BULGAKOVS MIHAILS

De Moljera kunga dzīve

MIHAILS BULGAKOVS

De Moljera kunga dzīve

PROLOGS

Es tērzēju ar bērnu saņēmēju

Kas gan man liegs smejoties teikt patiesību?

Horācijs

Moljērs bija slavens franču komēdiju rakstnieks Luija XIV valdīšanas laikā. ,

Antiohs Kanlemirs

Kāda bērnu saņēmēja, kas savu māku bija iemantojusi slavenās Luīzas Buržuā vadībā Parīzes dzemdību palīdzības dieva namā, 1622. gada 13. janvārī saņēma jaukās Poklēna kundzes, dzimušas Kreses, pirmo bērnu, neiznēsātu vīriešu dzimuma mazuli.

Varu droši apgalvot — ja man būtu izdevies cienītajai bērnu saņēmējai izskaidrot, ko īsti viņa saņem, iespējams, ka šī sieviete uztraukumā būtu jaundzimušajam un līdz ar to visai Francijai nodarījusi ko ļaunu.

Un lūk: man mugurā gari svārki ar milzīgām kabatām un rokā nevis tērauda, bet zoss spalva. Man priekšā deg vaska sveces, un manas smadzenes kaist.

—           Cienītā, — es saku, — cilājiet mazuli uzmanīgāk, nepiemirstiet, ka tas nācis pasaulē pirms laika. Šī zīdaiņa nāve būtu gaužām smags zaudējums jūsu zemei.

—    Ak mūžs! Poklēna kundze laidīs pasaulē citu!

—           Otru tādu Poklēna kundze vairs nekad pasaulē nelaidīs, un vairāku gadsimtu laikā arī neviena cita kundze to neizdarīs.

—    Jūs mani pārsteidzat, cienītais!

—           Es arī pats esmu pārsteigts. Saprotiet, ka pēc trīs gadsimtiem kādā tālā zemē es atcerēšos jūs vienīgi tādēļ, ka esat turējusi rokās Poklēna kundzes dēlu.

—    Esmu turējusi rokās arī dižciltīgākus mazuļus.

—    Ko jūs saprotat ar vārdu — dižciltīgs? Šis jaundzimušais kļūs slavenāks par jūsu pašreiz valdošo karali Luiju Trīspadsmito, viņš kļūs ievērojamāks par nākošo karali, bet šis karalis, cienītā, tiks dēvēts par Luiju Lielo jeb Saules karali. Labā kundze, ir kāda tāla zeme, jūs to nepazīstat, tā ir Maskavija. Ļaudis, kas to apdzīvo, runā jūsu ausij neierastā valodā. Un arī līdz šai zemei drīz vien nokļūs tā cilvēka vārdi, kam jūs pašlaik palīdzat nākt pasaulē. Kāds polis, cara Pētera Pirmā nerrs, ne vairs no jūsējās, bet no vācu valodas pārtulkos tos barbaru valodā.

Par Samojedu Karali iesauktais nerrs, spalvu čirkstinādams, rakstīs ķeburainas rindas:

«GORZlBUSS. Ir liela note šitādu brangu naudu doti par jūsu pamatīgajiem ģīmjiem. Teicēt man kaut jele ko no tā, kas jūs pastrādāt šitiem kungiem, ko nule manīju un redzēju no manu sētienu ar tik gaužu negodu izstaigājam…»

Ar šiem dīvainajiem vārdiem krievu cara tulks gribēs pateikt jūsu jaundzimušā vārdus no viņa komēdijas «Smieklīgās daiļavas»:

«GORZlBUSS. Ir nu gan vajadzība tērēt naudu, lai notrieptu savus ģīmjus! Labāk pasakiet, ko esat nodarījis šiem kungiem, ka viņi iznāca no jūsu mājas ar tik saltām sejām …»

_ «Komēdiju sarakstā, cik un kādas atrodamas Valsts Ārlietu prikazā uz 1709. gada maija mēneša 30. datumu», starp citām lugām atzīmētas arī šādas: kumēdiņu luga «Par nopērto dakteri» (tā pati arī «Dakteris spaidu kārtā») un otra — «Herkulesa cilts, galvenā persona tajā ir Jupiters». Mēs tās pazīstam. Pirmā ir «Ārsts pret paša gribu» — šī paša jūsu jaundzimušā komēdija. Otra — «Amfitrions», arī viņa darbs. Tas pats «Amfi- trions», ko de Moljēra kungs un viņa komedianti 1668. gadā Parīzē izrādīs cara Alekseja Mihailoviča sūtņa Pjotra Ivanoviča Potjomkina klātbūtnē.

Tātad, kā redzat, par cilvēku, kam jūs palīdzat nākt pasaulē, krievi uzzinās jau šai pašā gadsimtā. Ak, laikmetu saiknes! Ak, izglītības strāvas! Bērna vārdus pārtulkos vācu valodā, pārtulkos angļu, itāliešu, spāņu un holandiešu valodās. Tāpat dāņu, portugāļu, poļu, turku, krievu …

—    Vai tas maz iespējams, cienītais!

—    Nepārtrauciet mani, kundze! Grieķu valodā! Jaun- grieķu valodā, es gribu teikt. Taču sengrieķu valodā arī. Un ungāru, rumāņu, čehu, zviedru, armēņu, arābu valodās!

—    Cienītais, es nevaru vien nobrīnīties!

—    Ak, tas nu vēl nav nekas sevišķs! Es varētu jums nosaukt desmitiem rakstnieku, kuru darbi tulkoti citās valodās, kaut arī tos nebūtu vērts izdot pat dzimajā valodā. Taču šo ne tikai tulkos, arī par viņu pašu sāks sacerēt lugas, un jūsu tautieši vien tādu uzrakstīs vairākus desmitus. Tādas lugas rakstīs arī itālieši, un starp tiem Karlo Goldoni, kurš, kā stāsta, arī pats esot piedzimis, mūzām aplaudējot, un rakstīs arī krievi.

Ne vien mūsu zemē, bet arī citās sacerēs viņa lugu atdarinājumus un rakstīs šo lugu pārveidojumus. Dažādu zemju zinātnieki uzrakstīs sīkus pētījumus par viņa darbiem un centīsies soli pa solim izdibināt viņa noslēpumaino dzīvi. Viņi jums pierādīs, ka šis cilvēks, kurš pašlaik jūsu rokās izrāda tikai vājas dzīvības zīmes, ietekmēs daudzus nākošo gadsimtu rakstniekus, starp tiem arī šādus jums nepazīstamus, bet man zināmus rakstniekus kā mani tautieši Gribojedovs, Puškins un Gogolis.

Jums taisnība: pat uguns liesmas neskars to, Ar jums kas kopā dienas kārtu, Ar jums kas kopā paelpo Un paliek prātu neaizskārtu. No Maskavas tik prom! Šeit vairāk nerādos. Bēgt neatskatoties un tālu meklēt ieti, Kas jūtām apvainotām patvērumu dos![1]

Šīs ir rindas no mana tautieša Gribojedova lugas «Gudra cilvēka nelaime» nobeiguma.

Par upuri es kritu viltum, nodevībām, Nu teikšu ardievas šīm sienām ļaunprātīgām, Tam elles perēklim, kur izvirtība mīt,

Kur cilvēks cilvēku steidz labprāt postā dzīti ~Es došos prom, lai tādu vietu uzmeklētu, Kur kaut jel kā sev sirdī godu saglābt spētu!

Bet tās ir rindas no šī paša Poklēna lugas «Mizantrops» nobeiguma, ko 1816. gadā krieviski pārtulkoja Fjodors Kokoškins.

Vai šie nobeigumi ir līdzīgi? Ak mans dievs! Es neesmu lietpratējs, lai to izpēta zinātnieki! Viņi jums pastāstīs, cik Gribojedova Čackis līdzīgs mizantropam Alcestam, un arī to, kāpēc Karlo Goldoni uzskata par šī paša Poklēna skolnieku, un to, kā pusaudzis Puškins atdarināja šo Poklēnu, un vēl daudz citu gudru un interesantu lietu. Man par to visu maza saprašana.

Mani nodarbina kas cits: mana varoņa lugas uz visām pasaules skatuvēm spēlēs veselus trīs gadsimtus, un nav zināms, kad tās vairs nespēlēs. Lūk, kas mani interesē! Rau, par kādu vīru izaugs šis mazulis!

Jā, es gribēju vēl piebilst par lugām. Ļoti godājama dāma, Aurora Didevānas kundze, kas gan plašāk pazīstama ar vārdu Žorža Sanda, arī būs starp tiem, kas sacerēs lugu par manu varoni.

Šīs lugas finālā Moljērs, celdamies kājās, teiks:

—   Jā, es gribu nomirt mājās … Es gribu svētīt savu meitu.

Un princis Kondē, pieiedams pie viņa, norunās repliku:

—    Atbalstieties pret mani, Moljēr!

Bet aktieris Diparks, kurš, man jāpiebilst, Moljēra nāves brīdī gan vairs nebūs starp dzīvajiem, raudādams izsauksies:

—   Ai, es zaudēju vienīgo cilvēku, ko jel kad esmu mīlējis!

Dāmas raksta aizkustinoši, tur nu neko nevar līdzēt! Bet tu, mans nabaga asinīm noplūdušais meistar! Tu nekur neesi vēlējies nomirt — nedz mājās, nedz arī ārpus tām! Un diez vai tad, kad tev no mutes straumēm sāka plūst asinis, tu izteici vēlēšanos svētīt savu meitu Madlēnu, gar kuru gandrīz nevienam nebija daļas.

Kurš gan raksta aizkustinošāk nekā dāmas? Varbūt tikai daži vīrieši: krievu autors Vladimirs Rafailovičs Zotovs sniegs ne mazāk sentimenālu finālu.

—   Nāk karalis. Viņš vēlas redzēt Moljēru. Moljēr! Kas ar viņu noticis?

—    Viņš ir miris.

Un princis, steigdamies pretī Luijam, izsauksies:

—    Valdniek! Moljērs miris!

Bet Luijs XIV, cepuri noņēmis, sacīs:

—    Moljērs ir nemirstīgs!

Ko gan var iebilst pret šiem pēdējiem vārdiem? Jā, tik tiešām, cilvēks, kurš dzīvo jau ceturto gadsimtu, neapšaubāmi ir nemirstīgs. Šaubas rada vienīgi tas, vai to atzina karalis.

Operā «Aretuza», ko sacerējis Kambrē kungs, tika pavēstīts sekojošais:

—    Dievi debesīs valda, virs zemes — vienīgi Luijs!

Tas, kurš valdīja virs zemes, nekad neviena priekšā

cepuri nost neņēma, vienīgi dāmu klātbūtnē, un pie mirstošā Moljēra nebūtu nācis. Un viņš patiešām neatnāca, tāpat kā neatnāca arī nekāds princis. Tas, kurš valdīja virs zemes, par nemirstīgu iedomājās pats sevi, taču te nu viņš, manuprāt, kļūdījās. Viņš bija mirstīgs tāpat kā visi un tātad — akls. Ja karalis nebūtu bijis akls, viņš varbūt būtu atnācis pie mirēja, jo būtu saskatījis nākamībā saistošus notikumus un, iespējams, būtu vēlējies tuvināties patiesai nemirstībai.

Viņš būtu saskatījis, ka tajā tagadējās Parīzes vietā, kur šaurā leņķī saplūst kopā Rišeljē, Terēzas un Moljēra ielas, starp kolonnām nekustīgi sēž cilvēks. Viņam pie kājām divas gaišā marmorā kaltas sievietes ar rakstu tīstokļiem roķās. Vēl zemāk par tām — lauvu galvas, bet pašā apakšā izžuvis strūklakas baseins.

Tas ir viņš — šķelmīgais un valdzinošais galls, karaļa komediants un dramaturgs! Tas ir viņš — bronzas parūkā un ar bronzas saitēm zābakos! Tas ir viņš — franču dramaturģijas karalis!

Ak, mana kundze! Ko jūs man stāstāt par nez kādiem dižciltīgiem mazuļiem, kurus kādreiz esat turējusi savās rokās! Apjēdziet jel, ka šis bērns, kuram jūs pašlaik Poklēnu namā palīdzat nākt pasaulē, nav neviens cits kā Moljēra kungs! Ahā! Jūs mani sapratāt? Tad esiet taču uzmanīga, es lūdzu! Sakiet — vai viņš iebrēcās? Viņš elpo? — Viņš dzīvo!

1. nodaļa

PĒRTIĶU MĀJA

Un tā nu 1622. gadā ap 13. janvāri Zanam Batistam Poklēna kungam un viņa dzīvesbiedrei Marijai Poklē- nai-Kresei Parīzē uzradās vārgulīgs pirmdzimtais. Piecpadsmitajā janvārī viņu svētā Eistahija baznīcā nokristīja, par godu tēvam nosaucot Žana Batista vārdā. Kaimiņi Poklēnu apsveica, un tapsētāju cunftē kļuva zināms, ka pasaulē nācis vēl viens tapsētājs un mēbeļu tirgotājs.

Katram arhitektam ir sava fantāzija. Jaukajai trīsstāvu mājai ar stāvo divslīpju jumtu svētā Onorē un Vecās pirts ielu krustojumā XV gadsimta celtnieks bija stūros novietojis kokā grieztus skulpturālus apelsīnu kokus ar rūpīgi izveidotiem zariem. Pa šiem kokiem virknēs lodāja mazi pērtiķēni, kas plūca augļus. Pats par sevi saprotams, ka parīzieši šo māju iesauca par pērtiķu māju. Bet vēlāk komediantam de Moljēram šie mērkaķēni dārgi maksāja. Labvēļi dažu labu reizi pieminēja, ka tā karjera, kāda esot godājamā Poklēna vecākajam dēlam, tam, kurš kļuvis par ākstu, neesot nekāds brīnums. Ko gan varot gribēt no cilvēka, kurš izaudzis ērma pērtiķu sabiedrībā? Tomēr turpmākajā dzīvē komediants savus pērtiķus nenoliedza un jau mūža novakarē, iecerēdams savu ģerboni, kura viņam sazin kādēļ bija ievajadzējies, attēloja tajā savus astainos draugus, kas apsargāja tēva māju.

Šī māja atradās Parīzes centrā, gaužām trokšņainā tirdzniecības kvartālā, netālu no Jaunā Tilta. Nams piederēja galma tapsētājam un drapētājam Zanam Batistam, vecākajam, un viņš tajā dzīvoja un tirgojās.

Ar laiku tapsētājs ieguva vēl vienu titulu — viņa majestātes Francijas karaļa kambarsulainis. Un viņš šo titulu ne tikai godam valkāja, bet nodrošināja tā mantošanas tiesības arī savam vecākajam dēlam Žanam Batistam.

Ļaudis melsa, ka Zans Batists, vecākais, bez tirgošanās ar mīkstiem sēdekļiem un tapetēm esot nodarbojies arī ar naudas aizdošanu pret paprāviem procentiem.

Es neuzskatu, ka veikalnieks par to būtu jānosoda. Taču Jaunas mēles apgalvoja, ka Poklēns, vecākais, esot mēdzis mazliet šos procentus pārsālīt un ka dramaturgs Moljērs, aprakstīdams nejauko skopuli Harpagonu, esot notēlojis pats savu tēvu. Tomēr tas bija tas pats Har- pagons, kurš kādam no saviem klieniem mēģināja naudas vietā iesmērēt visādus krāmus, to starpā ar sienu piedzītu krokodila izbāzeni, ko, pēc Harpagona domām, varēja pakarināt pie griestiem kā izrotājumu.

Es nevēlos ticēt šīm tukšajām tenkām! Dramaturgs Moljērs nenopulgoja sava tēva piemiņu, un to darīt nedomāju arī es.

Poklēns, vecākais, bija īsts komersants, ievērojams un cienījams sava krietnā amata pārstāvis. Viņš tirgojās, un virs pērtiķu veikala ieejas plīvoja godājams karogs ar to pašu pērtiķa attēlu.

Patumšajā pirmajā stāvā, veikalā, oda pēc krāsas un vilnas, kasē šķindēja nauda, un visu dienu šurp plūda ļaudis, lai izvēlētos paklājus un tapetes. Un pie Poklēna, vecākā, nāca gan buržuā, gan aristokrāti. Bet darbnīcā, kuras logi bija pagalma pusē, peldēja biezi putekļu mākoņi, visas malas bija pieblīvētas ar krēsliem, visur mētājās kokmateriāli, ādas un auduma atgriezumi, un visā šai haosā rosījās Poklēna meistari un zeļļi, klaudzinādami ar āmuriem un griezdami ar šķērēm.

Otrā stāva istabās, virs karoga, bija mātes valstība. Tur dzirdēja viņas pastāvīgo ieklepošanos un zīda svārku čaukstoņu. Marija Poklēna bija turīga sieviete. Viņas skapjos gulēja dārgi tērpi un Florences audumu gabali, vissmalkākā audekla veļa, kumodēs glabājās kaklarotas, dimanta rokassprādzes, smaragda gredzeni, pērles, zelta pulksteņi un dārgi no sudraba darināti galdapiederumi. Dievu lūgdama, Marija laida caur pirkstiem perlamutra lūgšanu krelles. Viņa lasīja bī- beli un pat — es gan tam sevišķi neticu — grieķu autoru Plutarhu saīsinātā tulkojumā. Viņa bija klusa, laipna un izglītota. Lielākā daļa viņas senču bijuši tapsētāji, taču starp tiem gadījušies arī citu profesiju pārstāvji, piemēram, mūziķi un advokāti.

Un pērtiķu mājas augšstāva istabās klīda apkārt baltmatains puisēns ar biezām lūpām. Tas bija vecākais dēls 2ans Batists. Reizēm viņš nokāpa lejā veikalā un darbnīcās un traucēja tur zeļļiem strādāt, izprašņādams viņus gan par šo, gan to. Meistari zobojās par puisēna stostīgo valodu, tomēr mīlēja viņu. Palaikam viņš sēdēja pie loga un, iespiedis vaigus dūrēs, raudzījās netīrajā ielā, pa kuru šurp turp staigāja ļaudis.

Māte reiz, garām iedama, papliķēja viņam pa muguru un noteica:

— Ak tu, vērotāj …

Tad kādā jaukā dienā vērotāju nodeva draudzes skolā. Te viņš iemācījās tieši to, ko šādā skolā iespējams iemācīties, proti, apguva pirmās četras aritmētikas darbības, sāka tekoši lasīt, iemācījās latīņu valodas pamatus un uzzināja daudzus interesantus faktus, kas izklāstīti «Svēto dzīves aprakstos».

Tā nu viss ritēja mierīgi un labi. Poklēns, vecākais, iedzīvojās bagātībā, un jau bija nākuši pasaulē četri bērni, kad pēkšņi pērtiķu māju piemeklēja nelaime.

1632. gada pavasarī maigā māte savārga. Viņas acis kļuva spožas un nemiera pilnas. Mēneša laikā māte tik ļoti novājēja, ka grūti bija viņu pazīt, un viņas bālajos vaigos parādījās nelāga plankumi. Pēc tam viņa sāka atklepot asinis — un pērtiķu mājā jāšus uz mūļiem pasāka ierasties ārsti ar savām ļaunu vēstījošām cepurītēm galvā. Piecpadsmitajā maijā tuklais vērotājs skaļi raudāja, slaucīdama asaras ar netīrām dūrēm, un visa māja šņukstēja reizē ar viņu. Klusā Marija Poklēna gulēja nekustīga, rokas tai bija sakrustotas uz krūtīm.

