmajā Sitijā, es sajukšu prātā.

Ne vārda nebilduši, mēs iekāpām automobilī. Lords Džons apgrieza to, lai dotos dienvidu virzienā. Mums šķita, ka ar to viss ir beidzies. Mēs taču nevarējām pat iedomāties, kāda jauna, neparasta lappuse pavērsies mums nākotnē.

VI nodaļa LIELĀ ATMODA

Un tā tuvojās beigām šis neparastais piedzīvojums, kas ir tik nozīmīgs, ka aizēno jebkuru notikumu ne tikai mūsu sīkajā personīgajā dzīvītē, bet pat visas cilvēces vēsturē. Kad sāku rakstīt šo stāstu, es jau sacīju, ka šis atgadījums vēstures hronikās pacelsies pāri visiem citiem notikumiem, tāpat kā virsotne slejas pāri kalna pakājei. Mūsu paaudzei lemts pavisam neparasts liktenis, ja jau tā izraudzīta, lai piedzīvotu šo brīnumu. Tikai nākotne rādīs, cik ilgi cilvēce spēs saglabāt savu pazemību un godbijību, ko saņēmusi kā mācību pēc visa pārdzīvotā. Man liekas — droši var teikt, ka nekas no vecā nebūs palicis pāri. Cilvēks pat neaptver, cik viņš ir bezspēcīgs un cik maz ko vēl zina un ka viņu vada neredzama roka, līdz vienā acumirklī šī pati roka saspiež un iznīcina viņu. Nāve ir nenovēršama. Mēs zinām, ka jebkuru brīdi tā atkal var mums uzglūnēt. Nepielūdzamā īstenība aptumšo mūsu dzīvi, taču kurš gan iedrošināsies noliegt, ka šās īstenības paēnā viss — gan pienākuma apziņa, gan apdoms un atbildības sajūta, gan svarīgu problēmu un dzīves mērķu novērtējums, gan kvēla vēlēšanās attīstīties un pilnveidoties — tas viss izaudzis un nostiprinājies mūsos līdz tādai pakāpei, ka ietekmējis sabiedrību no viena gala līdz otram? Tas nepakļaujas ne sektām, ne dogmām. Pārvērtības ir notikušas drīzāk gan mūsu domās par nākotni, dažādu parādību savstarpējās attiecībās, un mēs skaidri saprotam, ka esam tikai sīki, nenozīmīgi radījumi un mūs žēlos un pacietīs tik ilgi, kamēr uzpūtīs pirmais saltais vējš no nebūtības. Taču, kaut arī pasaule no šās mācības kļuvusi gudrāka, es nedomāju, ka tā galu galā būtu kļuvusi arī drūmāka. Mēs, protams, visi esam vienis prātis, ka tagadējās mērenās un atturīgās izpriecas ir dziļākas un arī saturīgākas nekā tā skaļā un muļķīgā drūzmēšanās, ko tik bieži uzskatīja par izklaidēšanos viņās dienās — dienās, kas tikai nesen pagājušas, tomēr vairs nav ar prātu apjaušamas. Cilvēki bezmērķīgi aizvadīja tukšo dzīvi, ejot viesos vai arī uzņemot viesus, raizējoties par nevajadzīgi lielo mājsaimniecību, gatavojot dažādus izmeklētus ēdienus un šķiežot laiku garlaicīgos mielastos, toties tagad dienas paiet veselīgā atpūtā — viņi lasa grāmatas, klausās mūziku, apmainās domām šaurā ģimenes lokā, un to visu viņi panāk, lietderīgāk un saprātīgāk sadalot savu laiku. Cilvēki kļuvuši daudz veselīgāki un līksmāki un līdz ar to arī bagātāki nekā agrāk, kaut arī iemaksāja lielākus nodokļus sabiedriskajā fondā, tādējādi ievērojami paceļot dzīves līmeni Britu salā.