Kad viņa bija apglabāta, māju pārņēma it kā nebeidzams mijkrēslis. Tēvu māca grūtsirdība un izklaidība, un pirmdzimtais viņu vairākas reizes manīja vasaras vakaros krēslas stundās vienu sēžam un raudam. Vērotāju tas satrauca, un viņš klīda apkārt pa dzīvokli, nezinādams, ko iesākt. Bet vēlāk tēvs pārstāja raudāt un sāka bieži viesoties kādā Fleretu ģimenē. Un tad vienpadsmit gadus vecajam Zanam Batistam pavēstīja, ka viņam būs jauna māte. Un drīz vien šī jaunā māte Katrīna Flereta ieradās pērtiķu mājā. Tad ģimene tomēr pameta pērtiķu māju, jo tēvs nopirka citu.

2. nodala

STĀSTS PAR DIVIEM TEĀTRA MĪĻOTĀJIEM

Jaunā māja atradās jau pie paša Tirgus, tajā rajonā, kur notika slavenais Senžermēnas gada tirgus. Uzņēmīgais Poklēns jaunajā vietā prata sava uzņēmuma slavu padarīt vēl spožāku. Iepriekšējā mājā bija saimniekojusi un dzemdējusi bērnus Marija Krese, jaunajā viņas vietā stājās Katrīna Flereta. Kas būtu sakāms par šo sievieti? Manuprāt, nekas — ne slikts, ne labs. Bet, tā kā viņa ienāca ģimenē ar pamātes vārdu, daudzi no tiem, kas interesējās par mana varoņa dzīvi, sāka apgalvot, ka Zanam Batistam, jaunākajam, pie Katrīnas Fleretas esot klājies slikti: Katrīna bijusi ļauna pamāte, un komēdijā «Iedomu slimnieks» Moljērs ar neuzticīgo sievu Belīnu ešot notēlojis tieši viņu.

Domāju, ka tas viss nav tiesa. Nav nekādu pierādījumu, ka pamāte būtu darījusi pāri Zanam Batistam, un vēl mazāk pierādījumu ir tam, ka tieši viņa būtu Belīna. Katrīna Flereta, izpildīdama savu uzdevumu zemes virsū, nebija ļauna otrā sieva: gadu pēc kāzām viņa dzemdēja Poklēnam meitenīti Katrīnu, bet vēl pēc diviem gadiem — Margeritu.

Un tā nu Zans Batists mācījās draudzes skolā un galu galā to pabeidza. Poklēns, vecākais, nolēma, ka viņa pirmdzimtais pietiekoši paplašinājis savu redzes loku, un lika zēnam radināties pie darba veikalā. Tad Zans Batists sāka mērīt audumus, šo to piesist ar nagliņām, mēļot ar mācekļiem, bet brīvajā laikā lasīja notaukoto Plutarha grāmatiņu, ko bija atstājusi Marija Krese.

Un te nu manu sveču gaismā atvērtajās durvīs parādās saviem gadiem ļoti rosīgs kungs ar pilsonisku ārieni, dzīvām acīm un pieklājīgām manierēm, viņam ir vienkārši, taču solīdi svārki, galvā parūka un rokā spieķis. Viņa vārds ir Luijs, uzvārds — Krese, viņš ir mirušās Marijās tēvs un tātad Zaha, jaunākā, vectēvs.

Pēc nodarbošanās Kreses kungs bija tapsētājs, tāpat kā viņa znots. Tikai Krese nebija galma tapsētājs, bet privātais, un viņa veikals atradās Senžermēnas gada tirgū. Krese dzīvoja Senuānā, Parīzes tuvumā, kur viņam piederēja lieliska māja ar visām saimniecības ēkām. Svētdienās Poklēnu ģimene parasti bija devusies uz Senuānu viesos pie vectēva, pie kam Poklēnu bērniem no šiem apmeklējumiem bija palikušas patīkamas atmiņas.

Un nu šis pats vectēvs Krese dīvainā kārtā sadraudzējās ar Zanu Batistu, jaunāko. Kas gan sirmgalvi varēja savest kopā ar zēnu? Ja nu vienīgi pats velns? Jār liekas gan, tieši viņš! Taču abu kopīgā kaislība Poklē- nam, vecākajam, nepalika ilgi apslēpta, un drīz vien tā izraisīja tēvā īgnu izbrīnu. Izrādījās, ka vectēvs un mazdēls neprātīgi mīl teātri!

Brīvajos vakaros, kad vectēvs mēdza būt Parīzē, abi tapsētāji, kā vecais, tā mazais, iepriekš sarunājuši un apmainījušies slepeniem skatieniem, pazuda no mājām. Izsekot viņu gaitām nebija grūti. Parasti abi devās uz Mokonseilas un Franču ielas stūri, kur zemajā un drūmajā Burgundas Viesnīcā uzstājās karaļa aktieru trupa. Godājamais vectētiņš Krese bija labos draugos ar priekšniekiem kādā biedrībā, ko apvienoja reliģiozi un komerciāli mērķi. Šī biedrība saucās par Tā kunga ciešanu brālību, uri tai bija tiesības Parīzē izrādīt mistērijas. Tieši šī brālība bija uzcēlusi Burgundas Viesnīcu, taču Zana Batista zēna gados mistērijas vairs neizrādīja, bet izīrēja Viesnīcu dažādām trupām.

Tad vectētiņš Krese devās pie brālības priekšnieka — un godātajam tapsētājam kopā ar mazdēlu tika ierādītas bezmaksas vietas kādā brīvā ložā.

Burgundas Viesnīcas teātrī, kur taja laika galvenas lomas tēloja aktieris Belrozs, izrādīja traģēdijas, traģikomēdijas, pastorāles un farsus, pie tam par Viesnīcas ievērojamāko dramaturgu tika uzskatīts Zans de Rotrs, liels spāņu dramaturģijas paraugu cienītājs. Vectēvam Kresem vislielāko baudījumu sagādāja Belrozs ar savu spēli, un mazdēls aplaudēja Belrozam kopā ar vectēvu. Tomēr mazdēlam daudz vairāk par traģēdijām, kurās uzstājās Belrozs, patika Burgundas farsi, šie rupjie viegla satura farsi, kas pa lielākai daļai bija aizgūti no itāliešiem un Parīzē atrada lieliskus izpildītājus, kuri savās komiskajās lomās brīvi žonglēja ar aktuālu tekstu.

Jā, vectēvs Krese par sarūgtinājumu Poklēnam, vecākajam, bija parādījis viņa dēlam ceļu uz Burgundas Viesnīcu! Un, lūk, kamēr Zans Batists bija vēl zēns, tikmēr kopā ar vectētiņu, bet vēlāk, kad zēns kļuva par jaunekli, — kopā ar biedriem viņš paguva Viesnīcā noskatīties brīnišķīgas-lugas.

Slavenais Grogiljoms, kurš uzstājās farsos, pārsteidza Zanu Batistu ar savu plakano, sarkano bereti un balto jaku, kas iespīlēja drausmīgu vēderu. Otra slavenība, āksts Gotjē-Gargīls, ģērbies melnā kamzolī ar sarkanām piedurknēm, apbruņojies ar milzīgām acenēm un ar bozi rokās, lika Burgundas publikai vai plīst aiz smiekliem — un ne sliktāk par Grogiljomu. Zanu Batistu pārsteidza arī Tirlipēns ar savu neizsīkstošo triku krājumu un Alizons, kurš spēlēja smieklīgu veceņu lomas.

Dažu gadu laikā Zana Batista acu priekšā, griezdamies kā karuselī, aizzibēja ar miltiem un krāsu notriepušies vai arī aiz maskām paslēpušies pedantiski ārsti, skopulīgi veči, plātīgi un bailīgi kapteiņi. Publikai smejot, vieglprātīgas sievas piekrāpa savus rūcīgos muļķa vīrus, un kā žagatas žadzināja farsu kūmiņas — savedējas. Kalpi, viltīgi un viegli kā pūkas, vazāja aiz deguna večus Goržibusus, kūla vecos kraķus ar nūjām un bāza maisos. Un Burgundas Viesnīcas sienas drebēja no franču smiekliem.

Noskatījušies visu, ko vien Burgundas Viesnīcā varēja noskatīties, tapsētāji, kaislības pārņemti, pārcēlās uz citu lielu teātri — Purva teātri. Te valdīja traģēdijas, kurās izcēlās slavenais aktieris Mondori, un cildenas komēdijas, kuru labākos paraugus teātrim deva tā laika ievērojamais dramaturgs Pjērs Korneijs.

Pār Luija Kreses mazdēlu it kā aizplūda dažādas straumes: Burgundas Belrozs, izgreznojies kā pāvs, bija saldens un maigs. Viņš pārgrieza acis, pievērsa tās nezināmām tālēm, līgani māja ar cepuri un gauduligā balsī lasīja monologus, tā ka nevarēja izprast, vai viņš runā vai dzied. Bet tur, Purvā, Mondori satrieca zāli ar savu pērkona balsi un traģēdijās mira gārgdams.

Zēns atgriezās tēva mājās ar drudžainu mirdzumu acīs un naktīs miegā redzēja komiķus Alizonus, Zak- menus-Zado, Filipēnus un slaveno Zodlē ar nobalsinātu seju.

Ak vai! Burgundas Viesnīca un Purvs vēl nepavisam nebija vienīgās iespējas tiem, kas sirgst ar mūžam neizārstējamu kaislību pret teātri.

Pie Jaunā Tilta un Tirgus rajonā plašumā un spēkā vērsās tirdzniecība. Parīze no tās brieda, kļuva daiļāka uh pletās uz visām pusēm. Veikalos un to priekšā mutuļoja tāda dzīvība, ka ausīs zvanīja un gar acīm metās raibs. Bet tur, kur slējās Senžermēnas gada tirgus teltis, ņudzēja īsta burzma. Kņada! Troksnis! Un netīrība, kāda netīrība! …

— Ak dievs! Ak dievs! — par šo tirgu reiz izteicās kroplais dzejnieks Skarrons. — Cik mēslu visur pie- gāž šīs pakaļas, kas nepazīst apakšbikšu!

Augu dienu ļaudis iet un iet, un grūstās! Gan sīkpilsoņi, gan glītās sīkpilsonītes! Bārddziņu darbnīcās skuj, ziepē un rauj zobus. Ļaužu jūklī starp kājniekiem redzami arī jātnieki. Uz mūļiem garām aizjāj cienīgi ārsti, kas atgādina kraukļus. Bramanīgi jādelē karaļa musketieri ar zeltainām devīžu šautrām uz mentikiem. Pasaules galvaspilsēta, ēd, dzer, tirgojies, audz! Ei jūs, tie, kam nav apakšbikšu, nāciet šurp uz Jauno Tiltu! Redziet, kur ceļ' kumēdiņu būdas, apkarina tās ar paklājiem! Kas tur pīkst kā stabule? Tas ir saucējs. Nenokavējiet, kungi, tūdaļ sāksies priekšnesumi! Nepalaidiet garām izdevību! Tikai pie mums — un nekur citur — jūs varat redzēt Briošē kunga lieliskās marionetes! Rau, kur tās, diegos pakarinātas, šūpojas uz paaugstinājuma! Jūs redzēsit ģeniālu mācītu pērtiķi Fagotēnu!

Pie Jaunā Tilta tirgus būdās novietojušies ielas ārsti, zobu rāvēji, varžaču griezēji un viltus aptiekāri. Tie pārdod ļaudīm brīnumzāles — līdzekļus pret visām kaitēm, un, lai saviem veikaliem pievērstu uzmanību, tie mēdz salīgt apkārtstaigājošus ielas aktierus, bet reizēm pat tādus, kas spēlē teātros, un tie sniedz veselas izrādes, slavēdami krāpnieku brīnumzāles.

Virzījās svinīgas procesijas, jāja izrotājušies, grezni saposušies un ar apšaubāmām īrētām dārglietām apkārušies komedianti, tie izkliedza reklāmas, pulcināja kopā ļaudis. Puišeļi bariem vien staigāja tiem pakaļ, svilpa, spraucās starp kājām un tā padarīja burzmu vēl jo lielāku.

Duni, Jaunais Tilt! Es saklausu, kā tavā kņadā no mātes aktrises un tēva krāpnieka dzimst franču komēdija, tā griezīgi kliedz, un tas rupjā seja apkaisīta ar miltiem!

Lūk, pa visu Parīzi tiek daudzināts kāds noslēpumains un lielisks cilvēks — Kristofs Kontudži. Viņš nolīdzis veselu trupu, tirgus būdā rīko izrādes, kurās darbojas āksti, un ar viņu palīdzību pārdod visas kaites dziedinošu ārstniecības putriņu, kas ieguvusi nosaukumu «or- vj etāns».

Visā valstī tuvu tālu

Nav vairs otru tādu zāļu!

Orvjetāns, orvjetāns!

Visiem palīdz orvjetāns!

Jokdari ar maskām uz sejas troksnī piesmakušās balsīs apzvēr, ka pasaulē neesot tādas slimības, kurai nelīdzētu brīnumainais orvjetāns. Tas glābjot no diloņa, mēra un kašķa!

Gar tirgus būdu jāj musketieris. Viņa tīrasiņu ērzelis šķielē ar asinīm pielijušu aci, no laužņiem krīt putas. Ceļu aizšķērso sveši vīri baltās biksēs, tie spiežas pie segliem ar pistolēm rokās. Kontudži tirgus būdā ieaurojas balsis:

Godātais kapteiņkungs,

Orvjetāns gan jāpērk jums!

—    Kaut jūs nelabais parāvis! Nost no ceļa! — gvards uzbrēc.

—    Dodiet man kārbiņu orvjetāna, — lūdz kāds kārdinājumā iekritis Sganarels, — cik tā maksā?

—    Cienītais, — atbild šarlatāns, — orvjetāns ir manta, kuras vērtība nemaz nav nosakāma! Man neērti ņemt no jums naudu, cienītais!

—    Ak, godātais, — Sganarels atbild, — es saprotu, ka visa Parīzes zelta nebūtu diezgan, lai atlīdzinātu par šo kārbiņu. Bet arī man neērti ņemt kaut ko par velti. Tālab saņemiet, lūdzami, trīsdesmit sū un esiet tik laipni — izdodiet atlikumu.

Pār Parīzi nogulst tumšzils vakars, iemirdzas ugunis. Tirgus būdās iedegti dūmojoši krustveida kroņlukturi, tajos kūst tauku sveces, vijas liesmu mēles.

Sganarels steidzas mājup uz Sendeni ielu. Viņu rausta aiz stērbelēm, aicina iegādāties pretindi visām indēm, kādas vien pasaulē sastopamas.

Duni, Tilt!

Un, redz, tur cauri ļaužu drūzmai laužas divi gājēji: godājamais vectēvs un viņa draugs — pusaugu zēns ar krokotu apkakli. Un neviens nezina, un arī aktieri uz skatuves nenojauš, ko pūlis gumza pie šarlatāna būdas. Zodlē no Burgundas Viesnīcas nezina, ka pienāks diena, kad viņš spēlēs šī puisēna trupā. Pjērs Korneijs nezina, ka vecumdienās viņš priecāsies, kad šis puisēns pieņems viņa lugu iestudēšanai un viņam — pamazām trūkumā grimstošam dramāturgam — samaksās naudu par šo lugu.

—   Vai nepaskatīsimies vēl arī nākamajā kumēdiņu būdā? — mīlīgi un pieklājīgi vaicā mazdēls.

Vectēvs šaubās — ir jau vēls. Tomēr viņš nenociešas:

—    Nu, lai notiek, ejam!

Nākošajā balagānā aktieris rāda trikus ar cepuri: viņš to virpina, dīvaini saloka, gumza, sviež gaisā …

Tilts jau vienās ugunīs, pa visu pilsētu gājēju rokās šūpojas lukturi, un ausis vēl skan spalgais sauciens: orvjetāns!

Un ļoti iespējams, ka vakarā Sendenī ielā norisināsies kādas Moljēra nākamās komēdijas fināls. Kamēr tas pats Sganarels vai Goržibuss būs gājis pēc orvjetāna, ar kuru cerējis izārstēt savu meitu Lusindu no mīlestības pret Klitandru vai Kleontu, Lusinda, pats par sevi saprotams, būs ar šo Klitandru aizbēgusi un salaulājusies.

Goržibuss plosās. Viņš ir piemuļķots! Viņš apvests ap stūri kā auns! Nolādēto orvjetānu Goržibuss iesviež kalponei tieši zobos. Viņš draud.

Taču uzradisies jautri vijoļu spēlmaņi, sulainis Šam- pans sāks dejot, un Sganarels ar notikušo samierināsies. Un Moljērs uzrakstīs lugai laimīgas beigas, kur valdīs vakarīga noskaņa un mirdzēs lukturi.

Duni, Tilt!

3. nodaļa VAI VECTĒVAM NAV JĀDOD ORVJETĀNS?

Kādu vakaru Krese ar mazdēlu pārnāca mājās saviļņoti un, kā arvien, mazliet noslēpumaini. Poklēns, vecākais, pēc darba dienas atpūtās atzveltnes krēslā. Viņš apvaicājās, kurp vectēvs savu mīluli vedis. Nu, protams, viņi bijuši Burgundas Viesnīcā uz izrādi.

—    Kālab esat pasācis zēnu tik bieži vest uz teātri? — Poklēns apvaicājās. — Vai neesat sadomājis viņu pataisīt par komediantu?

Vectēvs nolika cepuri, ieslēja kaktā spieķi, brīdi klusēja un tad teica:

—    Lai dievs dod, ka viņš kļūtu par tādu aktieri kā Belrozs.

Galma tapsētājs atvēra muti. Mirkli neteica nekā, tad apjautājās, vai vecēvs runājot nopietni. Taču Krese klusēja, tādēļ Poklēns sāka šo tematu risināt pats, tikai ironiskā tonī.

Ja nu, pēc Luija Kreses domām, esot pieļaujams vēlēties, lai zēns kļūtu tāds pats kā komediants Belrozs, kādēļ tad neiet vēl tālāk? Varot taču iet Alizona pēdās, tas pilsētniekiem par uzjautrinājumu uz skatuves vaibstās, tēlodams smieklīgas tirgus sievas. Un kādēļ gan neno- triept ģīmi ar kaut kādu baltu draņķi un nepielipināt nejēdzīgas ūsas, kā dara 2odlē?

Vispār varot jau nopietna darba vietā uzsākt šādu blēņošanos. Neko sacīt, pilsētnieki par to maksājot piecpadsmit sū no personas!

Tā nu patiesi būtu brīnišķīga karjera, paldies dievam, visā Parīzē pazīstamā galma tapsētāja vecākajam dēlam! Tad nu gan kaimiņiem nenopriecāties, ja Batists, jaunākais Poklēna kungs, kurš mantos karaļa sulaiņa titulu, pēkšņi sāktu uzstāties uz skatuves. Tapsētāju cunftē visi vai plīstu aiz smiekliem!

—    Piedodiet, — Krese laipni teica, — pēc jūsu vārdiem iznāk, ka teātris nemaz nav vajadzīgs?

Tomēr izrādījās, ka, pēc Poklēna vārdiem, tā neiznākot. Teātris esot vajadzīgs. To atzīstot pat viņa majestāte, lai dievs dod viņam ilgu mūžu. Burgundas trupai piešķirts karaliskās trupas nosaukums. Tas viss esot ļoti labi. Viņš pats, Poklēns, svētdienās ar prieku ejot uz teātri. Taču viņš teiktu tā: teātris esot Žana Batista Poklēna dēļ, bet nekādā ziņā ne otrādi.

Poklēns ēda grauzdētu maizi, piedzēra vīnu un grāva vectēva uzskatus.

Varot jau iet vēl tālāk. Ja neesot iespējams iekārtoties viņa majestātes trupā — katrs jau, kungi, nevar būt Belrozs, kuram, kā runā, tērpu vien esot par divdesmit- tūkstoš livriem, — kādēļ gan lai neuzstātos tirgū? Varot plāt vaļā pašus piedauzīgākos jokus, rādīt divdomīgus žestus — kādēļ gan ne, kādēļ ne? … Visa iela varēšot rādīt ar pirkstiem!

— Atvainojiet, es jokoju, — Poklēns teica, — taču arī jūs, protams, jokojāt?

Nav tomēr zināms, vai vectēvs jokoja, tāpat kā nav zināms, ko domāja mazais Žans Batists, klausīdamies tēva monologus.

«Dīvaini ļaudis šie Kreses!» tumsā grozīdamies pa gultu, prātoja galma tapsētājs. «Zēna klātbūtnē pateikt tādas lietas! Nay gan ērti, tomēr derētu vectēvam pasacīt, ka tie ir muļķīgi joki.»

Nenāk miegs. Galma drapētājs un kambarsulainis raugās tumsā. Ak, visi šie Kreses ir vienādi! Arī viņa pirmā sieva, nelaiķe, mēdza mūžam fantazēt un tāpat dievināja teātri. Bet šim vecajam velnam taču jau sešdesmit gadu! Nudien smieklīgi! Vecajam nekaitētu palietot orvjetānu, viņš drīz nonāks bērna prātā!

Raizes. Veikals. Bezmiegs ..,

4. nodaļa KATRAM NETIK KĻŪT PAR TAPSĒTĀJU

Man tomēr žēl nabaga Poklēna! Patiesi, kas gan tā par sodību! 1636. gada novembrī nomira arī viņa otrā sieva. Tēvs atkal sēž mijkrēslī un skumst. Nu viņš kļūst pavisam vientuļš. Bet viņam tagad ir seši bērni. Jāvada veikals un turklāt viss bērnu bars jānostāda uz kājām. Viens pats, mūžam viens pats. Nevar taču precēties trešo reizi…

Un, kā par nelaimi, ap to pašu laiku, kad nomira Katrīna Flereta, kaut kas atgadījās arī ar pirmdzimto Zanu Batistu. Četrpadsmitgadīgais zēns sanīka. Viņš turpināja strādāt veikalā — nevarēja žēloties, slaists nebija. Taču kustējās kā lelle teātrī pie Jaunā Tilta; kungs, piedod grēcīgu domu! Zēns novājēja, bieži sēdēja pie loga un noraudzījās ielā, kaut arī tur nekā nebija, nedz jauna, nedz interesanta, un šķita pavisam zaudējis ēstgribu …

Beidzot vajadzēja izrunāties.

—           Izstāsti, kas ar tevi noticis, — tēvs sacīja un neskanīgā balsī piebilda: — Vai tikai neesi slims?

Batists ar acīm ieurbās savos platpurnu zābakos un klusēja.

—           Ir gan man ar jums bēdu dienas, — nabaga atraitnis noteica, — ko lai es ar jums, bērniem, iesāku? Nemoki mani… izstāsti.

Te Batists paraudzījās tēvā, tad pievērsās logam un sacīja:

—    Es negribu būt par tapsētāju.

Tad viņš padomāja un, acīm redzot, nolēmis atraisīt šo mezglu uzreiz, piebilda:

—    Man šis darbs riebjas.

Padomāja vēl un piebilda:

—    Es ienīstu veikalu.

Un, lai tēvu pilnīgi satriektu, vēl piemetināja:

—    Ar sirdi un dvēseli!

Pēc tam zēns apklusa.

Tagad viņa seja izskatījās muļķīga. Taisnību sakot, Batists nezināja, kas tam visam sekos. Iespējams gan, ka tēva pļauka. Tomēr pļauku viņš nesaņēma.

Sekoja ilgstoša pauze. Kā lai izlīdzas tik sarežģītā gadījumā? Ar pļauku? Nē, ar pļauku te nekas nebūs līdzēts. Ko lai dēlam saka? Ka viņš ir muļķis? Jā, viņš stāv kā stabs, un seja viņam šobrīd ir trula. Taču acis raugās gudri un mirdz tāpat kā Marijai Kresei.

Nepatīk veikals? Varbūt viņam tikai tā liekas? Viņš vēl ir zēns, viņa gados nedrīkst prātot, kas patīk un kas ne. Varbūt viņš gluži vienkārši ir mazliet noguris? Bet viņš pats, tēvs, taču ir vēl vairāk noguris, un viņam taču neviens nepalīdz, viņš aiz rūpēm ir nosirmojis…

—    Ko tad tu gribi? — tēvs noprasīja.

—    Mācīties, — atbildēja Batists.

Tajā brīdi kāds ar spieķi viegli pieklauvēja pie durvīm — un krēslainajā istabā ienāca Luijs Krese.

—    Redz, — tēvs teica, norādīdams uz krokoto apkaklīti, — viņš, vai zināt, negrib palīdzēt man veikalā, bet vēlas mācīties.

Vectēvs ierunājās pieglaudīgi un rāmi. Viņš teica, ka gan jau viss būšot labi. Ja nu jauneklis tā skumstot, tad, protams, kaut kas esot jādara.

—    Bet ko tad lai dara? — tēvs jautāja.

—    Nu, tik tiešām jāļauj zēnam mācīties! — vectēvs līksmi izsaucās.

—    Bet, piedodiet, viņš taču jau mācījās draudzes skolā!

—    Kas gan ir draudzes skola! — vectēvs atteica. — Zēnam ir milzu dotības …

—    Zan Batist, izej laukā, man jāparunājas ar vectētiņu.

Zans Batists izgāja. Starp Kresi un Poklēnu notika gaužām nopietna saruna.

Es to neatstāstīšu. Vienīgi izsaukšos: lai gaiša piemiņa Luijam Kresem!

5. noda|a PAR AUGSTU SLAVU DIEVAM

Slavenā Klermonas kolēģija Parīzē, vēlākais Luija Lielā licejs, patiesi nemaz neatgādināja draudzes skolu. Kolēģija atradās varenā Jēzus Ordeņa brāļu pārziņā, un ordeņa tēvi jezuīti darbu tajā bija ievirzījuši, var teikt, patiešām lieliski — «par augstu slavu dievam» —, tāpat kā visu, ko viņi darīja.

Kolēģijā, ko vadīja rektors tēvs Zakobs Dinē, mācījās ap divi tūkstoši zēnu un jaunekļu, muižnieki un bur- žuā, no kuriem trīs simti dzīvoja internātā, bet pārējie nāca no mājām. Jēzus Ordeņa vadībā mācījās Francijas zieds.

Svētie tēvi profesori lasīja klermoniešiem vēstures, antīkās literatūras, juridisko zinātņu, ķīmijas un fizikas, teoloģijas un filozofijas kursus un mācīja grieķu valodu. Par latīņu valodu nemaz nav ko runāt: Klermonas licejisti ne vien nemitīgi lasīja un studēja latīņu autorus, bet pārtraukuma stundās starp mācībām viņiem vajadzēja sarunāties latīņu valodā. Saprotiet paši, ka tādos apstākļos bija iespējams iemācīties šo cilvēcei tik nozīmīgo valodu.

īpašs laiks bija ierādīts deju stundām. Citā laikā dzirdēja šķindam floretes: franču jaunekļi mācījās rīkoties ar ieročiem, lai kaujaš laukā spētu aizstāvēt Francijas karaļa godu, bet divkaujās — paši savējo. Svinīgajos aktos Klermonas internāta iemītnieki izrādīja seno romiešu autoru lugas, visvairāk Publiju Terenciju un Se- neku.

Lūk, kādā mācību iestādē Luijs Krese nodeva savu mazdēlu. Poklēnarn, vecākajam, nepavisam nevajadzēja sūdzēties, ka viņa dēls, nākošais karaļa kambarsulainis, būtu nonācis sliktā sabiedrībā. Klermonas audzēkņu sarakstos bija milzums dižciltīgu vārdu, labākās muižnieku dzimtas savus dēlus sūtīja Klermonas licejā. Tajā laikā, kad Poklēns apguva zinību kursu kā eksterns, Klermonas kolēģijā mācījās trīs prinči; viens no tiem bija pats Armāns de Burbons, princis de Kontī, īstenais brālis kādam citam Burbonam — Luijam Kondē, Ange- nas hercogam, ko vēlāk iedēvēja par Lielo. Citiem vārdiem sakot, Poklēns mācījās kopā ar cilvēku, kura dzīslās ritēja karaļu asinis. Jau no tā vien var spriest, ka mācības Klermonas kolēģijā notika augstā līmenī.

Jāpiebilst, ka zilo asiņu pārstāvji bija nošķirti no bagāto buržuā dēliem, pie kuriem piederēja arī Zans Batists. Prinči un marķīzi dzīvoja liceja pansijā, viņiem bija pašiem savi kalpotāji, īpaši skolotāji, īpašas mācību stundas un atsevišķas zāles.

Bez tam jāpiezīmē, ka princis Kontī, kam vēlāk būs ievērojama loma mana nemierīgā varoņa dēkās, bija septiņus gadus jaunāks par Zanu Batistu, nonāca kolēģijā vēl gluži mazs un, protams, nekad nesastapās ar mūsu varoni.

Un tā nu Poklēns, jaunākais, sāka studēt Pļauta, Te- rencija un Lukrēcija darbus. Viņš izaudzēja matus līdz pleciem, kā to prasīja noteikumi, un trina savas platās bikses uz klases sola, dzīdams galvā latīņu valodu. Tapešu veikals pagaisa miglā. Mūsu varoni uzņēma sevī cita pasaule.

— Acīm redzot, liktenis tā lēmis, — Poklēns, vecākais, aizmigdams murmināja, — ko lai dara, atstāšu veikalu otrajam dēlam. Bet šis varbūt kļūs par advokātu vai notāru, vai par vēl ko citu.

Interesanti zināt, vai zēniskā aizraušanās ar teātri sholastā Batistā jau izplēnējusi? Ak vai, ne mazākā mērā! Brīvajās stundās, izrāvies no latīņu valodas žņaugiem, viņš, tāpat kā agrāk, devās uz Jauno Tiltu un teātriem, taču nu vairs nevis vectēva pavadībā, bet kopā ar dažiem Klermonas biedriem. Un savos kolēģijas gados Batists pamatīgi iepazinās gan ar Purva, gan arī Burgundas Viesnīcas repertuāru. Viņš noskatījās Pjēra Korneija lugas — «Atraitne», «Karaļa laukums», «Galma galerija», kā arī viņa slaveno «Sidu», kas autoram sagādāja skaļu slavu un spalvas brāļu skaudību.

Taču ar to vēl nebija diezgan. Kad mācības licejā gāja uz beigām, Žans Batists iemanījās iekļūt ne vien teātra parterā vai ložā, bet arī aiz kulisēm, un tieši tur viņam gadījās iepazīšanās, kas bija viena no svarīgākajām viņa dzīvē. Jauneklis iepazinās ar kādu sievieti. Viņu sauca Madlēna Bežāra, un viņa bija aktrise, pie tam kādu laiku bija spēlējusi Purva teātrī. Madlēna bija sarkanmate, prata brīnišķīgi izturēties un pēc sava aicinājuma bija aktrise ar īstu, lielu talantu. Dedzīgā Rotrū dramaturģijas cienītāja Madlēna bija gudra, ar smalku gaumi, bez tam — un tas, protams, jāuzskata par lielu retumu — labi pārzināja literatūru un pati rakstīja dzejas. Tādēļ nav nekāds brīnums, ka apburošā Parīzes aktrise pilnīgi savaldzināja Klermonas audzēkni, kurs bija četrus gadus jaunāks par viņu. Interesanti atzīmēt, ka Madlēna savukārt nebija vienaldzīga pret Zanu Batistu.

Tātad mācības kolēģijā turpinājās piecus gadus, noslēdzoties ar filozofijas studijām, kas — varētu sacīt — bija augstākā virsotne. Visus šos piecus gadus Zans Batists cītīgi mācījās, atlicinādams laiku teātrim.

Vai mans varonis šai kolēģijā kļuva par izglītotu cilvēku? Esmu pārliecināts, ka nevienā mācību iestādē nav iespējams kļūt par izglītotu cilvēku. Taču jebkurā labi nostādītā mācību iestādē var kļūt par disciplinētu cilvēku un apgūt iemaņas, kas noderēs nākotnē, kad cii- vēks ārpus mācību iestādes sienam sāks sevi izglītot pats.

Jā gan, Klermonas kolēģijā Žanu Batistu pieradināja pie disciplīnas, iemācīja cienīt zinātnes un parādīja ceļu uz tām. Koledžu beidzot, un tas notika 1639. gadā, jaunekļa galvā nebija nekas daudz labāks par draudzes skolas mistrojumu. Viņa prāts, Mefistofeļa vārdiem runājot, bija iespīlēts spāniešu zābakos.

Mācīdamies licejā, Poklēns iedraudzējās ar kādu Ša- pelu, svarīga finansu ierēdņa un ārkārtīgi bagāta cilvēka Luiljē ārlaulības dēlu, un sāka apciemot viņu mājās. Tajā gadā, kad mūsu klermonieši beidza kolēģiju, Luiljē mājā uzradās un kā dārgs viesis apmetās kāds lielisks cilvēks. Viņu sauca Pjērs Hasendi.

Provansietis profesors Hasendi bija ieguvis nopietnu izglītību. Viņam bija tik daudz zināšanu, ka to pietiktu desmit cilvēkiem. Profesors Hasendi bija retorikas pasniedzējs, teicams vēsturnieks, ar plašām zināšanām filozofijā, fizikā un matemātikā. Viņa zināšanu apjoms, kaut vai matemātikas nozarē, bija tik plašs, ka viņam, piemēram, piedāvāja katedru Karaliskajā kolēģijā. Taču, atgādinu vēlreiz, Pjērs Hasendi nebija matemātiķis vien.

Būdams cilvēks ar asu un nemierīgu prātu, Hasendi savas studijas bija sācis ar paša slavenākā senatnes filozofa peripatētiķa Aristoteļa studēšanu un, dziļi apguvis viņa mācību, tikpat dziļi sāka to nīst. Pēc tam, iepazinis dižo ķeceri poli Nikolaju Koperniku, kurš savā mācībā visai pasaulei pasludināja, ka senie filozofi maldījušies, uzskatīdami, ka Zeme ir nekustīgs Visuma centrs, Pjērs Hasendi no visas sirds iemīlēja Koperniku.

Hasendi bija savaldzinājis izcilais domātājs Džordano Bruno, kuru 1600. gadā sadedzināja sārtā par viņa apgalvojumu, ka Visums ir Bezgalīgs un tajā ir daudz pasauļu.

Hasendi no visas sirds aizstāvēja ģeniālo fiziķi Gali- leju, kuru piespieda uzlikt roku uz Evaņģēlija un atteikties no savas pārliecības, ka Zeme griežas.

Visi, kas uzdrošinājās uzbrukt Aristoteļa vai arī vēlāko sholastu filozofiskajai mācībai, Hasendi personā atrada visuzticamāko domu biedru. Viņš lieliski pazina francūža Pjēra de Larama mācību, kurš uzbruka Aristoteļa mācībai un tika nogalināts Bērtuļa naktī. Viņš labi saprata spānieti Huanu Luisu Vivesu, kurš grāva sho- lastisko filozofiju, kā arī angli Frensisu Bekonu, Veru- lamas baronu, kurš savu darbu «Lielā atdzimšana» uzrakstīja pret Aristoteli. Visus jau nav iespējams uzskaitīt!

Pec dabas profesors Hasendi bija jaunu ceļu meklētājs, dievināja domu skaidrību un vienkāršību, bezgalīgi ticēja pieredzei un augstu vērtēja eksperimentus.

Tā visa pamatu pamats bija viņa paša filozofiskā mācība. Šo mācību Hasendi bija pārņēmis no tās pašas sirmās senatnes filozofa Epikūra, kurš dzīvoja gadus trīssimt pirms mūsu ēras.

Ja filozofam Epikūram jautātu:

«Kā tad skan jūsu mācības formulējums?» — jādomā, filozofs būtu atbildējis šādi:

«Pēc kā tiecas katra dzīva būtne? Katra dzīva būtne tiecas pēc baudas. Kāpēc? Tāpēc, ka bauda ir augstākais labums. Tādēļ dzīvojiet saprātīgi — tiecieties pēc pastāvīgas baudas!»

Pjēram Hasendi šī Epikūra formula bija ļoti pa prātam, un laika gaitā viņš izveidoja pats savējo.

— Vienīgais, kas ir iedzimts cilvēkiem, — Hasendi saviem skolniekiem teica, plūkādams smailo zinātnieka bārdiņu, — tā ir mīlestība pašam pret sevi. Un katra cilvēka dzīves mērķis ir laime! No kādiem elementiem tad laime sastāv? — filozofs vaicāja, acīm zibot. — Tikai no diviem, kungi, tikai no diviem: no dvēseles miera un veselas, miesas. Kā saglabāt veselību, jums pateiks kurš katrs labs ārsts. Bet, kā iegūt dvēseles mieru, jums pateikšu es: nedariet, mani bērni, noziegumus, tad jums nebūs ne sirdsapziņas pārmetumu, ne nožēlu, bet cilvēku nelaimīgu padara vienīgi tie.

Epikūrietis Hasendi savu zinātnieka karjeru sāka, laizdams klajā plašu apcerējumu, kurā pierādīja Aristoteļa astronomijas un fizikas absolūto nelietderību un aizstāvēja manā stāstā reiz jau pieminētā Kopernika teoriju. Šis bezgala interesantais apcerējums tomēr palika nepabeigts. Ja profesoram pavaicātu, kādēļ tā noticis, man tā vien šķiet, ka viņš atbildētu tāpat, kā

Krizals, kadas nākošās Moljēra komēdijas varonis, atbildēja pārmērīgi mācītai sievietei Filamintai:

Kg? Mūsu miesa — mēsli?

Tas nu teikts par traku!

Nē, sirdi man bezgala miji

Ir mēsli šie, to gan es saku!

«Aristoteļa dēļ, cienītie kungi, es nevēlos sēdēt cietumā,» būtu teicis Hasendi.

Un patiešām, kad šos mēslus, jūsu miesu, ieliks cietumā, tad jājautā, kā gan tur klāsies jūsu filozofiskajam garam.

Vārdu sakot, Hasendi pie laika meta mieru, darbu par Aristoteli vairs nemēģināja pabeigt un nodevās citiem darbiem. Sis epikūrietis pārāk mīlēja dzīvi, bet Parīzes parlamenta 1624. gada lēmums vēl bija itin svaigs. Lieta tāda, ka visās tā laika zinību fakultātēs Aristotelis bija, ja tā var teikt, kanonizēts un parlamenta lēmumā gluži nepārprotami bija runa par nāves sodu katram, kurš uzdrošinātos uzbrukt Aristotelim un viņa sekotājiem.

Un tā nu, izvairījies no lielām nepatikšanām, apceļojis Beļģiju un Holandi, uzrakstījis virkni nozīmīgu darbu, Hasendi nonāca Parīzē pie sava senā paziņas Luiljē.

Luiljē bija prātīgs vīrs un griezās pie profesora ar lūgumu — nolasīt viņa dēlam Sapeļam zinātņu kursus privātā kārtā. Un, tā kā Luiljē bija ne vien saprātīgs, bet arī plaša vēriena cilvēks, tad viņš Sapeļam atļāva sapulcināt veselu grupu jauniešu, kuri tad kopā ar viņu klausījās Hasendi lekcijas.