Domas dalās jautājumā par to, cikos tieši sākās lielā atmoda. Vispār pieņemts, ka neatkarīgi no pulksteņu laika neprecizitātes indes iedarbību varējuši ietekmēt arī vietējie apstākļi. Katrā atsevišķā novadā dzīvība, protams, atgriezās gandrīz vienlaikus. Neskaitāmi aculiecinieki redzējuši, ka Bigbens tobrīd rādījis desmit minūtes uz septiņiem. Karaliskajā observatorijā konstatēts, ka pulkstenis bijis divpadsmit minūtes uz septiņiem pēc Griničas laika. Turpretim ievērojamais Austrumanglijas astronoms lords Džonsons atzīmējis, ka pulkstenis tobrīd rādījis seši un divdesmit minūtes. Hebridu salās atmoda sākusies septiņos. Par laiku, kad tā notika pie mums, nevar būt ne mazāko šaubu, jo es tai brīdī sēdēju

Celindžera kabinetā ar rūpīgi pārbaudītu hronometru rokā. Pulkstenis rādīja ceturksni uz septiņiem.

Mani bija pārņēmusi depresija. Drausmīgie skati, ko bijām redzējuši brauciena laikā, smagi spieda sirdi. Būdams vienmēr vesels kā rutks un enerģijas pārpilns, es reti kad jutos nomākts. Kā jau īram, man piemita spēja jebkurā nelaimē saskatīt kādu cerību stariņu. Taču pašlaik viss bija pārāk drūms un šausmīgs. Mani draugi apakšstāvā kala nākotnes plānus. Bet es viens pats sēdēju pie atvērta loga un, atbalstījis zodu rokās, domāju par mūsu nožēlojamo stāvokli. Vai mēs varēsim dzīvot arī turpmāk? To es sev jautāju nemitīgi. Vai ir iespējams dzīvot šai mirušajā pasaulē? Saskaņā ar fizikas likumiem lielākie ķermeņi pievelk mazākos: vai arī mēs tādā gadījumā nejutīsim nepārvaramu pievilkšanas spēku, ar kādu mūs saistīs nebūtībā aizgājusi cilvēce? Kāds mums gaidāms gals? Vai atkal visu pārņems inde? Jeb vai arī ļaundabīgo vispārējā sairuma vielu dēļ dzīvība uz Zemes vairs vispār nebūs iespējama? Un beidzot — varbūt mūsu neapskaužamais stāvoklis izsitīs mūs no garīgā līdzsvara? Saujiņa vājprātīgu cilvēku nāves apņemtajā pasaulē!

Es domāju par šo pēdējo drausmīgo iespēju, kad pēkšņi izdzirdu kaut kādas klusas skaņas un paskatījos lejā uz ceļa. Vecais ormaņa zirgs kāpa kalnā!

Tai pašā mirklī es saklausīju putnu čivināšanu, dzirdēju kādu lejā pagalmā klepojam un saskatīju rosību visā plašajā apkārtnē. Un tomēr, cik atceros, manu uzmanību galvenokārt saistīja tieši šis smieklīgais, izvārgušais, savu laiku nokalpojušais ormaņa zirgs. Lēņi, tik tikko dvašodams, zirgs kāpa kalnā. Tālāk mans skatiens pievērsās ormanim, kas salīcis sēdēja uz bukas, un beidzot jaunajam cilvēkam, kas satraukumā bija izliecies pa logu, lai uzsauktu, kurp braukt. Viņi visi neapšaubāmi bija dzīvi — sveiki un veseli!

Visi atkal bija atdzīvojusies. Vai tie būtu bijuši tikai murgi? Vai tiešām iespējams, ka šis notikums ar indīgo joslu bijis tikai ārkārtīgi dzīvs sapnis? Vienu brīdi es pat biju ar mieru tam noticēt. Bet tad paskatījos uz tulznu, ko zvana virve bija uzrīvējusi rokā. Tātad tas bija noticis īstenībā. Un tomēr pasaule modās un dzīvība kā varens vilnis vienā mirklī pārvēlās pāri mūsu planētai. Pārlaižot acis plašajai apkārtnei, es visur redzēju cilvēkus rosāmies, un likās, it kā nekas nebūtu ar viņiem noticis. Turpat skraidīja golfa spēlētāji. Vai tiešām viņi turpina spēli? Nudien, viens spēlētājs patlaban sāka dzīt bumbu, un otra grupa zaļajā laukumā acīmredzot centās to iesist bedrītē. Pļāvēji lēni devās atpak 4 Pie darba. Aukle iepļaukāja savu audzēkni un tad sāka stumt ratiņus kalnup. Visi, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, vērpa tālāk iepriekš aizsākto pavedienu.