Sajā grupā ietilpa: Sapels, mūsu Zans Batists, bez tam kāds Bernjē, jauns cilvēks ar lielu slieksmi uz dabaszinātnēm, vēlāk slavens Austrumu apceļotājs, kurš Parīzē tika iesaukts par Lielo Mogolu, un, beidzot, kāda šajā pulciņā gluži oriģināla persona. Sis pēdējais bija vecāks par pārējiem, nebija klermonietis, bet nesen karā ievainots gvardes virsnieks, dzērājs, duelants, asprātis, donžuāns un diezgan talantīgs iesācējs dramaturģijā. Vēl mācīdamies retorikas klasē Bovē pilsētas koledžā, viņš bija sacerējis interesantu lugu «Apmuļķotais pedants», kurā notēloja koledžas direktoru Zanu Granžē. Gvardu sauca Sirano de Beržeraks.

Un tā nu visa šī kompānija, sasēdusies greznajā Luiljē istabā, kāri klausījās Pjēra Hasendi dedzīgās runas. Lūk, kurš noslīpēja manu varoni! Šis provansietis ar kaislību izvagoto seju! No viņa 2ans Batists saņēma mantojumā Epikūra triumfējošo filozofiju un milzumu nopietnu zināšanu dabaszinībās. Vaska sveču burvīgajā gaismā Hasendi pamodināja viņā mīlestību pret skaidriem un precīziem spriedumiem, naidu pret sholastiķu, cieņu pret eksperimentu un nicināšanu pret liekulību un ārišķību.

Un pienāca diena, kad lekcijas gan Klermonas koledžā, gan pie Hasendi bija beigušās. Mans varonis bija kļuvis par pieaugušu cilvēku.

— Papūlies aizbraukt uz Orleānu, — Poklēns, vecākais, teica Klermonas koledžu beigušajam dēlam, — un nokārtot eksāmenu juridiskajā fakultātē. Iegūsti zinātnisko grādu. Esi tik labs un neizkrīti, jo tavai skološanai izšķiests krietni daudz naudas.

Žans Batists devās uz Orleānu, lai iegūtu jurista diplomu. Skaidri nezinu, vai viņš Orleānā uzturējās ilgu laiku un tieši kad tas bija. Acīm redzot, tas būs bijis 1641. gada pašā sākumā.

Viens no neskaitāmajiem ienaidniekiem, kuri neieredzēja manu varoni, daudzus gadus vēlāk apgalvoja, ka Orleānā katrs ēzelis varējis iegūt zinātnisko grādu, ja vien šim ēzelim turējusies nauda. Tā tomēr nav taisnība. Ēzelis-grāda neiegūs,,un mans varonis arī ne mazākajā mērā nelīdzinājās ēzelim.

Tiesa gan, daži jauni dzīvespriecīgi puiši, kas bija braukuši uz Orleānu kārtot eksāmenus, gvelza, ka esot ieradušies universitātē vakarā, pamodinājuši profesorus, tie žāvādamies uzmaukuši virs notaukotajām naktsmi- cēm savas zinātnieku cepures un turpat uz vietas šos noeksaminējuši un piešķīruši grādu. Tomēr iespējams gan, ka puiši melsa niekus.

Lai kāda kārtība valdīja Orleānā, tomēr ir noteikti zināms, ka 2ans Batists tiesību licenciāta grādu ieguva.

Un nu zēna ar krokoto apkaklīti vairs nav, nav arī sholasta ar gariem matiem. Manā priekšā stāv jauns vīrietis. Viņa galvu sedz gaišas parūkas mākslīgās sprogas.

Es kāri aplūkoju šo cilvēku.

Viņš ir vidēja auguma, pakumps, ar iekritušām krūtīm. Melnīgsnējā sejā ar lieliem vaigu kauliem acis iegūlušas tālu viena no otras, zods smails, bet deguns v plats un plakans. Vārdu sakot, viņš ir gaužām neglīts. Taču viņa acis ir ievērības cienīgas. Es tajās lasu dīvainu, mūžam nedziestošu dzēlīgu smīnu un tajā pašā laikā tādu kā mūžīgu izbrīnu par apkārtējo pasauli. Šajās acīs pavīd kaut kas baudkārs, šķietami sievišķīgs, bet pašos dziļumos atspoguļojas apslēpts sagurums. Nudien, šajā divdesmitgadīgajā jauneklī slēpjas kāds tārps un jau tagad viņu grauž.

Šis cilvēks stostās un runādams nepareizi elpo.

Es nomanu, viņš ir ātras dabas. Viņam mēdz krasi mainīties noskaņojums. Šis jaunais cilvēks viegli pār- sviežas no jautrības uz smagām pārdomām. Viņš saskata cilvēkos smieklīgo un labprāt par to pazobojas.

Palaikam viņš kļūst nepiesardzīgi atklāts. Citkārt atkal cenšas būt noslēgts un viltīgs. Brītiņu viņš ir neprātīgi drosmīgs, taču spēj tūdaļ būt nenoteikts un bailīgs. Ak, ticiet man, ar šādām īpašībām viņam būs grūts mūžs un viņš iemantos daudz ienaidnieku!

Taču lai viņš dodas dzīvē!

6. nodaļa MAZ TICAMI PIEDZĪVOJUMI

Mūsu aprakstītais laika posms Francijā bija īsti vētrains. Dzīve likās klusa vienīgi Klermonas koledžā vai tēva veikalā.

Franciju bija satricinājuši ārējie kari un iekšējās jukas, un tas turpinājās jau daudzus gadus. Pašā 1642. gada sākumā karalis Luijs XIII un visvarenais Francijas faktiskais valdnieks kardināls un hercogs Ar- māns Rišeljē devās uz dienvidiem pie karaspēka, lai atņemtu spāniešiem Rusijonas provinci.

Karaļa tapsētāji (viņi bija vairāki) izpildīja dienestu valdnieka namā pa kārtai, pie kam Poklēna, vecākā, reize iekrita pavasara mēnešos: aprīlī, maijā un jūnijā. Tā kā 1642. gadā komerciāli darījumi Poklēnu, vecāko, . aizkavēja Parīzē, viņš nolēma darbā uz karaļa mītni savā vietā sūtīt vecāko dēlu. Poklēns, bez šaubām, prātoja Žanu Batistu pieradināt pie galma dzīves.

Dēls uzklausīja tēva pavēli un agrā pavasarī devās uz valsts dienvidiem. Bet tur mans varonis tūliņ nozuda noslēpumainā tumsā, un neviens nezina, kas īsti dienvidos ar viņu notika. Tomēr izplatījās baumas, it kā Žans Batists esot iejaukts kādā dīvainā dēkā.

Kardinālu Rišeljē, kam bija neierobežota vara pār neapdāvināto vāja rakstura karali Luiju XIII, neieredzēja loti daudzi franču aristokrātijas pārstāvji.

1642. gadā tika noorganizēta sazvērestība pret kardinālu Rišeljē, un par šīs sazvērestības vadoni kļuva jaunais marķīzs Senmarss. Pieredzējušais politiķis Rišeljē šo sazvērestību atklāja. Kaut gan Senmarss baudīja karaļa labvēlību, bija nolemts marķīzu arestēt, apvainojot valsts nodevībā — sakaros ar Spāniju.

Stāsta, ka naktī no divpadsmitā uz trīspadsmito jūniju kādā no dienvidu pilsētām Senmarsam pienācis klāt nepazīstams jauns cilvēks un iespiedis kavalierim rokā zīmīti. Nošķīries -no pārējiem galminiekiem, Senmarss drebošā lāpas gaismā izlasījis īso vēstulīti un steidzies meklēt glābiņu. Zīmītē bijis rakstīts: «Jūsu dzīvība briesmās.» Paraksta neesot bijis.

Šo zīmīti esot uzrakstījis un nodevis jaunais galma kambarsulainis Poklēns, cēlsirdīgi vēlēdamies glābt Sen- marsu no drošas nāves. Taču šis brīdinājums Senmarsa bojā eju tikai novilcināja. Viņš veltīgi meklēja patvērumu. Nelīdzēja slēpšanās savas mīļākās Siuzaka kundzes gultā. Senmarsu sagūstīja jau nākošajā dienā un drīz vien sodīja ar nāvi. Un pēc simt astoņdesmit četriem gadiem rakstnieks Alfrēds de Viņī padarīja nemirstīgu viņa piemiņu romānā, bet piecdesmit vienu gadu pēc de Viņī slavenais «Fausta» komponists Guno — operā.

Daži tomēr apgalvo, ka atgadījuma ar zīmīti nemaz neesot bijis, ka Senmarsa lietā Žanam Batistam neesot bijis nekādas lomas, viņš esot klusi un rūpīgi pildījis savus karaļa sulaiņa pienākumus, nejaukdamies tur, kur viņam jaukties neklājas. Tādā gadījumā tomēr paliek mazliet neskaidrs, kurš un kādā nolūkā izdomājis šo notikumu ar zīmīti.

Jūnija beigās karalis uzturējās Monfrenē dažu ljē attālumā no Nimas, un te nu atgadījās otra dēka, kurai, kā lasītājs redzēs, mūsu varoņa dzīvē būs daudz lielāka nozīme nekā notikumam ar nelaimīgo Senmarsu. Tieši Monfrenē, kur atradās dziedinoši avoti, karaļa kambarsulainim pašlaik beidzās vai arī jau bija beidzies šī gada dienesta laiks — un viņš sastapās ar savu paziņu Madlēnu Bežāru, no kuras kādu laiku bija šķirts. Aktrise braukāja apkārt, spēlēdama kādā ceļojošā trupā. Nav droši zināms, kad kambarsulainis atstāja karaļa svītu. Taču vienu gan var apgalvot, ka tūliņ pēc dienesta beigām, proti, 1642. gadā jūlijā, viņš Parīzē nav atgriezies, bet kādu laiku ceļojis pa dienvidiem un, kā apliecina cilvēki, kas par viņu interesējās, uzturējies aizdomīgi tuvu Bežāra kundzei. Lai būtu kā būdams, taču 1642. gada rudenī Poklēns atgriezās galvaspilsētā un ziņoja tēvam, ka savu dienestu izpildījis.

Tēvs apvaicājās, ko viņa mantinieks domā darīt tālāk. Zans Batists atbildēja, ka gribot papildināties jurisprudencē. Tad, cik man zināms, Zans Batists apmetās uz dzīvi šķirti no tēva — un pilsētā izplatījās valodas, ka Poklēna vecākais dēls vai nu jau esot advokāts, vai arī gatavojoties par tādu kļūt.

Ārkārtīgi pārsteigts justos katrs, kam ienāktu prātā pasekot, kā jaunais Poklēns gatavojas advokāta darbam. Neviens gan nebūs dzirdējis, ka advokātus apmācītu Jaunā Tilta šarlatāni! Atstājis tiesību zinātņu grāmatas savā dzīvoklī, Zans Batists, tēvam nezinot, ieradās kādā no šarlatānu trupām un sāka lūgt, lai viņu pieņem, vienalga, kādai lomai, kaut vai par izsaucēju, kurš aicina tautu uz izrādi. Lūk, tādas bija nodarbības tiesību zinātnēs!

Zana Batista ienaidnieki, bet tādu viņam bija atliku likām, vēlāk ļauni smējās, stāstīdami, ka mans varonis esot tirdzniecības kvartālā uz ielas ākstījies kā netīrs kumēdiņu rādītājs un pūlim par uzjautrinājumu rijis pūķi. Vai viņš rija vai nerija, skaidri pateikt nevaru, taču zinu, ka šai laikā viņš sāka alkatīgi apgūt traģēdiju un pamazām uzstāties diletantu izrādēs.

Korneija lasīšana, kas naktīs iekvēlināja mana varoņa smadzenes, neaizmirstamā izjūta, uzstājoties uz ielas, smarža, kas raksturīga smacīgajai maskai, kuru

neviens, kas to reiz uzlicis, vairs nekad nenoņem, —• tas viss beidzot saindēja neveiksmīgo juristu, un kādu rītu, nodzēsis sveces pēc «Sida» lasīšanas, Zans Batists nolēma, ka pienācis laiks pārsteigt pasauli.

Un patiesi — pasauli viņš pārsteidza, turklāt par šī pārsteiguma pirmo upuri kļuva daudzkārt likteņa piemeklētais Poklēns, vecākais.

7. nodaļa SPOŽA KOPA

Notikumiem bagātā 1643. gada janvāra pašās pirmajās dienās Zans Batists ieradās pie tēva un paziņoja, ka visi plāni par viņa ieskaitīšanu advokātu korporācijā ir tīrie murgi, ka ne par kādu notāru viņš nekļūs, par zinātnieku tapt nedomā un vismazāk vēlas kaut ko zināt par tapešu veikalu. Viņš ies turp, kurp viņu jau kopš' bērnības vilina aicinājums, proti, kļūs par aktieri.

Mana spalva atsakās attēlot to, kas tad norisinājās mājā.

Kad tēvs bija mazliet atjēdzies, viņš tomēr centās dēlu atrunāt un pateica viņam visu, ko tēva pienākums lika sacīt. Ka aktiera amats ir visu nicināts amats. Ka svētā baznīca padzen aktierus no savas paspārnes. Ka tādu darbu var strādāt vienīgi ubags vai klaidonis.

Tēvs draudēja, tēvs lūdzās.

— Ej, es tevi lūdzu, ej un apdomā, un tikai tad nāc pie manis!

Taču dēls noteikti atsacījās jel ko apdomāt.

Tad tēvs aizsteidzās pie garīdznieka un ar asarām acīs lūdzās, lai tas nāk atrunāt Žanu Batistu.

Priesteris izpildīja cienījamā draudzes locekļa lūgumu un mēģināja neprāti atrunāt, taču pārrunu rezultāti bija tik negaidīti, ka to dīvaini pat stāstīt. Parīzieši noteikti apgalvoja, ka pēc divu stundu ilgas sarunas ar galvu zaudējušo Zanu Batistu, jaunāko, dieva kalps novilcis savu melno sutanu un kopā ar Žanu Batistu pierakstījies tajā pašā trupā, kurā bija gribējis iestāties Zans Batists.

Atklāti sakot, tas viss liekas maz vien ticams. Cik varu atcerēties, neviens garīdznieks teātrī nav iestājies,"

toties kāds Zoržs Pinels patiešām ar Poklēnu, vecāko, izspēlēja gaužām ērmotu joku.

Šis Zoržs Pinels, Poklēna, vecākā, lūgts, kādu laiku nodarbojās ar Zanu Batistu, mācīdams viņam tirdzniecības rēķinus. Bez tam Pinelu ar Poklēnu saistīja naudas darījumi, kuru būtība bija tāda, ka Pinels palaikam aizņēmās no Poklēna naudu.

Izmisumā, nezinādams, ko iesākt, Poklēns, vecākais, devās arī pie Pinela un lūdza viņam atrunāt savu kādreizējo skolnieku. Piekāpīgais Pinels tiešām aprunājās ar Zanu Batistu, bet pēc tam atnāca pie Poklēna, vecākā, pastāstīt šīs sarunas rezultātus. Pēc Pinela vārdiem, izrādījās, ka Zans Batists esot viņu pilnīgi pārliecinājis un ka viņš, Pinels, uz visiem laikiem pametot rēķinu nodarbības un kopā ar Zanu Batistu ejot uz skatuvi.

—    Lai trīskārt nolādēts šis nekrietnelis Pinels, kuram es pie tam vēl esmu aizdevis simt četrdesmit livru! — nelaimīgais tēvs izsaucās, kad Pinels bija aizgājis, un atkal ataicināja dēlu.

Bija sestais janvāris, tēva dzīvē visai ievērojama diena.

—    Kā tad ir, vai tu paliec pie sava? — Poklēns noprasīja. »

—    Jā, mans lēmums paliek negrozāms, — atbildēja dēls, kura dzīslās, acīm redzot, tecēja Krešu, nevis Poklēnu asinis.

—    Ņem vērā, — tēvs sacīja, — ka es tev atņemu karaļa kambarsulaiņa titulu, dod to man atpakaļ. Es nožēloju, ka paklausīju negudrajam vectēvam un devu tev izglītību.

Neprātīgais Zans Batists, kurš neko nenožēloja, atbildēja, ka no titula viņš labprāt atsakoties un viņam nekas nebūšot pretī, ja tēvs nodošot titulu tam dēlam, kuram viņš to novēlot.

Tēvs pieprasīja rakstisku atteikšanos, un Zans Batists, ne brīdi nevilcinādamies, parakstīja šo atteikšanos, kurai, kā vēlāk izrādījās, nebija nekādas vērtības un nekādas lomas.

Tad sāka sadalīt mantu. No mātes mantojuma Zanam Batistam pienācās ap pieci tūkstoši livru. Tēvs kaulējās kā tirgū. Viņš negribēja pieļaut, ka zelts aizplūstu ceļojošo komediantu caurajos makos. Un viņam bija trīskārt taisnība. Vārdu sakot, viņš izsniedza dēlam sešsimt trīsdesmit livrus, un ar šo naudu dēls atstāja tēva mājas.

Žans Batists devās taisnā ceļā uz Karaļa laukumu pie kādas ģimenes, kas bija bezgala mīļa viņa sirdij. Tā bija Bežāru ģimene.

Zozefs Bežārs, viņu dēvēja arī par Belvila kungu, sīks Ūdeņu un mežu galvenās pārvaldes ierēdnītis, dzīvoja Parīzē kopā ar savu sievu, dzimušu Mariju Ervē, un viņam bija četri bērni.

Ģimene bija apbrīnojama tajā ziņā, ka visi tās locekļi, sākot ar pašu Belvila kungu, kvēloja kaislībā uz teātri. Meita Madlēna, kuru mēs jau pazīstam, bija brīnišķīga profesionāla aktrise. Vecākais dēls Žozefs un pēc vecuma aiz Madlēnas nākošā deviņpadsmitgadīgā meita Zenevjeva ne tikai spēlēja līdzi amatieru izrādēs, bet arī sapņoja par teātra dibināšanu. Pats jaunākais dēls Luī, protams, tiecās līdzi vecākajiem bērniem uz teātri un pagaidām vēl nebija tur nonācis vienīgi savas mazgadības dēļ — viņam bija ap trīspadsmit gadu. Be- žārs-Belvils pret bērnu nodarbībām izturējās visai labvēlīgi, jo arī pats izmēģināja spēkus teātrī, bet mātei, kas mīlēja savus bērnus, nebija nekādu iebildumu pret viņu aizraušanos.

Grūti būtu sameklēt Zanam Batistam piemērotāku sabiedrību.

Taču ne jau tikai mīlestība uz teātri vien Poklēnu saistīja pie Bežāriem. Nav ne mazāko šaubu, ka Madlēna un Poklēns jau mīlēja viens otru un bija tuvās attiecībās.

Te jāpiezīmē, ka Bežāru ģimene atradās ceļojumos ārpus Parīzes kopš 1641. gada beigām un atgriezās Parīzē apmēram ap to pašu laiku, kad mūsu varonis, tātad ap 1643. gada sākumu.

Un tā nu 1643. gada janvārī Poklēns ar savu mantojuma naudu ieradās pie Bežāriem, un tad mājā pie Karaļa laukuma sāka kūsāt neparasts darbs. Pie Bežāriem steigšus pulcējās dažādi — no teātra viedokļa apšaubāmi jauni ļaudis, bet pēc tiem sāka ierasties jau apbružājušies un pieredzējuši profesionālie aktieri.

Pinels jutās kā zivs ūdenī un bohēmiešu vidū parādīja sevi visā spožumā. Varu apzvērēt, ka nevienam visā pasaulē nebūtu izdevies paveikt to, ko izdarīja Pinels. Viņš ieradās pie Poklēna, vecākā, un pamanījās izkaulēt no viņa vēl divsimt livru dēlam, par kuru viņš galma tapsētājam samelsa visneticamākās lietas. Stāsta, viņš esot rīkojies ar Poklēnu, vecāko, tāpat kā Skapēns ar Zerontu Moljēra komēdijā. Pilnīgi iespējams!

Pasākums nobrieda 1643. gada vasarā. Trīsdesmitajā jūnijā atraitnes Marijas Ervē mājā (Belvila kungs bija miris tā paša gada martā) Parīzes parlamenta advokāta Marešāla kunga klātbūtnē tika noslēgts svinīgs līgums. Akts vēstīja, ka desmit cilvēku grupa dibina jaunu teātri.

Redz, kur tika izlietoti gan sešsimt trīsdesmit, gan vēlākie divsimt livri! Bez tam naudu teātra dibināšanai deva Madlēna, kam piemita izcila prasme taupīt un kas bija paguvusi savās līdzšinējās aktrises gaitās iekrāt krietnu naudas summu. Mīlēdama savus bērnus, Marija Ervē sagrabināja pēdējos grašus un ieguldīja šajā uzņēmumā arī savu kapitālu. Pārējiem, cik noprotams, bija viena roka tukša, otrā — nekā, un uzņēmumā viņi varēja ieguldīt vienīgi savu enerģiju un talantu, bet Pinels — savu dzīves pieredzi.

Jauno teātri grupa bez liekas kautrības nosauca par Spožo Teātri, un visi, kas ietilpa grupā, saucās «Ģimenes Bērni», no kā var spriest, ka jauno mūzas kalpu starpā valdīja tāda pati saskaņa, kāda, pēc Aristoteļa domām, ir visas pasaules pamatā. Ģimenes Bērnu skaitā ietilpa šādi cilvēki: trīs Bežāri — Zozefs, Madlēna un Zenevjeva, divas jaunas meičas — Malengra un Desirlī, kāds Žermēns Klerens, jauns rakstvedis Bonanfāns, pieredzējis profesionāls aktieris Denī Bejs, jau pieminētais Zoržs Pinels un, beidzot, tas, kurš bija visas grupas aizrautīgais vadonis, proti, — mūsu Zans Batists Poklēns.

Starp citu, kopš Spožā Teātra dibināšanas brīža Zana Batista Poklēna vairs nebija, bet viņa vietā pasaulē nāca Zans Batists Moljērs. Kur radās šis jaunais uzvārds? Tas nav zināms. Daži apgalvo, ka Poklēns izmantojis teātra un mūziķu aprindās nereti sastopamu pseidonīmu, citi — ka Zans Batists nosaucis sevi par Moljēru pēc kāda vietas nosaukuma… Vēl citi zina teikt, ka viņš šo uzvārdu pārņēmis 110 kāda rakstnieka, kurš miris 1623. gadā … Vārdu sakot, viņš kļuva par Moljēru.

Padzirdējis to, tēvs tikai atmeta ar roku, bet Zoržs Pinels, lai nepaliktu pakaļ savam kvēlajam draugam, nosauca sevi par Zoržu Kutīru.

Jaunās trupas izveidošanās Parīzē radīja plašu atbalsi, un Burgundas Viesnīcas aktieri Ģimenes Bērnu grupu tūdaļ nosauca par skrandaiņu bandu.

Kopa nelikās zinis par šīm dzēlībām un sāka itin enerģiski rīkoties Moljēra un Beja vadībā, bet finansu jautājumus kārtoja Madlēna. Vispirms viņi devās pie kāda Galuā di Metaijē kunga, un tas izīrēja kopai savu līdz pēdējam nolaisto lapta spēles zāli, kas atradās pie Grāvjiem, netālu no Nelas torņa. Ar Galuā noslēdza līgumu, pēc kura viņš kopā ar galdnieku cunftes meistariem apņēmās zāli izremontēt un uzbūvēt tajā skatuvi.

Tika sameklēti četri muzikanti: Godārs, Tiss, Lefevrs un Gabirē; tiem piedāvāja katram pa divdesmit soliem dienā, un tad sākās mēģinājumi. Sagatavojuši vairākas lugas, Ģimenes Bērni, negribēdami zaudēt dārgo laiku, kamēr remontēs zāli, sasēdās pajūgos un devās uz Ru- ānas pilsētas gada tirgu spēlēt traģēdijas.

No Ruānas viņi rakstīja vēstules Galuā un mudināja to paātrināt remontu. Ruānā kādu laiku ar vidējiem panākumiem spēlējuši iecietīgajai tirgus publikai, viņi atgriezās Parīzē un noslēdza līgumu ar kādu Leonāru Obrī — apburoša rakstura cilvēku, kurš pēc nodarbošanās bija ielu bruģēšanas meistars, un šis cilvēks apņēmās teātra priekšā noklāt lielisku bruģi.

— Saprotiet paši, piebrauks taču karietes, Obrī kungs, — nemierīgi berzēdams rokas, runāja Moljēra kungs.

Viņa nemiers pārņēma arī Obrī kungu, un tas savu apņemšanos godam izpildīja: bruģis iznāca skaists un izturīgs.

Un beidzot, jaunā 1644. gada priekšvakarā, teātri atklāja ar traģēdiju.

Ir vienkārši briesmīgi stāstīt par to, kas notika tālāk. Neatceros, vai jel kādam citam teātrim pasaulē ir gadījusies tāda izgāšanās.

Pēc pirmajām izrādēm citu teātru aktieri priecīgi stāstīja, ka Spožajā Teātrī pie Nelas torņa grāvja bez aktieru vecākiem ar kontramarkām neesot nevienas dzīvas dvēseles. Un, ak vai, tas bija tuvu patiesībai! Visas Obrī kunga pūles bija veltas: pa viņa bruģi ne- piebrauca neviena pati kariete!

Sākās ar to, ka netālajā svētā Sulpīcija draudzē uzradās sprediķotājs, kurš tajā pašā laikā, kad notika izrādes, dedzīgi sludināja, ka velna nagos nonākšot ne tikai nolādētie komedianti, bet arī visi, kas iešot viņu komēdijas skatīties.

Naktīs Zanu Batistu Moljēru tirdīja neganta doma, ka būtu labi šim sprediķotājam gluži vienkārši apgriezt sprandu.

Te nu sprediķotājam par labu jāpiebilst, ka viņš gan neveiksmē laikam nemaz nebija vainojams. Vai tad sprediķotājs vainīgs, ja ārsts nespēja Zozefu Bežāru izārstēt no stostīšanās, bet Zozefs tēloja mīlētājus? Vai sprediķotājs vainīgs, ka stostījās pats Moljērs, kurš spēlēja traģiskās lomas?

Drēgnajā un drūmajā zālē neglītos skārda svečturos pilēdamas dega tauku sveces. Un četru vijoļu čīgās nepavisam neatgādināja liela orķestra dārdoņu. Lieliskie dramaturgi uz Nelas grāvi nenāca, bet, ja arī tie būtu atnākuši, tad jājautā — kā gan rakstvedis Bonanfāns spētu norunāt viņu skanīgos monologus?

Un ar katru dienu kļuva arvien ļaunāk un ļaunāk. Publika izturējās nekrietni un atļāvās nejaukus izlēcienus, piemēram, skaļu lamāšanos izrādes laikā …

Jā, trupā gan bija Madlēna, brīnišķīga aktrise, bet viņa taču viena nevarēja nospēlēt visu traģēdiju! Ak, Zana Batista Moljēra mīļā draudzene! Viņa darīja, ko spēja, lai glābtu Spožo Teātri. Kad Parīzē pēc aizraujošām dēkām un trimdas uzradās aktrises kādreizējais mīļākais grāfs de Modēns, Madlēna griezās pie viņa, un grāfs izgādāja Nelas neveiksminieku kopai tiesības saukties par Viņa karaliskās augstības Orleānas prinča Gastona trupu.

Viltīgais Zans Moljērs tūliņ atklāja sevī īsta teātra direktora spējas un, nekavējoties ataicinājis dejotājus, izrādīja prinča kavalieriem virkni baletu. Kavalieri palika pret šiem baletiem vienaldzīgi.

Tad neatlaidīgais Zans Batists kādu vakaru Madlē- nai paziņoja, ka pats svarīgākais esot repertuārs, un ataicināja uz trupu Nikolā Defontēnu, aktieri un dramaturgu.

—   Mums vajadzīgs spīdošs repertuārs, — Moljērs viņam teica.

Defontēns apgalvoja, ka esot Moljēru sapratis, un apskaužami ātri cēla teātrim priekšā savas lugas. Viena no tām saucās «Persida jeb spožā Basas svīta», otra — «Svētais Aleksis jeb Spožā Olimpija», trešā — «Spožais komediants jeb Svētā 2enē moceklis». Taču Parīzes publika, acīm redzot, sprediķotā ja apmāta, nevēlējās skatīties ne spožo Olimpiju, ne spožo Basu.

Nelielu atvieglojumu sagādāja rakstnieka Tristana Lermita traģēdija «Konstantīna Lielā ģimenes posts», kurā Madlēna lieliski spēlēja Epiharisas lomu. Tomēr arī tas neturpinājās ilgi.

Kad izbeidzās Madlēnas ietaupījumi, Ģimenes Bērni ieradās pie Marijas Ervē, un viņa, pirmo reizi mūžā sākdama raudāt bērnu klātbūtnē, atdeva tiem pēdējo naudu.

Tam sekoja gājiens uz tirgu pie Zana Batista Poklēna, vecākā. Veikalā norisinājās bezgala smaga scēna. Uz lūgumu aizdot naudu Poklēns sākumā nespēja atbildēt ne vārda. Bet… iedomājieties, naudu viņš iedeva. Esmu pārliecināts, ka pie viņa bija aizsūtīts Pinels.

Pēc tam pie komediantiem ieradās Galuā, lai apvaicātos, vai viņi maksāšot īres naudu vai ne — lai pasakot skaidri.

Skaidru atbildi viņš nesaņēma. Atbilde bija izplūdusi, pilna ar zvērestiem un solījumiem.

—    Tad vācieties tak ārā! — Galuā uzbrēca. — Ar visām savām vijolēm un sarkanmatainajām aktrisēm!

Pēdējie vārdi bija gluži lieki, jo sarkanmataina trupā bija vienīgi Madlēna.

—    Es jau pats taisījos iet prom no šī draņķīgā grāvja! — Moljērs izsaucās, un visa brālība, pat nepamanījusi, kā bija paskrējis baismīgais gads, traucās pakal savam komancloram uz svētā Pola vārtiem, uz tādu pašu zāli kā Galuā kungam. Šī zāle saucās «Melnais Krusts». Šis nosaukums visdrīzākajā laikā sevi attaisnoja.

Kad spoža trupa bija nospēlējusi rakstnieka Man jona «Artakserksu», de Moljēra kungu, ko Parīzē gluži pamatoti uzskatīja par teātra vadītāju, aizveda uz cietumu. Viņam nopakaļ soļoja augļotājs, veļas tirgotājs un sveču piegādātājs Antuāns Fose. Tās bija viņa sveces, kas pilēdamas kusa Moljēra kunga Spožā Teātra svečturos.

Pinels aizsteidzās pie Poklēna, vecākā.

—    Kā? . .. Jūs? … — aizžņaugtā balsī teica Zans Batists Poklēns. — Jūs … Tas esat jūs? Atkal pie manis? … Ko gan tas nozīmē?

—   Viņš ir cietumā, — Pinels atteica, — vairāk neko es neteikšu, Poklēna kungs. Viņš ir cietumā!

Poklēns, vecākais … iedeva nauclu.

Taču tobrīd Zanam Batistam Moljēram no visām pusēm metās virsū aizdevēji, un viņš līdz mūža galam ne tiktu laukā no cietuma, ja par Spožā Teātra parādiem nebūtu galvojis tas pats Leonārs Obrī, kurš noklāja lielisko un nevajadzīgo bruģi Moljēra pirmā teātra durvju priekšā.

Nemaz nezinu, ar kādu dziru Leonāru Obrī bija apdzirdījis Zoržs Pinels, taču Leonāra Obrī vārds jāsaglabā nākamajām paaudzēm.

Kad Spožā Teātra trupas vadītājs bija iznācis no cietuma mūriem, visi tās locekļi deva Obrī kungam svinīgu solījumu, ka trupa ar laiku samaksās parādus, par kuriem viņš galvojis.

Pēc Moljēra atbrīvošanas izrādes atsākās. Moljēram izdevās iegūt Lotringas Anrī de Gīza aizbildniecību, un hercogs cēlsirdīgi uzdāvināja trupai savu ārkārtīgi bagāto garderobi. Visa brālība saposās greznos tērpos, bet ar zeltu izšūtās lentas ieķīlāja augļotājiem. Tomēr lentas nelīdzēja! Brālība grasījās izjukt. Kļuva manāmas panikas pirmās pazīmes. Vajadzēja pamest svētā Pola vārtus un Melnā Krusta posta vietu un pārcelties uz jaunu zāli. Tai bija priecīgāks nosaukums «Baltais Krusts».

Ak vai! Tas nebija ne par matu labāks kā Melnais Krusts.

Nevarēdami izturēt zaudējumus, pirmie aizbēga Pinels, Bonanfāns, pēc tam Bejs. Spožā Teātra smaga agonija nevilkās ilgi, un ap 1645. gada sākumu aina kļuva skaidra. Tika pārdots viss, ko bija iespējams pārdot: kostīmi, dekorācijas …

1645. gada rudenī Spožais Teātris uz mūžīgiem laikiem izbeidza savu pastāvēšanu.

Tas notika rudenī. Zardensenpola ielas šaurajā dzīvoklītī vakarā pie sveces gaismas sēdēja sieviete. Viņas priekšā stāvēja vīrietis. Trīs grūti gadi, parādi, augļotāji, cietums un pazemojumi bija šo vīrieti stipri pārvērtuši. Viņa lūpu kaktiņos pieredze bija ievilkusi asas rievas, taču vajadzēja tikai ielūkoties viņa sejā, lai saprastu, ka nekādas likstas šo cilvēku neapturēs. Viņš nevarēja kļūt ne par advokātu, ne notāru, ne arī mēbeļu tirgotāju. Sarkanmatainās Madlēnas priekšā stāvēja rūdīts, profesionāls divdesmit četrus gadus vecs aktieris, kas dzīvē daudz ko pieredzējis. Viņa plecus sedza Gīza dāvāto svārku izvalkas, bet kabatās džinkstēja pēdējie sū, kad viņš staigāja šurp turp pa istabu.

Pilnīgi izputējušais Spožā Teātra vadītājs piegāja pie loga un virtuozos izteicienos nolādēja Parīzi ar visām tās priekšpilsētām, ar Melno un Balto Krustu un grāvi pie Nelas torņa. Pēc tam viņš nozākāja Parīzes publiku, kas neko nesajēdz no mākslas, un beidzot piebilda, ka Parīzē esot viens vienīgs krietns cilvēks — un tas esot karaļa ielu bruģētājs Leonārs Obrī.

Viņš turpināja šķendēties vēl krietnu laiku, nesaņemdams atbildi, un beidzot izmisis noprasīja:

— Tagad, protams, arī tu mani pametīsi? Zināms, tu jau vari pamēģināt iestāties Burgundas Viesnīcā.

Un piebilda, ka burgundieši esot nelieši.

Sarkanmatainā Madlēna noklausījās visas šīs aplamības, brīdi klusēja, bet tad abi mīlētāji sāka sačukstēties un čukstēja līdz pat rītam. Bet, ko viņi izprātoja,, mēs nezinām.

8. nodaļa

klejojošais aktieris

2ēl, ka nav iespējams noskaidrot, kur pēc tam palika mans varonis. Viņš pazuda no Parīzes un iekrita kā akā. Veselu gadu par viņu nebija ne ziņas, ne miņas, bet pēc tam apšaubāmi liecinieki sāka apgalvot, ka 1647. gada vasarā Itālijā, kaut kur Romā uz ielas, redzējuši cilvēku, kurš līdzinājies izputējušajam direktoram Moljēram kā viena ūdens lāse otrai. Viņš esot tur stāvējis svelmainajā saulē un godbijīgi sarunājies ar Francijas sūtni de Fonteneija-Mareija kungu.

Tā paša 1647. gada rudenī Itālijā, Neapolē, risinājās svarīgi notikumi. Kāds drosmīgs zvejnieks Tomazo An- niello sacēla tautu pret toreiz Neapolē valdošo Spānijas vicekarali, Arkosas hercogu. Pilsētas ielās sāka plīkšķēt pistoļu šāvieni, bruģi slacīja asinis. Tomazo tika notverts, sodīts ar nāvi, viņa galvu uzsprauda uz pīķa, tomēr Neapoles tauta varoni apglabāja svinīgi, ieliekot viņam kapā līdzi zobenu un maršala zizli.

Pēc tam Neapoles ķildā iejaucās franči — un hercogs Gīzs, Lotringas Anrī II, ar karapulkiem ieradās Neapolē.

Un, lūk, Gīza svītā it kā esot atradies nelaimīgā Spožā Teātra bijušais direktors Moljēra kungs. Kā viņš nokļuvis svītā, ko darījis Neapolē, to neviens īsti skaidri pateikt nevarēja. Bija arī tādi, kas apgalvoja, ka Zans Batists nemūžam neesot bijis ne Romā, ne Neapolē un ka viņš esot sajaukts ar kādu citu jaunu avantūristiskas dabas cilvēku.

Atradās pat ļaudis, kuri apliecināja ko citu: 1646. gada vasarā no Parīzes caur Senžermēnas priekšpilsētu esot izbraukuši vairāki nabadzīgi pajūgi, virzīdamies uz Francijas dienvidiem. Noliesējuši vērši vilkuši ar šādu tādu iedzīvi piekrautus vezumus. Priekšējā pajūgā sēdējusi sarkanmataina sieviete, ietinusies apmetnī, lai paglābtos no putekļiem, un šī sieviete neesot bijusi neviena cita kā Madlēna Bežāra. Ja tas ir tiesa, tad Mad- lēnas Bežāras vārds jāpatur atmiņā. Valdzinošā aktrise grūtā brīdī nepameta savu iemīļoto, kurš Parīzē bija zaudējis pirmo direktora kauju. Viņa nemēģināja pāriet uz Purva Teātri vai Burgundas Viesnīcu. Viņa nekala vēl viltīgākus plānus par to, kā ievilināt savos tīklos un apprecināt ar sevi pirmo mīļāko — grāfu de Modēnu. Madlēna bija uzticīga un stipra sieviete, lai to zina visil

Blakus pajūgam klibodams soļoja gadus sešpadsmit vecs zēns, un, braucot cauri ciematiem, puišeļi viņu kaitināja svilpdami un kliegdami:

— Klibais velns! …

Bet, ieskatījušies labāk, piebilda:

— Un šķielē ar! Un šķielē ar! …

Tik tiešām! Luī Bežārs gan kliboja, gan šķielēja.

Kad izklīda putekļu mākoņi, pajūgos varēja saskatīt vēl vienu otru. Sejas pa lielākajai daļai bija pazīstamas. Lūk, traģiskais mīlētājs un stostiķis Zozefs Bežārs un tur, lūk, viņa ķildīgā māsa Ženevjeva …

Nav grūti uzminēt, ka šo karavānu vadīja Zans Batists Moljērs.

īsi sakot, kad Spožais Teātris gāja bojā, Moljērs no tā drupām izveda uzticīgās brāļu gvardes paliekas un sasēdināja tās uz riteņiem.

Šis cilvēks ne mirkli nespēja dzīvot bez teātra, un viņam pietika spēka pēc trīs gadus ilgas darbošanās Parīzē uzņemties klejojoša komedianta gaitas. Taču tas vēl nav viss. Viņš, kā redzat, ar savām kvēlajām runām bija aizvilinājis sev līdzi arī Bežāru ģimeni. Un viņa dēļ visi Bežāri klīda pa Francijas putekļainajiem ceļiem. Bežāru pulciņā varēja redzēt arī jaunas sejas, to starpā profesionālo traģiķi Šarlu Difrēnu, kurš bija arī dekorators un režisots un kādu laiku bija vadījis pats savu trupu, kā arī lielisko profesionālo komiķi Renē Bartlo, dēvētu arī par Diparku, kurš drīz vien dabūja un visu mūžu saglabāja teātra iesauku Grorenē jo viņš spēlēja smieklīgu resnu kalpu lomas.