Drāzos lejā, taču parādes durvis jau bija vaļā, un es dzirdēju, kā mani draugi skaļā balsī pārsteigti cits citu pagalmā apsveic. Mēs spiedām viens otram roku un smējāmies, un misis Celindžera saviļņojumā mūs visus noskūpstīja un tad beidzot metās pie vīra, kas satvēra viņu savos lāča apkampienos.

—  Viņi taču nevarēja būt aizmiguši!— iesaucās lords Džons.— Velns parāvis, Celindžer, jūs taču negribēsiet man iestāstīt, ka visi šie sastingušie cilvēki ar stiklainajām acīm un ņirdzīgo smīnu bija tikai iemiguši.

—   So stāvokli sauc par katalepsiju,— Celindžers paskaidroja.— Pagātnē tā bija reta parādība un to gandrīz vienmēr noturēja par nāvi. Cilvēkam šādā stāvoklī pazeminās temperatūra, viņš vairs neelpo, sirdsdarbība tik tikko jūtama — īstenībā iestājusies nāve, tikai tā ir īslaicīga. Pat visgudrākais cilvēks,— un viņš pievēra acis un pasmīnēja,— diez vai būtu iedomājies, ka šī vispārējā parādība ir katalepsija.

—  Jūs to varat saukt arī par katalepsiju,— piemetināja Samerlijs,— bet tas galu galā ir tikai nosaukums, un mēs par šo katalepsiju zinām' tikpat daudz, cik par indi, kas to radījusi. Mēs varam vienīgi teikt, ka saindētais ēters izraisījis īslaicīgu nāvi.

Ostins vēl arvien kā pusnemaņā tupēja uz automobiļa kāpnītēm. Tātad viņu es biju dzirdējis lejā klepojam. Saķēris galvu rokās, Ostins brīdi sēdēja pavisam klusu, bet tad, kaut ko murminādams, ātri pārlaida skatienu automašīnai.

—  Ak tu biezais pauris!— viņš norūca.— Visur viņam jāķeras klāt!

—  Kas noticis, Ostin?

—  Eļļa iztecējusi, ser. Kāds ir blēņojies gar automobili. Droši vien jaunā dārznieka puika.

Lords Džons jutās vainīgs.

—  Nesaprotu, kas gan man kait,— Ostins turpināja, sliedamies kājās.— Mazgājot automobili, man laikam uznāca nelabums. Es, šķiet, pakritu pret kāpnītēm. Taču, goda -vārds, nekad neesmu atstājis vaļā eļļas trauku.

īsos vārdos mēs pārsteigtajam Ostinam pastāstījām, kas bija noticis ar viņu un visiem pārējiem cilvēkiem. Paskaidrojām arī, kādā veidā bija iztecējusi eļļa. Ar dziļu neticību viņš noklausījās, kā nemākulis braucis ar viņa automašīnu, taču izrādīja lielu interesi par to, ko mēs bijām redzējuši snaudošajā Londonā.

—  Vai jūs, ser, bijāt arī Anglijas bankas tuvumā?

—  Jā, Ostin.

—  Kur noguldīti miljoni, bet ierēdņi visi guļ?

—  Patiešām, jā.

—  Un manis tur nebija!— viņš smagi nopūtās un nomākts sāka atkal mazgāt automobili.

Pēkšņi nošņirkstēja riteņi grantī. Nudien — vecie ormaņa rati piebrauca pie Celindžera mājas durvīm. Es redzēju jauno cilvēku izkāpjam ārā. Mirkli vēlāk ar vizītkarti uz paplātes parādījās kalpone, izspūrusi un apjukusi, it kā šo pašu brīdi būtu pamodināta no visdziļākā miega. Ieskatījies vizītkartē, Celindžers nikni nosprauslojās, un viņa kuplie, melnie mati dusmās tā vien likās saslējušies stāvus.

—  Reportieris!— viņš norūca. Tad, jau pieļāvīgāk pasmaidīdams, piebilda:— Galu galā ir gluži dabiski, ka visa pasaule steidzas uzzināt manas domas par šo notikumu.

—  Diez vai tāds bija viņa nolūks,— iebilda Samerlijs, — jo viņš taču brauca uz šejieni, kad krīze vēl nebija sākusies.