Karavānas vadonis savā pajūgā mantu saiņos veda līdzi Tristana, Man jona un Korneija lugas.

Sākumā klejotājiem klājās ārkārtīgi grūti. Reizēm vajadzēja pārgulēt kūtsaugšās un spēlēt ciematos pa šķūņiem, aizkaru vietā uzkarinot kaut kādus savazātus lēverus.

Toties dažkārt viņi nonāca lepnās pilīs, un, ja lielmanīgais īpašnieks, garlaicības mocīts, izteica vēlēšanos noskatīties komediantus, Moljēra netīrie aktieri, no kuriem nāca ceļa sviedru smaka, spēlēja viesistabās.

Atbraukuši jaunā vietā, aktieri vispirms godbijīgi noņēma savas apvalkātās cepures un devās pie vietējiem varas vīriem, lai lūgtu atļauju sniegt ļaudīm izrādes.

Vietējie varas vīri, kā jau tiem pieklājas, izturējās

1 Gros (Ir.) — resns; Grorenē — resnais Renē.

pret komediantiem nelaipni, nekaunīgi un lika tiem ceļā bezjēdzīgus šķēršļus.

Aktieri paziņoja, ka viņi gribot uzvest godājamā Kor- neija kunga traģēdiju dzejā …

Nedomāju, ka vietējie varas vīri kaut ko sajēdza no Korneija dzejas. Un tomēr viņi pieprasīja lugu, lai to iepriekš izskatītu. Bet izskatījuši nereti izrādi aizliedza. Pie kam aizliegumu motivēja ļoti dažādi. Visbiežāk tā:

—   Mūsu ļaudis ir nabadzīgi, un tiem nav nekādas vajadzības tērēt naudu par jūsu izrādi.

Gadījās arī mīklainas atbildes:

—   Mums bail, ka tikai no tām jūsu izrādēm kaut kas neizceļas …

Reizēm tika dotas arī iepriecinošas atbildes — šajā klaidoņu dzīvē gadījās visādi.

Garīdznieki gan aktierus visur saņēma vienlīdz nelabvēlīgi. Tad bija jāņem palīgā viltība, piemēram, jāpiedāvā pirmie ienākumi klostera vajadzībām vai labdarīgiem mērķiem. Tādā veidā visai bieži izdevās izrādi glābt.

Nonākuši kādā pilsētiņā, aktieri vispirms meklēja rokā spēļu namu vai arī bumbu spēles šķūni, šo spēli franči bija visai iecienījuši. Vienojušies ar īpašnieku, aktieri uzrīkoja skatuvi, uzvilka savus nožēlojamos tērpus un spēlēja.

Naktis viņi pārlaida iebraucamajās vietās, reizēm pa diviem vienā gultā.

Tā viņi klīda un klīda krustām šķērsām pa Franciju. Runāja, ka klāiņojumu sākumā Moljēra komedianti redzēti Mansē.

1647. gadā komedianti nonāca Bordo pilsētā, Gijen- nas provincē. Šeit, brīnišķīgo Bordo vīnu dzimtenē, panīkušajiem komediantiem pirmoreiz uzsmaidīja saule. Tika uzskatīts, ka Gijennu pārvalda Bernārs de Nogarē, Depernonas hercogs. Taču visi zināja, ka īstais gubernators šajā provincē ir kāda kundze, vārdā Nanona de Lartiga, un Gijennai šīs dāmas valdīšanas laikā klājās slikti.

Un te nu gadījās, ka provinces pārvaldīšanas nogurdināto de Lartigas kundzi bija pārņēmusi melanholija, un Depernonas hercogs nolēma savu mīļāko izklaidēt, sarīkojot viņai virkni svētku un izrāžu Garonnas upes krastā. Liktenis bija atvedis Moljēru uz Gijennu visīstākajā reizē! Hercogs uzņēma komediantus atplestām rokām, un tiem kabatās pirmoreiz tīkami iešķindējās zelts.

Hercogam un viņa draudzenei Moljērs ar savu trupu spēlēja Man jona traģēdiju «Josafats» un citas lugas. Ir ziņas, ka bez šīm lugām viņš Bordo pilsētā izrādījis vēl kādu skatuves darbu, kas pelna īpašu ievērību. Stāsta, ka tā bijusi traģēdija «Fivaīda», ko ceļojumu laikā sarakstījis pats Moljērs, turklāt tā esot bijusi ārkārtīgi neveikla luga.

1648. gada pavasarī mūsu klejojošie komedianti jau atradās citā vietā, proti, Nantes pilsētā, kur par viņiem saglabājušies ieraksti oficiālos dokumentos, no kuriem redzams, ka kaut kāds «Morljērs» lūdzis atļauju teātra izrāžu sarīkošanai un šādu atļauju arī saņēmis. Tāpat ir zināms, ka Nantē Moljērs sastapies ar šurp atbraukušo venēcieša Segalla marionešu trupu un Moljēra trupa marionetes pārspējusi. Segalls bijis spiests pilsētu atdot Moljēram.

1648. gada vasaru un ziemu trupa pavadīja Nantes apkārtnes pilsētās un ciematos, bet 1649. gada pavasarī pārcēlās uz Limožu, pie kam šeit gadījās nepatikšanas: skatītāji bez žēlastības izsvilpa Moljēra kungu, kad viņš uzstājās kādā no savām traģiskajām lomām, turklāt viņi svieda Zanam Batistam ar ceptiem āboliem, tik ļoti viņiem nepatika šī aktiera spēle.

Nolādējis Limožu, de Moljēra kungs veda savu klejojošo brālību uz citām vietām. Viņi uzturējās gan An- gulemā, gan Ažēnā, gan arī Tulūzā. Bet 1650. gada janvārī trupa ieradās Narbonnā. Šī gada pavasarī Moljēra kungs uz laiku pameta trupu, lai slepus aizbrauktu uz Parīzi.

Nav nekādu šaubu par to, ka 1650. gada ziemā Moljērs ar visu trupu pārcēlās uz Pezenas pilsētu, tur viņš atstājis par sevi piemiņu — kvīti par četrtūkstoš liv- riem, kurus viņš saņēmis savu komediantu vajadzībām pēc Štatu locekļu kungu rīkojuma, kuri bija sapulcējušies Pezenā, lai apspriestu svarīgus nodokļu jautājumus. Kvīts, bez šaubām, norāda, ka Moljērs sniedzis izrādes Štatu locekļiem.

1651. gada pavasarī Moljērs atkal ieradās Parīzē, tur

klāt aizņēmās no tēva tūkstoš deviņsimt septiņdesmit piecus livrus, pārliecinoši pierādījis tēvam, ka bez šīs naudas viņam cilpa kaklā, jo esot vēl jāmaksā atlikušie parādi par Spožo Teātri. Parīzē nokārtojis nepieciešamos maksājumus, viņš atkal turpināja klejojumus kopā ar savu trupu.

Drīzumā atklājās kaut kas ļoti svarīgs. Izrādījās, ka Moljēra kungam piemīt slieksme ne vien spēlēt lugās, bet arī pašam tās sacerēt. Neraugoties uz īstu katorgas darbu dienā, Moljērs sāka pa naktīm sacerēt dramatiska rakstura darbus. Ir mazliet dīvaini, ka cilvēks, kurš ar sirdi un dvēseli bija nodevies traģēdijas apguvei un sevi uzskatīja par traģiķi, savos sacerējumos pēc neveiksmīgās «Fivaīdas» vairs vispār pie traģēdijas neatgriezās, bet sāka rakstīt jautrus, nebēdnīgus viencēliena farsus, atdarinādams itāliešus — lielus šī mākslas veida meistarus. Farsi ļoti iepatikās Moljēra kompanjoniem, un tos uzņēma repertuārā. Vislielākos panākumus farsos sāka gūt pats Moljērs, tēlodams komiskas lomas, visbiežāk — Sganarelus.

Rodas jautājums — kā gan Moljērs iemācījās tik lieliski uz skatuves attēlot smieklīgo? Acīm redzot, tas notika tā. Tad, kad tika dibināts nelaimīgais Spožais Teātris, vai mazliet agrāk Parīzē kopā ar citiem itāliešu aktieriem ieradās slavenais un ārkārtīgi talantīgais itāliešu iecienītās maskas Skaramučijas jeb Skaramuša tēlotājs Tiberio Fiorelli. No galvas līdz kājām tērpies melnās drēbēs, vienīgi ar baltu gofrētu apkaklīti, runājot Moljēra vārdiem, «melns kā nakts», Skaramušs farsos pārsteidza Parīzi ar saviem virtuozajiem trikiem un nepārspējamā manierē norunāto komisko un vieglo itāliešu tekstu.

Savu karjeru tikko sākušais komediants Zans Batists Poklēns ieradās pie Skaramuša un lūdza viņu sniegt stundas skatuves mākslā. Un Skaramušs to uzņēmās. Komiķa māku Moljērs, bez šaubām, ieguva pie Skaramuša, un tas viņā pamodināja arī interesi par farsu.

Tā nu klejojošās trupas vadītājs svešās traģēdijās spēlēja traģiskās lomas, bet savos farsos — komiskās. Un atklājās kaut kas tāds, kas mūsu varoni pārsteidza līdz sirds dziļumiem: traģiskajās lomās viņam labākajā gadījumā bija viduvēji panākumi, sliktākajā — pilnīg izgāšanās, pie tam ar sarūgtinājumu jāsaka —.pēdējais variants gadījās samērā bieži. Ak vai, ne jau Limožā vien nabaga traģiķi nomētāja ar āboliem, kad tas uzstājās ar kāda augstdzimuša traģiska varoņa vainagu galvā!

Bet, līdzko pēc traģēdijas izrādīja farsu un pārģērbies Moljērs no Cēzara pārvērtās par Sganarelu, apstākļi tūdaļ mainījās: publika sāka smieties, publika aplaudēja, rīkoja ovācijas, uz nākošajām izrādēm pilsētnieki nesa naudu.

Pēc izrādes atgrimējoties vai ņemot nost masku, Moljērs ģērbtuvē stostīdamies spriedelēja:

—    Kas tie par ļautiņiem, lai viņi trīskārt nolādēti! … Es nesaprotu … Vai tad Korneija lugas ir sliktas? …

—   Nē taču, — aktieri atbildēja pārsteigtajam direktoram, — Korneija lugas ir labas …

—    Ja nu vēl vienkāršā tauta vien, es saprastu … Tai vajadzīgs farss. Bet muižnieki! … Viņu vidū taču ir izglītoti cilvēki! Nesaprotu, kā var smieties par šīm blēņām! Es, piemēram, nebūtu ne reizes pasmaidījis!

—    Ko nu, Moljēra kungs! — biedri viņam teica. — Cilvēki ilgojas pasmieties, un sasmīdināt galminieku ir tikpat viegli kā vienkāršu cilvēku.

—    Ak tā, viņiem vajadzīgs farss? — iesaucās kādreizējais Poklēns. — Labi! Barosim viņus ar farsiem!

Un pēc tam kārtējo reizi notika tas pats: fiasko — traģēdijā, panākumi — farsā.

Taču kā gan lai to izskaidro? Kādēļ traģiķis traģiskajā lomā izgāzās, bet komiskajā guva panākumus? Izskaidrojums tam var būt tikai viens un gaužām vienkāršs. Akli bija kļuvuši nevis ļaudis, kā domāja Moljērs, pats sevi uzskatīdams par redzīgu, bet gan otrādi: ļaudis redzēja lieliski, bet neredzīgs bija vienīgi Moljēra kungs. Un, lai cik tas arī dīvaini, tā turpinājās krietni ilgu laiku. Viņš vienīgais starp visiem apkārtējiem neizprata, ka ir apskaužami laimīgā kārtā nonācis Skaramuša rokās, jo pēc savas dabas bija ģeniāls komiskais aktieris, bet nevarēja būt traģiķis. Ne Madlē- nas maigie mājieni, ne biedru aplinkās runas neko nelīdzēja: trupas komandors neatlaidīgi centās spēlēt nepiemērotas lomas.

Lūk, kur slēpās viens no Spožā Teātra traģiskās izgā

šanās cēloņiem! Tie bija meklējami pašā Moljērā, nevis svētā Sulpīcija draudzes sprediķotājā. Un vainojama nebija ari stostīšanās vien, ko visi tik ļoti uzsvēra, runājot par Moljēru; ar neatlaidīgu vingrināšanos aizrautīgais aktieris bija spējis gandrīz pilnīgi novērst šo sarunas trūkumu, kā arī nepareizi nostādīto elpošanu. Vainojams bija pilnīgs traģiskā aktiera dotību trūkums.

Bet dosimies tālāk pakaļ Moljēra karavānai. No ciemata uz ciematu, no pilsētas uz pilsētu Francijas dienvidus aplidoja baumas, ka esot uzradies kāds puišelis Moljērs, kurš ar savu trupu lieliski spēlējot joku lugas. Šajās baumās nepatiess bija vienīgi tas, ka Moljērs tika nosaukts par puišeli. Ap to laiku, kad par Moljēru sāka runāt, viņam palika trīsdesmit gadu. Un trīsdesmit gadus vecais rūgtu pieredzi uzkrājušais, pietiekami rūdītais aktieris un dramaturgs, kura spējām trupa bija sākusi cieši ticēt, 1652. gada beigās tuvojās Lionai, bez vairākiem farsiem vezdams savā pajūgā arī lielu komēdiju, kas saucās «Negudrais jeb Viss nereizē».

Lionai karavāna tuvojās mundri. Aktieri bija pietiekami nobrieduši. Tie jau bija ģērbušies labās drānās, viņu pajūgi bija uzblīduši no teātra un pašu aktieru •mantām. Aktieri vairs nedrebēja, domādami par nezināmo likteni, kas tos sagaida Lionā. Par Moljēra farsu panākumiem tie bija pilnīgi pārliecināti, bet «Negudrais» viņiem ārkārtīgi patika. Aktieri nesatrūkās, kad acu priekšā pavērās skats uz milzīgo, ziemas miglā tīto pilsētu.

Kādā no pajūgiem, Madlēnas nemitīgi aprūpēta un uzraudzīta, brauca kāda jauna ceļa biedre, kas bija pievienojusies karavānai netālu no Nimas pilsētas. Šai būtnei bija tikai desmit gadu, un tā bija neglīta, taču ārkārtīgi kustīga, gudra un koķeta meitenīte.

Mazās pēkšņo ierašanos trupā Madlēna aktieriem izskaidroja tā: meitenīte esot viņas jaunākā māsiņa, ko audzinājusi kāda pazīstama dāma muižā netālu no Nimas, bet nu pienācis laiks Madlēnai ņemt viņu pie sevis. Arī Moljēra kungam meitenīte ļoti patīkot, viņš esot nodomājis to mācīt, tā kļūšot par aktrisi un spēlēšot ar uzvārdu Menū.

Mazliet nobrīnījušies par to, ka viņu biedrenei, jaukajai Madlēnai, pavisam negaidot uzradusies māsiņa,

mazliet patenkojuši par to, ka šī māsiņa nezin kādēļ audzināta nevis Parīzē, bet provincē, aktieri itin drīz pie meitenītes pierada, un Menū iedzīvojās komediantu saimē.

Komēdijas «Negudrais» novērtējumā aktieri nebija kļūdījušies. Lugu nospēlēja 1653. gada [2] janvārī, un lio- niešu vidū tai bija nevis parasti, bet gluži ārkārtēji panākumi. Lūk, Lionā pie bumbu spēlei domātās zāles gan būtu noderējis uzticīgā Leonāra Obrī bruģis! Moljēra kungs, būdams pārāk jauns, bija pārsteidzies, bruģēdams ielu pie Nelas grāvja.

Pēc pirmizrādes publika mestin metās virsū kasei. Gadījās, ka divi muižnieki drūzmā pat līdz nāvei saķildojās un vēlāk duelējās. Vārdu sakot, publika gāzās pie Moljēra tā, ka Mitallas klejojošā trupa, kas arī tolaik atradās pilsētā, saprata, ka tās dziesmiņa nodziedāta un ka tā ir pagalam.

Neganti lādēdams puišeli Moljēru, Mitalla atlaida savu trupu, un tās labākie komedianti ieradās pie Moljēra ar lūgumu, lai viņš tos ņemot pie sevis.

No Mitallas kunga, kuru Moljēra kungs ar savu «Negudro» bija iznīcinājis, viņš saņēma vērtīgu dāvanu. Pie Moljēra ieradās Katrīna Leklēra Dirozes kundze, ^ vīra uzvārdā Debrī, un tika nekavējoties pieņemta mīlētāju lomām. Nekavējoties — jo bija zināms, ka Debrī kundze ir lieliska aktrise. Debrī kundze ieteica savu vīru, Debrī kungu, kurš spēlēja duelantu lomas, un arī viņš iekļuva Moljēra trupā kopā ar sievu, kaut arī nekāds izcilais aktieris nebija. Taču, lai iegūtu Katrīnu Debrī, bija vērts pieņemt viņas vīru.

Tūliņ pēc tam ieradās pavisam jauniņā, taču jau visur, kur vien bija uzstājusies, izslavētā de Gorlas kundze, kurai bija dubults vārds Terēze Marķīza, balagānu komedianta meita, arī pati jau kopš bērnu dienām uzstājusies balagānā un jaunības gados izveidojusies par pirmšķirīgu traģiķi un lielisku dejotāju.

Moljēra trupā Terēze atstāja ārkārtīgi spēcīgu iespaidu: viņas skaistums un dejas māka pārsteidza aktierus. Terēzes panākumi vīriešu vidū bija žilbinoši.

Debrī un de Gorlas parādīšanās bija smags trieciens Madlēnai. Līdz šim viņai trupā sāncenšu nebija. Toties Lionā tādas parādījās divas uzreiz, turklāt abas ārkārtīgi spēcīgas. Madlēna saprata, ka galvenās lomas viņai vajadzēs atdot tām. Tā arī notika. Kopš Lionas zvaigžņu uzrašanās Madlēna pārgāja uz subrešu ampluā, mīlētājas sāka spēlēt Debrī, bet traģēdijās galvenās sieviešu lomas dabūja Terēze Marķīza.

Otrs trieciens Madlēnai bija tikpat sāpīgs. Zans Batists bija pirmais, kurš paklupa, Terēzes Markīzas skaistuma uzveikts. Viņš iedegās kaislībā, centās iegūt pretmīlestību. Visas klejoņu dzīves grūtības izcietušās Madlēnas acu priekšā sākās Moljēra romāns. Tas bija neveiksmīgs. Lieliskā dejotāja un aktrise atraidīja Moljēru un, pārsteigusi visus ar savu izvēli, apprecējās ar resno Diparku. Taču pie Madlēnas Moljērs vairs neatgriezās. Tūliņ pēc romāna ar Terēzi izraisījās otrs — ar Debrī kundzi, un tas bija sekmīgs. Maigā un lēnprātīgā Debrī, pilnīgs pretstats augstprātīgajai un viltīgajai Terēzei Markīzai, ilgu laiku slepeni bija Zana Batista Moljēra draudzene.

Kad aprima pirmās kaislības, kad bija beigušies visi pārkārtojumi un mazliet jau pagaisuši no atmiņas aizvainotās Madlēnas un Moljēra pirmo nakts scēnu sarūgtinājumi — papildinātā trupa plaši izvērsa savu darbību Lionā un tās apkaimē. Ar lieliem panākumiem izrādīja «Negudro», bet no pārējām lugām būtu jāmin Korneija «Andromeda», kurā pirmo reizi uzstājās meitenīte Menū, kam bija iedota gluži niecīgā Efīra lomiņa, pie tam meitene ļoti labi tika galā ar nedaudzajām teksta rindiņām.