Es paskatījos uz vizītkarti. «Džeimss Beksters, laikraksta «Nelv York Monitor» Londonas korespondents.»

—  Vai jūs viņu pieņemsiet?— es jautāju.

—  Nekad arī ne.

—  Ak, Džordž! Tev nu gan vajadzētu būt mazliet laipnākam un uzmanīgākam pret cilvēkiem. Vai tiešām no tā, ko mēs pārcietām, tu nekā neesi mācījies!

Celindžers neapmierināts nokrekstējās un pakratīja lielo, iecirtīgo galvu.

—   Ir gan šie žurnālisti pretīga tauta! Vai ne, Meloun? Visļaunākā nezāle modernajā civilizācijā, noderīgs instruments šarlatāna rokās un traucēklis tiem cilvēkiem, kas nav pazaudējuši cieņu! Vai viņi jebkad ir bilduši kaut vienu labu vārdu par mani?

—  Bet vai jūs kaut reizi esat viņiem teicis kādu labu vārdu?— es atjautāju.— Paklausieties, ser, šis svešinieks

taču braucis šurp, lai jūs satiktu. Esmu pārliecināts, ka jūs izturēsieties laipni pret viņu.

—       Lai jau, labi,— Celindžers norūca,— nāciet man līdzi un runājiet jūs. Tikai jau iepriekš daru zināmu, ka necietīšu nekādu vardarbīgu ielaušanos savā privātajā dzīvē.— Kaut ko murminādams un purpinādams, viņš sekoja man pa pēdām kā saniknots, sirdīgs dogs.

Elegantais, jaunais amerikānis izņēma piezīmju grāmatiņu un tūliņ ķērās pie darba.

—       Esmu ieradies, ser, tāpēc,— viņš iesāka,— ka pie mums Amerikā cilvēki ļoti gribētu zināt kaut ko vairāk par briesmām, kas, pēc jūsu domām, draudot pasaulei.

—       Neko nezinu par briesmām, kas pašlaik draudētu pasaulei,— Celindžers skarbi attrauca.

Žurnālists noraudzījās viņā mazliet pārsteigts.

—       Es domāju, ser, par tādu iespēju, ka pasaule varētu ieiet indīgajā ētera joslā.

—       Pašlaik nekādas briesmas nedraud,— sacīja Celindžers.

Žurnālists mulsa aizvien vairāk.

—  Jūs taču esat profesors Celindžers?— viņš jautāja.

—  Jā, ser, tā mani sauc.

—       Tādā gadījumā nesaprotu, kā jūs varat teikt, ka nekādu briesmu nav. Es runāju par vēstuli, kas ar jūsu vārdu šorīt publicēta Londonas laikrakstā «Times».

Taču šoreiz Celindžers izskatījās pārsteigts.

—       Šorīt?— viņš jautāja.— šorīt nekāds «Times» nav iznācis.

—       Bet, ser,— amerikānis iebilda,— jūs noteikti piekritīsiet, ka Londonas «Times» iznāk katru dienu.— Viņš izvilka laikrakstu no svārku iekškabatas.— Te ir tā vēstule, par kuru es runāju.

Celindžers smīkņādams berzēja rokas.

—       Pamazām sāku jūs saprast,— viņš sacīja.— Jūs tātad šorīt izlasījāt manu vēstuli?

—  Jā, ser.

—  Un tūlīt pat braucāt mani intervēt?

"— Jā, ser.

—  Vai jūs ceļā manījāt kaut ko neparastu?

—       Taisnību sakot, jūsu tautieši man šoreiz likās daudz dzīvāki un cilvēciskāki nekā parasti. Nesējs man pat pastāstīja kādu jocīgu atgadījumu; līdz šim jūsu zemē neviens neko nebija man stāstījis.

—  Un vairāk^ neko?

—  Tik tiešām, ser, neko tādu, ko es varētu atcerēties.

—  Un cikos jūs izbraucāt no Viktorijas stacijas?

Amerikānis pasmaidīja.

—       Es braucu šurp, lai intervētu jūs, profesor, taču iznācis, liekas, tā kā sakāmvārdā: «Kurš kuru izvilka — nēģeris zivi vai zivs nēģeri?» Jūs tātad gribat iztaujāt mani?

—       Jā gan, jo šis jautājums mani patiešām interesē. Vai jūst atceraties, cikos izbraucāt?

—  Protams. Pusvienos.

—  Un cikos jūs atbraucāt?

—  Ceturksni uz trijiem.

—  Un noīrējāt ormani?

—  Tieši tā.

—  Kā jums liekas, cik tālu ir no šejienes līdz stacijai?

—  Manuprāt, turpat vai divas jūdzes.

—  Un cik ilgi jūs braucāt?

—  Varbūt kāda pusstunda pagāja ar to veco kraķi.

—  Tātad pulkstenim vajadzētu rādīt trīs?

—  Jā, varbūt mazliet pāri trijiem.

—  Nu tad paskatieties pulkstenī!

Amerikānis ieskatījās pulkstenī un tad pārsteigts paraudzījās mūsos.

—       Kaut kas traks!— viņš iesaucās.— Pulkstenis apstājies. Sis zirģelis nudien būs pārspējis visus rekordus. Ja tā ieskatās, saule patiešām jau iet uz rieta pusi. Nē, man kaut kas te nav skaidrs.

—       Vai jūs neatceraties, ka pa to laiku, kamēr jūs braucāt kalnā, būtu noticis kaut kas ievērības cienīgs?

—       Atceros, ka vienu brīdi man briesmīgi nāca miegs. Un es gribēju ormanim kaut ko pateikt, taču nekādi nevarēju panākt, lai viņš mani uzklausa. Bija ļoti karsts, un man uz brīdi noreiba galva. Tas ir viss, ko atceros.

—       Tas pats notika ar visiem cilvēkiem,— Celindžers man sacīja.— Viņiem visiem uz brīdi noreiba galva. Un neviens vēl pagaidām neaptver, kas īsti bija noticis. Visi viņi atsāk pārtraukto darbu, tāpat kā Ostins, kas tūlīt paķēra šļūteni, vai arī kā jaunie cilvēki, kas turpināja golfu. Jūsu redaktors, Meloun, turpinās laikrakstu sagatavošanu un būs ļoti izbrīnījies, konstatējot, ka trūkst viena numura. Jā, mans jaunais draugs,— viņš pēkšņi ļoti sirsnīgi vērsās pie amerikāņu avīzes korespondenta, — jums droši vien būs interesanti uzzināt, ka Zeme sveika un vesela izpeldējusi Oauri indīgajai joslai, kas

līdzīgi Golfa straumei virpuļo plašajā ēterā. Esiet tik laipns un savu nākotnes interešu labā atzīmējiet, ka šodien ir nevis piektdiena, 27. augusts, bet gan sestdiena, 28. augusts, un ka jūs Roterfīldas kalnā bezsamaņā esat nogulējis ormaņa ratos divdesmit astoņas stundas.

Un «tieši šai vietā», kā būtu teicis mans amerikāņu kolēģis, es gribu beigt savu stāstījumu. Tas, kā jūs droši vien būsiet sapratuši, ir tikai pilnīgāks un plašāks mana ziņojuma variants — šis ziņojums parādījās «Daily Ga- zette» pirmdienas numurā un visur tika atzīts par lielāko sensāciju, kāda jebkad pieredzēta žurnālistikas vēsturē, un šis laikraksta numurs tika pārdots vismaz trīsarpus miljonu eksemplāros. Es centos atsaukt savā atmiņā lieliskos virsrakstus, kas ierāmēti karājās manā kabinetā pie sienas.

DIVDESMIT ASTOŅAS STUNDAS KOMAS VARA NEPIEREDZĒTS PĀRDZĪVOJUMS CELIND2ERAM TAISNĪBA MŪSU KORESPONDENTA IZGLABSANĀS SAISTOSS STĀSTS SKĀBEKĻA ISTABA LIKTENĪGAIS BRAUCIENS AUTOMOBILI IZMIRUSI LONDONA PAZAUDĒTĀ LAPAS PUSE ATRASTA MILZU UGUNSGRĒKI UN ZAUDĒTAS DZĪVĪBAS VAI TAS VĒL KĀDREIZ ATKĀRTOSIES?