9. n o d a ļa uz skatuves parādās princis Konti

Kamēr mūsu klejotāju trupa rāmā garā pārcēlās no pilsētas uz pilsētu, Francijā risinājās daudzi notikumi. Nebija vairs ne visspēcīgā kardināla Rišeljē, ne viņam pakļāvīgā karaļa Luija XIII. Rišeljē nomira drīz pēc tam, kad bija aizgājis bojā kavalieris Senmarss,

1642. gada beigās, bet 1643. gada maijā no šīs pasaules šķīrās arī karalis Luijs XIII, izrunājis savus pēdējos vārdus: «Manam garam ir par smagu mana dzīve.»

Francijā bija jauns karalis, taču šis karalis bija tikai dažus gadus vecs.

Luijs XIV piedzima 1638. gada oktobrī. Lielgabalu dārdi Parīzē un kūpošu kvēpeņu ugunis pavēstīja visām tautām, ka pasaulē nācis jauns Luijs. Kad nomira tēvs — Luijs XIII —, valsti sāka pārvaldīt mazgadīgā karaļa māte — karaliene Austrijas Anna. Taču viņa par reģenti skaitījās tikai uz papīra, bet par faktisko valdnieku, līdzīgi kardinālam Rišeljē, kļuva cits kardināls un Francijas pirmais ministrs, pēc izcelsmes sicīlietis, Džūlio Mazarīni jeb Zils Mazarēns.

Te nu vēsture it kā mazliet atkārtojās. Augstākā franču aristokrātija, kuras pārstāvji agrāk bija uzstājušies pret Rišeljē, tagad nostājās pret jauno ministru, Opozīciju sāka saukt par Frondu. Nemieri pret valdību turpinājās apmēram piecus gadus.

Princis Kondē Lielais, kurš tolaik bija izpelnījies laurus kā apbrīnojams karavadonis un kuram bija galvenā loma Frondā, ne vienu reizi vien, personisku interešu mudināts, bija pārgājis valdības pusē.

Piecus gadus ilgā cīņa beidzās ar Mazarēna uzvaru. Kondē plāni bija sabrukuši: viņš atstāja Franciju un pārgāja spāniešu pusē, kamēr kardināls svinīgi ieradās Parīzē.

, Jāpiebilst, ka Luijs, kaut arī vēl bija gluži mazs, lieliski izprata Frondas laika notikumu jēgu un visu mūžu skaidri atcerējās, kā franču aristokrātija viņam tikko neatņēma troni.

Runājot par Kondē, jāpiebilst, ka dažus gadus vēlāk viņš izlīga ar Mazarēnu un tika amnestēts.

Kondē brālis, tas pats princis Kontī, ko mēs pazinām kā puisēnu, kurš arī mācījās Klermonas kolēģijā, Frondas laikā bija kļuvis par jaunu cilvēku, kurš gatavojās garīdznieka karjerai. Tomēr Kontī, kurš izcēlās ar ne- nosvērtību un dedzību, nevis atteicās no visa laicīgā, gatavojoties visaugstākajai karjerai, bet gan sekoja savam dižajam brālim un darbojās Frondā. Pie tam viņš ne tikai piedalījās asiņainās kaujās, bet pat sēdēja cietumā.

1653. gada vasaras beigās Kontī nomierinājās sava Delagranžas pilī, kas atradās netālu no Pezenas pilsētas svētītajā Langedokā, un pat guva iespēju kādu laiku pildīt Longedokas gubernatora pienākumus.

Kamēr princis pilī atpūtās, mūsu komedianti, kurus neskāra Frondas vētra, kas brāzās pāri zemei, izbraukuši no Lionas, virzījās pa tās pašas Langedokas apkārtni, un liktenim labpatikās savest kopā divus Klermonas skolas biedrus.

Gadījās tā, ka prinča Kontī pilī viesojās kāda de Kal- vimonas kundze, burvīga dāma, kurai, pēc visu domām, piemita tikai viens trūkums — apbrīnojama muļķība. Pastaigādamās pa greznajiem parkiem, kurus tikko jūtami bija skāris augusta dzeltenīgums, de Kalvimonas kundze aizkustinoši pažēlojās princim, ka pilī neesot nekādas izklaidēšanās. Par atbildi princis teica to, ko tādās reizēs klājas teikt, proti, kundzes vēlēšanās viņam esot likums, un nekavējoties ataicināja savu tuvāko padoto, ārkārtīgi simpātisku un kulturālu cilvēku — de Koznaka kungu.

Daniels de Koznaks zināja, ka Moljērs ieradies Langedokā un kādus panākumus tas gūst. Viņš nekavējoties sūtīja ziņnesi, pavēlēdams sameklēt trupas direktoru un nodot tam viņa augstības ielūgumu ierasties kopā ar visu savu trupu Delagranžas pilī.

Vai gan maz jārunā par to, ka senākais klermonietis, tagadējais komediants, nelika sevi ilgi lūgties? Viņš nekavējoties pārtrauca izrādes, trupu pilnā sastāvā kopā ar dekorācijām un rekvizītiem novietoja pajūgos, un karavāna devās uz pili pie prinča.

Bet tikmēr pie pils nonāca kāda cita — neviena neaicināta klejojoša trupa, ko vadīja Kormjē kungs, pieredzējis ielu šarlatāns, zobu rāvējs un aktieris, kurš kādreiz, tāpat kā citij, bija darbojies Parīzē pie Jaunā Tilta.

Kad princim ziņoja par kādas aktieru trupas ierašanos, viņš jutās patīkami pārsteigts, ka de Kalvimona kundzes vēlēšanās tiks izpildīta gluži pasakainā ātrumā. Un, negaidīdams nekādu Moljēru, viņš lika aicināt trupu pilī.

Trupa pilī iekārtojās, un pieredzējušais Kormjē tūdaļ noprata, ka viņa labklājība atkarīga no tā, cik lielā mērā viņš spēs izdabāt de Kalvimonas kundzei, viņš klanījās tās priekšā līdz zemei un pat pasniedza tai dāvanas.

Taču Kormjē vēl nebija paguvis pilī neko daudz nospēlēt un atkopties, kad Danielam Koznakam pavēstīja, ka ieradies viņa aicinātais Moljērs ar savu karavānu. Koznaks devās pie prinča un ziņoja tam, ka atbraucis viņa augstības ielūgtais direktors ar savu trupu, kā arī apvaicājās, ko princis pavēlēšot darīt.

Princis padomāja un tad teica, ka Moljēra kungs varot būt brīvs, jo pēc viņa izrādēm vairs neesot vajadzības.

—    Bet, jūsu augstība, — Koznaks nobālējis iebilda, — es taču viņu aicināju …

—    Un es, kā redzat, — princis atbildēja, — esmu ataicinājis Kormjē, un jums jāpiekrīt, ka būs ērtāk, ja jūs neturēsiet savu vārdu, nevis es savējo.

Koznaks ārkārtīgi gausiem soļiem devās izskaidroties ar atbraukušo Moljēru.

Pie pils parādes durvīm stāvēja putekļiem klāts cilvēks ar pabiezām lūpām un gurdām acīm. Viņa ceļa zābaki izskatījās gluži balti.

Aiz pils vārtiem bija redzama gara jo gara pajūgu rinda. Starp citu, Koznaks nemaz visai labi nesaskatīja ne atbraucēju, ne pajūgu rindu, jo baidījās pacelt acis.

—    Es esmu Moljērs, — atbraucējs, cepuri noņemdams, teica paclobjā balsī, — esam ieradušies pēc viņa augstības rīkojuma.

Koznaks, ievilcis krūtīs gaisu un tikko spēdams pakustināt stīvo mēli, izmocīja šādus vārdus:

—    Princis … deva rīkojumu … paziņot Moljēra kungam … ka iznācis nepatīkams pārpratums … Pilī jau spēlē cita trupa … Princis lūdza, lai jūs uzskatot… viņš lūdz pateikt, ka jūs esat brīvs.

Tad iestājās klusums.

Atbraucējs pakāpās soli atpakaļ, nenolaizdams acu no Koznaka, tad uzlika cepuri galvā. Koznaks pacēla acis un ieraudzīja, ka atbraucējs kļūst bāls. Viņi vēl brīdi klusēja.

Tad atbraucējs, sagriezis redzokļus pret degunu, ierunājās:

—          Mani taču aicināja… Es.,, — viņš norādīja uz pajūgiem, — es pārtraucu izrādes, iekrāvu pajūgos dekorācijas, man līdzi ir sievietes, aktrises.

Koznaks klusēja.

—    Es lūdzu, — atbraucējs teica, sākdams stostīties, — samaksāt man tūkstoš ekiju, esmu cietis lielus zaudējumus, pārtraukdams izrādes un vezdams cilvēkus šurp.

Koznaks noslaucīja sviedrus no pieres un pazemīgi lūdza atbraucēju apsēsties uz sola un pagaidīt, kamēr viņš paziņošot princim, ko teicis atbraucējs.

Moljērs klusēdams pakāpās atpakaļ, apsēdās uz sola, sāka skatīties zemē. Bet Koznaks devās uz prinča istabām.

—   Atlīdzībai par izdevumiem viņš prasa tūkstoš ekiju, — Koznaks sacīja.

—    Kas par blēņām! — princis atbildēja. — Viņam nenākas itin nekas. Un es jūs lūgšu ar mani par šo jautājumu vairs nerunāt, jo man tas ir apnicis.

Koznaks iznāca no prinča istabām, devās uz savām telpām, paņēma tūkstoš ekiju no savas naudas un iznesa tos Moljēram. Aktieris pateicās un sabēra naudu ādas maisā. Tad Koznaks ierunājās — viņam esot ārkārtīgi žēl, ka iznācis tik nelāgi… un piepeši sirsnīgi ieteica Moljēra kungam apmesties tepat blakus Pezenas pilsētā un spēlēt tur. Viņš, Koznaks, visu nokārtošot, sagādāšot zāli un atļauju …

Moljēra kungs padomāja un bija ar mieru. Tad Koznaks kopā ar karavānu devās uz Pezenu, prinča vārdā sameklēja telpas un atļauju, un trupa Pezenā nospēlēja «Negudro», pārsteigdama pezeniešus ar savu mākslu.

Baumas par tādu Pezenā vēl nepieredzētu notikumu ļoti drīz nonāca ausīs arī gubernatoram. Un princis tūdaļ paziņoja, ka vēlas šos lieliskos komediantus redzēt pie sevis.

Komediantiem klājas apvainojumus ātri aizmirst, un klermonietis tūliņ atveda savu trupu pilī. Iedzenot izmisumā nabaga Kormjē, «Negudro» nospēlēja prinča, viņa svītas un de Kalvimona kundzes klātbūtnē. Nevarēja būt ne runas par tot ka pēc šīs izrādes Kormjē spētu noturēties. Viņa slikti apģērbtajiem un nemākulīgajiem komediantiem nebija ko sapņot par sacensību ar Diparku pāri, Debrī, Madlēnu un, protams, pašu Moljēru, kuri pēc Lionā saņemtajiem ienākumiem bija grezni tērpušies.

Un tomēr, iedomājieties tikai, itin viegli varēja gadīties, ka Moljēram tomēr būtu vajadzējis pili atstāt, bet Kormjē paliktu, jo izrādes jaukumu atzina visi, tikai ne Kalvimonas kundze. Par laimi, stāvokli glāba prinča gudrais un izglītotais sekretārs dzejnieks Sarrazēns. Viņš jūsmoja par aktieru spēli un tērpiem un iestāstīja princim, ka Moljēra kunga trupa būšot īsta rota viņa pilij, tā ka untumainais princis deva rīkojumu — atlaist nelaimīgā Kormjē trupu un uzaicināt Moljēra trupu pastāvīgā prinča dienestā ar tiesībām saukties par Prinča Armāna Burbona de Kontī galma trupu un, protams, piešķirt trupai pastāvīgu pensiju.

Japiezīme, ka Sarrazēna pūliņi Moljēra trupas labā pa daļai izskaidrojumi ar to, ka viņš jau pirmajā dienā iemīlējās Terēzē Marķīzā.

Nabaga Kormjē ar saviem komediantiem, lādēdami Moljēru, devās prom, bet Žanam Batistam un viņa trupai Langedokā patiesi sākās īsta zelta dzīve.

Viltīgais stostiķis šķita princi gluži apbūris. Izrādes notika nepārtraukti, un Moljēram un viņa komediantiem nemitīgā straumē plūda dažādi labumi. Ja bija nepieciešams pārvietoties pa Langedoku, princis dekorāciju un pašu komediantu pārvadāšanai labprāt rekvizēja pajūgus un zirgus, princis izsniedza naudu, princis atbalstīja visādā veidā.

1653.  gada novembrī princis caur Lionu devās uz Parīzi, lai salaulātos ar Mariju Annu Martinoci, Maza- rēna radinieci. Galma trupa pavadīja princi līdz Lionai, kur tā palika sniegt izrādes, bet princis turpināja ceļu uz Parīzi un, salaulājies ar Martinoci, 1654. gada sākumā atgriezās savā Langedokā.

1654.  gada decembri Monpeljē pilsētā tika atklāti kārtējie Štati. Muižnieki un garīdznieki sapulcējās, lai, kā parasti, apspriestu finansu jautājumus kopīgi ar centrālās varas pārstāvjiem un lai strīdētos ar tiem, pēc iespējas aizstāvot savas provinces intereses. Deputātiem, kas Štatu laikā saņēma ievērojamu atalgojumu, ļoti patika šis laiks. Vispār pilsētā, kur sapulcējās Štati, dzīve allaž kūsāt kūsāja. Moljēra trupa, protams, ieradas Monpeljē tādēļ, lai spēlētu dižciltīgajiem muižniekiem.

Vienam vienīgam cilvēkam no prinča svītas nebija lemts apbrīnot ne greznos deputātus, ne Moljēra kunga uzvedumus. Šis cilvēks bija prinča sekretārs Sarrazēna kungs. Tieši 1654. gada decembrī viņš mira ar smagu drudzi.

Pēc Sarrazēna nāves princis izteica Moljēram visai pārsteidzošu priekšlikumu. Proti: princis uzaicināja trupas vadītāju kļūt nelaiķa Sarrazēna vietā par viņa sekretāru. Moljēram vajadzēja krietni nopūlēties, lai vispieklājīgākajā veidā atkratītos no šī glaimojošā piedāvājuma, — viņš uzsvēra, ka organiski neesot spējīgs veikt sekretāra pienākumus. Atteikšanās izdevās sekmīgi, un trupa sāka savas izrādes Monpeljē.

Labi iepazinis princi, Moljērs kopā ar Zozefu Bežāru sarakstīja libretu baletam ar jautru divertismentu. Princesei un princim baletu izrādīja decembrī, un paši lielākie panākumi bija pasākuma iniciatoram Moljēra kungam, kurš, skatītājiem vai plīstot aiz smiekliem, divertismentā tēloja siļķu tirgones lomu.

Bet Zozefam Bežāram, kurš bija guvis panākumus ar sacerētajām kuplejām, laimējās arī citādā ziņā. Rūpīgais un vērīgais Žozefs, kuram piemita slieksme uz vēsturiskiem pētījumiem, sastādīja sīku heraldiska rakstura apkopojumu, kurā ietilpa visādas ģenealoģiskas ziņas par 1654. gadā Langedokas Štatos sanākušajiem baroniem un prelātiem, kā arī viņu ģerboņu un devīžu apraksts.

Šo apkopojumu Bežārs, protams, veltīja princim, bet pats no godātajiem deputātiem saņēma pieklājīgu summu par šā darba uzrakstīšanu, tiesa gan — līdz ar mājienu, ka būtu labi, ja Bežārs tamlīdzīgus apkopojumus sastādītu vienīgi tad, kad viņam tos pasūtīs.

Kad Monpeljē pilsētā Štati beidzās, Moljērs ar trupu pārcēlās uz Lionu, un te komediantu vidū parādījās kāds neparasts cilvēks. Viņu sauca Šarls Kuapo d'Asusī, un viņam jau bija pāri par piecdesmit gadiem. D'Asusī divu zēnu pavadībā klīda apkārt pa Franciju ar kokli rokās, kopā ar zēniem dziedāja paša sacerētas dziesmas un kuplejas un dēvēja sevi par jokdaru imperatoru.

Visu nopelnīto naudu klejojošais dzejnieks un muzikants d'Asusī pameta spēļu namos un krogos.

1655. gada vasarā viņam gadījās īpaša neveiksme. Kaut kādi blēži bija viņu apspēlējuši līdz beidzamajam grasim, atstādami vienīgi kokli un abus zēnus. Aizkavējies Lionā, d'Asusī ieradās pie Moljēra piedienīgā, neilgā vizītē, lai apliecinātu savu prieku par sastapšanos , ar aktieriem. Šī vizīte turpinājās apmēram divpadsmit mēnešu.

Mūs interesē tas, ka d'Asusī kļuva par sajūsminātu aculiecinieku tam, cik ļoti bija cēlusies Moljēra brālības labklājība. Divos prinča Kontī aizgādnības gados viņi bija nopelnījuši krietnu naudu, aktieru pajas pieaugušas un no atmiņas jau pagaisušas saltās naktis siena šķūņos un pazemojošā klanīšanās vietējo varasvīru priekšā. Moljērs, viņa biedri un draudzenes Lionā mitinājās ērtos dzīvokļos, viņiem bija radušies vīna krājumi, visi lieliski ģērbās, bija ieguvuši pašpaļāvību un kļuvuši bezgala labsirdīgi.

Komediantiem jokdaru imperators iepatikās, un viņš apmetās pie tiem kā savējais. Par to viņš komediantus slavināja krāšņās prozas un dzejas rindās.

— Lūk, mēdz teikt, — d'Asusī uz visiem ielu stūriem stāstīja, — ka pat vislabākajam brālim jau pēc mēneša apnīkot barot savu miesīgu brāli. Bet šie, es jums zvēru, ir daudz augstsirdīgāki nekā visi brāļi kopā!

Un d'Asusī dziedāja vārsmas, kurās bija atskaņoti vārdi «sadraudzība» un «saskanība» (compagnle — har- monie) un kuras iespaidīgi tēloja, kā viņš, nabags, sēdējis pie brāļu galda un ik dienas pusdienās pasniegti septiņi astoņi ēdieni. Visjautrākie brīži mielastā sākušies tieši pēc pēdējā — astotā ēdiena, kad nenogurdināmais imperators, salējis kausos vīnu, kopā ar Moljēru dziedājis jautras dziesmas vai arī stāstījis anekdotes. Vārdu sakot, Lionā tika aizvadītas brīnum jaukas dienas.

Kad tā paša 1655. gada rudenī komedianti devās uz Aviņonu, d'Asusī viņus, protams, pavadīja. Aktieru brālība barkās brauca pa Ronas upi, un tiem pāri mirdzēja zvaigznes, un barkas stūresgalā līdz vēlai naktij skanēja d'Asusī daudzstīgu kokle.

Kad komedianti bija mēnesi pavadījuši Aviņonā,princis viņus atsauca atpakaļ uz Pezenu — atkal uz Štatu sesiju.

Devītajā novembrī deputāti kļuva par lieciniekiem ārkārtējam notikumam. Viņa augstībai princim Kontī telpas bija sagatavotas kāda d'Alfonsa kunga mājā. Apkārtējo pilsētu bīskapi pilnā tērpā, ar mantijām uz pleciem, un kopā ar bīskapiem arī muižniecības pārstāvji baroni de Vilnēvs un de Lants parādes tērpos ieradās d'Alfonsa mājā, lai apsveiktu viņa augstību.