Zem šīm brīnišķīgajām rindām bija ievietots deviņar- pus slejas garš stāsts, ko spēja pierakstīt viens pats novērotājs, un tas ir pirmais, pēdējais un vienīgais ziņojums pasaules vēsturē par zemeslodes dzīvi vienas bezgalīgi garas dienas laikā. Celindžers un Samerlijs par šo jautājumu kopīgi uzrakstīja zinātnisku rakstu, taču man vienam bija tā laime sniegt šo ziņojumu visiem saprotamā valodā. Tagad droši varu dziedāt «Nunc Dimittis». Kas gan cits vēl atliek žurnālistam, pēc tāda uzvaras gājiena?

Tomēr negribu pabeigt šo grāmatu tikai ar sensacionāliem virsrakstiem un personisko triumfu. Es labāk noci- tēšu pēdējo rindkopu no mūsu lielākā dienas laikraksta lieliskā ievadraksta — ievadraksta, kas var noderēt par izziņas avotu ikvienam domājošam cilvēkam.

«Frāze, ka cilvēce ir nespēcīga neaptveramo un neizpētīto dabasspēku priekšā,» rakstīja laikraksts «Times», «tiek uzskatīta par nodrāztu. Veco laiku gaišreģu un mūsdienu filozofu brīdinājums tomēr ir sasniedzis mūs. Taču, kā jau visas bieži atkārtotas patiesības, arī šī laika gaitā vairs nav tik aktuāla un neapstrīdama. Lai pārliecinātos, ka šī patiesība eksistē, bija nepieciešama mācība, īsts pārdzīvojums. To mēs guvām no šā briesmīgā, taču svētīgā pārbaudījuma, kuru nupat bijām pieredzējuši, lai gan mūsu prāts vēl nebija atžirdzis no pēkšņā trieciena un gars joprojām cieta no mūsu pašu aprobežotības un nespējas. Pasaule bija drausmīgi dārgi samaksājusi par šo mācību. Pagaidām vēl trūkst pilnīgu ziņu par šo lielo nelaimi, kas mums uzbrukusi, taču ugunsgrēkā nopostītā Ņujorka, Orleāna un Braitona vien jau liecina, ka šo nelaimi var uzskatīt par vienu no vislielākajām traģēdijām cilvēces vēsturē. Kad būs iegūts pilnīgs pārskats par katastrofām uz dzelzceļa un jūrās, mums pavērsies briesmīga aina, lai gan viena otra liecība rāda, ka vairumā gadījumu vilcienu vadītāji un kuģu mašīnisti apstādinājuši motorus, pirms paši krituši par upuri indei. Tomēr milzīgie materiālie zaudējumi un cilvēku upuri nedrīkst šobrīd pārāk nodarbināt mūsu prātu. Ar laiku tas viss tiks aizmirsts. Taču mēs nekad neaizmirsīsim un neizmetī- sim no savām domām tās Visuma iespējas, kas mums bija atklājušās, mūsu muļķīgās pašapmierinātības galu un to, cik šaura ir mūsu materiālās esamības taka un kādi bezdibeņi paveras tai abās pusēs. Šobrīd mūsu jūtās dominē vienīgi nopietnība un padevība. Lai tās kļūst par pamatu tam cēlajam templim, ko varbūt kādreiz uzcels cilvēce, kas būs daudz gudrāka un godbijīgāka par mums.

saturs

Indīgā josla (no angļu valodas tulkojusi T. Pētersone)

I nodaļa. Līnijas kļūst neskaidras 201

II nodaļa. Nāves uzplūdi 215

III   nodaļa. Pēdējais brīdis 229

IV   nodaļa. Nāvei lemta cilvēka dienasgrāmata 243

V    nodaļa. Mirusī pasaule 253 VI nodaļa. Lielā atmoda 266

[1] mēris (tulk. no franču val.).N

R 1 170

Content

Konans Doils Arturs INDĪGA JOSLA

INDĪGA JOSLA

I nodaļa LĪNIJAS KĻŪST NESKAIDRAS

II nodaļa NĀVES UZPLŪDI

III nodaļa PĒDĒJAIS BRIDIS

IV nodaļa NĀVEI NOLEMTA CILVĒKA DIENASGRĀMATA

V nodaļa MIRUSI PASAULE

VI nodaļa LIELĀ ATMODA

saturs