Princis iznāca pie deputātiem, taču pieņēma viņus vestibila durvīs, atvainodamies un aizbildinādamies ar to, ka iekšā viņš tos diemžēl nevarot vest, jo istabās sakarā ar Moljēra kunga komēdijas uzvedumu valdot briesmīga nekārtība.

Grūti aprakstīt, kādas izskatījās deputātu un it īpaši bīskapu sejas. Taču pats par sevi saprotams, ka par nekārtību istabās princim neviens nebilda ne vārda, un, izteikuši viņa augstībai pienācīgos komplimentus sakarā ar Štatu atklāšanu, deputācija kapa klusumā devās projām.

Trupa Pezenā spēlēja vairākus mēnešus, un Moljērs savu uzturēšanos pilsētā svinīgi atzīmēja ar seštūkstoš livru ieņēmumu, ko viņa trupai asignēja Langedokas Štatu kase.

Kad Moljērs uzturējās Pezenā, viņa rīcībā varēja vērot dažas dīvainības. Viņš, piemēram, sadraudzējās ar pilsētas labāko frizieru meistaru cienījamo Zelī kungu.

Meistara uzņēmums Pezenā bija ļoti iecienīts. It īpaši sestdienās: frizētavas durvis virinājās bez mitas, saradās gan miesnieki, gan maiznieki, gan Pezenas ierēdņi un daždažādi citi ļaudis. Kamēr metra Zelī zeļļi rāva apmeklētājiem zobus vai skuva tiem bārdas, tie peze- nieši, kas gaidīja savu kārtu, tērgāja un šņauca tabaku. Nereti iesteidzās kāda meiča un sarkdama pavēstīja, ka saņēmusi vēstuli no sava iemīļotā, kurš atrodoties karadienestā. Šajā notikumā dalījās visi un pēc lasīt- nepratējas meičas lūguma skaļi nolasīja vēstuli, izsakot savu apmierinājumu, ja vēstulē bija priecīgas vēstis, vai arī otrādi — nožēlu, ja tur bija kaut kas bēdīgs. Vārdu sakot, meistara Zelī uzņēmums šķita līdzīgs klubam.

Un tā nu Moljērs piedāvājās Zelī sestdienās iet palīgā saskaitīt kasē ienākumus. Viesmīlīgais Zelī direktoram ierādīja koka sēdekli pie pults, un Moljērs sēdēja tajā, iekasēdams sudraba monētas. Taču metrs Zelī visiem slepus stāstīja, ka izpalīdzībai te īstenībā neesot nekādas nozīmes, tā esot tikai acu apmānīšanai, aiz kuras Kontī trupas direktors slēpjot citu nodarbību — zem svārku stērbelēm viņš arvien turot gatavībā baltas papīra lapiņas, uz kurām zagšus pierakstsot itin visu interesanto, par ko mēļojot frizētavā. Taču, kādēļ direktors tā darot, to Zelī kungs nezinot.

Lai nu bija kā būdams, bet koka sēdeklis no frizētavas vēlāk nokļuva muzejā.

Uzturēdamās Pezenā, trupa laiku pa laikam apmeklēja apkārtējos ciematus, bet 1656. gada pavasarī devās uz Narbonnas pilsētu, kur jautrais trubadūrs d'Asusī beidzot to pameta. Pēc tam komedianti atkal bija Lionā, savā pastāvīgajā rezidencē, bet no turienes pārcēlās uz Bezjē pilsētu, lai uzjautrinātu šeit sapulcinātos kārtējos Štatus.

Bezjē pilsētā Moljērs sarīkoja pirmizrādi savai jaunajai lugai, ko viņš bija nosaucis par «Mīlas mokām». Tā bija acīm redzamā spāņu un itāliešu autoru ietekmē uzrakstīta pieccēlienu luga, pilnīgāka par komēdiju «Negudrais», taču vietām dzeja skanēja smagnēji, un nobeigums bija ļoti juceklīgs un nedabisks. Bet, tā kā vājās vietas pazuda starp neskaitāmiem asprātīgiem, brīnišķīgiem skatiem, tad komedianti cerēja uz lieliem panākumiem, un šajā ziņā viņi nekļūdījās.

Ieradies Bezjē, teātra direktors vispirms nekavējoties izsūtīja visiem Štatu deputātiem bezmaksas biļetes uz pirmizrādi, taču saņēma no tiem visbargāko noraidījumu: skopie deputāti nosūtīja biļetes direktoram atpakaļ. Iemesls bija saprotams. Deputāti zināja, ka pēc kāda laika trupa lūgs naudas pabalstu, un bija nolēmuši to izbeigt. Direktors nojauta, ka viņam droši vien nekad vairs nebūs jāparakstās par vairāku tūkstošu livru saņemšanu no Štatu kases, un, pēc sava paraduma, domās nolādējis deputātus, sniedza izrādi vienkāršajai publikai. Un tā sajūsmināta aplaudēja «Mīlas mokām», kur Moljērs spēlēja Albēru vecāko.

Atstājis neviesmīlīgo Bezjē, Moljērs atkal ieradās Lionā, kur spoži nospēlēja «Mokas», bet pēc tam spēlēja — Nimā, Oranžā un Aviņonā.

1657. gadā Aviņonā notika divas sastapšanās. Direktors satika savu veco draugu klermonieti Šapelu. Bijušie Hasendi filozofijas klausītāji sirsnīgi apkampās. Viņi atcerējās epikūrieti un pārsprieda viņa šausmīgo nāvi: Hasendi bija nobendējuši nolādētie ārsti, nolaiz- dami viņam asinis.

Otra sastapšanās ļoti lielā mērā ietekmēja Moljēra turpmāko dzīvi. Atgriezdamies no Itālijas, Aviņonā aizkavējās slavenais gleznotājs Pjērs Miņārs. Iepazinušies Miņārs un Moljērs ātri sadraudzējās, ārkārtīgi viens otram iepatikās, un izcilais portretists gleznoja Moljēru vairākās pozās.

Tā kā 1657. gada vasara bija neparasti karsta, tad trupa uz kādu laiku devās ziemeļu virzienā, uz Dižonu, bet, tuvojoties ziemai, atgriezās Lionā. Un te nu Lionā atkal sastapās abi vecie klermonieši princis Kontī un Moljērs, kuri krietni ilgi nebija redzējušies.

Trupas direktors priecīgs devās pie prinča, taču sastapšanās nenotika. Princis ne tikai nevēlējās redzēt direktoru un savus komediantus, bet pat deva pavēli atņemt trupai piešķirto Kontī vārdu. Ak, komediantu dzīvē jau gadās ne tikai rozes un lauri vien! Apkaunotais trupas direktors gaidīja izskaidrojumu, un tas ari drīz vien sekoja. Izrādījās, ka divu pēdējo gadu laikā viņa augstības dvēselē notikušas lielas pārvērtības. Bijušais frondietis un pēc tam dedzīgais teātra cienītājs tagad bija garīdznieku aplenkts un iedziļinājies reliģiski tikumisku jautājumu studēšanā.

Kads no bīskapiem, apveltīts ar lieliskam runas dāvanām, bija pievērsis nopietnu uzmanību prinča kaislībai uz teātri un paguvis viņam izskaidrot, ka cilvēkam, lai cik augstu stāvokli viņš ieņem pasaulē, tomēr visvairāk jādomā par savas dvēseles glābšanu. Un, ja nu reiz cilvēks par to domā, tad tam vispirms kā no uguns jābēg no komediantu izrādēm, lai vēlāk nebūtu jādeg elles ugunīs. Sēkla, ko bīskaps kaisīja Kontī dvēselē, kupli sazēla. Princis iegaumēja bīskapa pamācības un darīja zināmu saviem tuviniekiem, ka tagad viņš komediantus baidoties pat redzēt.

— Nepastāvīgi ir šīs pasaules varenie, — Moljērs teica Madlēnai, — un es gribētu dot padomu visiem komediantiem. Ja tev izrāda žēlastību, grāb tūdaļ ciet visu, kas tev pienākas. Nezaudē laiku, kal dzelzi, kamēr tā karsta. Un projām ej pats, negaidi, kamēr tevi izmet aiz apkakles! … Vispār, Madlēn, mums būtu jāpadomā par svarīgākām lietām. Nojaušu, ka mums pienācis laiks Langedoku atstāt. Mums vajadzētu …

Un atkal, tāpat kā pirms daudziem, daudziem gadiem Parīzē, pēc Spožā Teātra sagrāves, kādreizējais mīlas pāris sāka sačukstēties.

10. n o d a | a sargieties, burgundieši, — Moljērs nāk!

Vispār 1657. gada ziema trupai bija satraukuma pilna, aktieri sačukstējās, Moljērs ar Madlēnu, kura bija trupas finansu ģēnijs, pastāvīgi noturēja slepenas apspriedes. Šai periodā Madlēnai vairākkārt notika nez kādas sarunas ar dažādiem lietpratīgiem cilvēkiem, kas bija saistīti ar Parīzi, taču iemeslu tam visam trupa vēl nezināja.

Nākošā — 1658. gada sākumā trupa devās uz Gre- noblu, kur spēlēja karnevāla laikā, pēc tam pēdējo reizi bija Lionā, un tad Moljērs pēkšņi, šķērsodams visu Franciju un nekur neapstādamies, veda to uz Ruānu. Viņš ar savu karavānu pagāja tuvu garām Parīzei, tomēr uz tās pusi pat nepaskatījās. Un viņš ieradās Ruānā, kur pirms piecpadsmit gadiem bija atvedis nepieredzējušos Ģimenes Bērnus, lai spēlētu pilsētas gada tirgū.

Tagad viss bija gluži citādi. Ieradās trīsdesmit sešus gadus vecs pieredzējis mākslinieks, pirmšķirīgs komiķis, lielisku aktieru pavadīts. Trupas sieviešu vidū bija īstas zvaigznes: Madlēna Bežāra, Debrī un Terēze Di- parka. Nabadzīgā trupa, kas Nantē tikai ar pūlēm uzveica venēcieša nožēlojamās lelles, tagad pārstaigāja Franciju, ar iznīcinošu spēku satriecot katru tai ceļā pagadījušos klejojošu trupu. Dienvidos viņiem aiz muguras palika uzveiktie Mitalla un Kormjē, bet ziemeļos Moljēru, kas tuvojās Ruānai, ar drebošu sirdi jau gaidīja pilsētā spēlējošās trupas direktors — Filibērs Gaso di Kruazī kungs.

Vēsts par Moljēru Ruānā izplatījās kā uguns. Moljērs ieradās pilsētā, ieņēma Divu Mauru zāli un sāka izrādes. Vispirms šeit notika Moljēra sastapšanās ar labāko no visiem Francijas dramaturgiem Pjēru Kor- neiju, kura lugas Moljērs uzveda jau sen. Un Korneijs atzina, ka Moljēra trupa ir brīnišķīga! Nav nemaz vēlēšanās piebilst, ko Korneijs iemīlējās Terēzē Diparkā.

Pēc tam izira Filibēra di Kruazī trupa, tāpat kā bija iziruši Mitalla trupa. Di Kruazī kungs, ļoti patīkams cilvēks, pirmšķirīgs un daudzpusīgs aktieris, rīkojās gluži pareizi: viņš ieradās pie Moljēra, un tas tūdaļ uzaicināja di Kruazī savā trupā.

Spēlēdams Mauru zālē un laiku pa laikam sniegdams izrādes par labu Ruānas dievnamam, Moljērs pilnīgi savaldzināja pilsētu, un tomēr, trupā nevienam, izņemot, protams, Madlēnu, neko neteikdams, viņš vasaru reizes trīs slepus bija devies uz Parīzi.

Pēdējoreiz atgriezies no galvaspilsētas, Moljērs beidzot atklāja trupai savu plānu. Izrādījās, ka viņš, iz-' mantodams dažas cildinošas rekomendācijas, bija iekļuvis galma aprindās un panācis, ka stādīts priekšā viņa augstībai Orleānas Filipam, pašlaik valdošā karaļa Luija XIV Vienīgajam brālim.

Aktieri klausījās direktorā, nebilzdami ne vārda.

Tad Moljērs atklāja vēl vairāk. Viņš pastāstīja, ka valdnieka Vienīgais brālis, saklausījies nostāstus par trupu, vēloties ņemt to savā aizbildniecībā un, ļoti iespējams, nosaukšot trupU savā vārdā.

Aktieriem pamira sirds, rokas sāka drebēt, acis iemirdzējās, un Mauru zālē nodārdēja vārds — Parīze!

Kad aprima aktieru izsaucieni, Moljērs pavēlēja sakravāt mantas un doties ceļā uz Parīzi.

Bija 1658. gada vēls rudens, kad teātra furgoni nokļuva līdz galvaspilsētai. Birzī valdīja oktobra lapkritis. Un tad tālumā parādījās stāvie namu jumti, pret debesīm slējās katedrāles. Tik tuvu, ka šķita ar roku aizsniedzamas, melnēja pilsētas nomales.

Moljērs apturēja karavānu un izkāpa no pajūga, lai izlocītu kājas. Viņš pagāja no karavānas sāņus un nolūkojās pilsētā, kas pirms divpadsmit gadiem bija viņu padzinuši izputinātu un apkaunotu. Prātā atplaiksnīja saraustītas atmiņu ainas. Uz brīdi viņu pārņēma bailes un vēlēšanās doties atpakaļ uz silto Ronu, ausis ieskanējās Ronas viļņu šļaksti aiz borta un ākstu imperatora kokles skaņas. Moljēram šķita, ka ir jau vecs. Baiļu pārņemts, viņš iedomājās, ka viņam pajūgā nav nekā cita kā vien farsi un divas viņa pirmās komēdijas. Viņam ienāca prātā, ka Burgundas Viesnīcā spēlē paši labākie karaļa aktieri, ka Parīzē ir lielais Skaramušs, viņa kādreizējais skolotājs, ka Parīzē ir brīnišķīgs balets.

Un viņam sagribējās būt Lionā, vecajā ziemas dzīvoklī … Bet vasaru — uz Vidusjūru… Piepeši Moljērs ar šausmām atcerējās drēgno un pretīgo cietuma rēgu, kas pirms divpadsmit gadiem viņu tik tikko nebija aprijis, un trupas direktors, lūpas kustinādams, savā nodabā ierunājās:

—    Vai griezties atpakaļ? Jā, es griezīšos atpakaļ…

Viņš spēji apsviedās, devās uz karavānas priekšgalu,

pamanīja aktieru un aktrišu galvas snaikstāmies laukā no visiem pajūgiem un uzsauca priekšējiem:

—    Nu, braucam!

11. nodaļa oh-ho-ho!

Vecās Luvras pils milzīgajā Gvardes zālē, ko sauca arī par Kariatīdu zāli, 1658. gada oktobra otrā pusē valdīja neparasta rosība. Dziedāja zāģi, teātra strādnieki sacēla neciešamu troksni, klaudzinādami ar āmuriem. Gvardes zālē būvēja skatuvi, bet pēc tam sāka to montēt. Mašīnists, sviedrus slaucīdams, sāka skraidīt uz priekšu un atpakaļ, sāka rosīties režisoru palīgi.

Viņu vidū, te kādam uzkliegdams, te lūgdamies, skraidīja uzbudināts cilvēks ar neglītu, vaikstīgu seju, steigā notriepis svārku piedurkni ar krāsu. Sī cilvēka rokas aiz uztraukuma bija kļuvušas nepatīkami saltas, turklāt viņš bija sācis stostīties, un tas viņu arvien šausmināja. Paretam šis cilvēks bez kādas vajadzības sadrāza aktierus, kuri, pēc viņa domām, bez jēgas maisījās pa kājām un traucēja darbu.

Taču beidzot viss, kā jau pieklājas, bija gatavs, uN divdesmit ceturtā oktobra rītā skatuve bija sagatavota Pjēra Korneija «Nikomēda» izrādei.

Jāsaka gan — kopš tā brīža, kad direktors bija ieradies Parīzē, viņš izturējās gudri — kā īsts viltīgs komediants. Galvaspilsētā Moljērs ieradās ar cepuri rokā un padevīgu smaidu pilnīgajās lūpās. Kurš viņam bija palīdzējis? Nezinātāji sprieda, ka to darījis princis Kontī. Bet mēs taču zinām, ka dievbijīgajam Kontī te nebija itin nekādu nopelnu. Nē, nē! Sarežģītajā ceļā uz galmu Moljēram palīdzēja tas pats Pjērs Miņārs, kurš ar savu smagnējo skatienu bija tik labi iepazinis Moljēru Aviņonā. Miņāram bija ārkārtīgi plaši sakari. Galvenokārt ar viņa palīdzību Moljērs nokļuva pie visvarenā kardināla Mazarēna, bet, lai sasniegtu mērķi, vairāk nekas arī nebija vajadzīgs.

Nu atlika tikai saprātīgi izturēties sarunas laikā ar karaļa Vienīgo brāli — princi Orleānas Filipu.

Un, lūk, plaša jo plaša zeltīta zāle. Moljērs stāv, kaklu pieliecis, ar kreiso roku pieklājīgi pieskāries ļoti platā saitē uzkarinātā zobena tveroklim, un saka:

— Jā, jūsu karaliskā augstība, daudz ūdeņu aiztecējis kopš tā laika, kad Baltajā Krustā izputēja mans Spožais Teātris. Cik naivs nosaukums, vai nav tiesa? Ak, varu jums apgalvot, jūsu augstība, ka šajā teātrī nebija ne vēsts no kaut kāda spožuma! Toreiz gan jūsu augstībai bija tikai seši gadi. Jūsu augstība bija bērns. Tagad, zināms, jūsu augstību nevar ne pazīt!

Astoņpadsmit gadus vecais zēns — Francijas Filips, Orleānas hercogs, Monsieur, karaļa Vienīgais brālis stāv, atspiedies pret smago galdu, un laipni klausās an- trepreniera vārdos. Sarunu biedri vēro viens otru.

Antrepreniera lūpās lapsas smaids, bet sejā iegūluši māksloti, saldeni vaibsti, kamēr acis raugās spraigi un vērīgi.

Francijas Filipam ir jaunekļa seja, taču to jau skārušas slēptas kaislības. Zēns skatās direktorā, mazliet pavēris muti. Šis noslēpumainais cilvēks pieder pie tās neparastās pasaules, ko dēvē par «aktieru pasauli». Stāsta, ka šis patlaban lieliski ģērbtais cilvēks esot braukājis vēršu pajūgā un nakšņojis laidaros. Turklāt visi galminieki apgalvo, ka viņš spējot sagādāt brīnišķīgu izklaidēšanos.

Francijas Filips pārbauda savas jūtas. Tās ir dalītas: šķiet, visvairāk viņam vajadzētu patikt komedianta smaidam un sejas izteiksmei, bet nekādā ziņā ne acīm. Svešajam laikam gan ir gaužām drūmas acis. Un Filips vēlas sevi noskaņot tā, lai viņam patiktu sejas vaibsti, taču nez kādēļ viņu tomēr saista acis. Kad teātra direktors pavēra muti, lai runātu, Filips nosprieda, ka viņam ir nepatīkama balss, turklāt viņš runādams ērmīgi ievelk elpu, kā galmā nav pieņemts darīt. Taču jau pēc pirmajiem viesa vārdiem Filipam viņa balss nezin kādēļ sāk iepatikties.

—    Jūsu karaliskā augstība atļaus man stādīt priekšā…

Kāds atver smagās durvis, bet svešinieks kāpjas atpakaļ, kā pieklājas, nepagriezdams muguru sarunu biedram. Liekas, dzīvē viņš šo to redzējis.

—    Kungi, nāciet iekšā! — atbraucējs Filipam par pārsteigumu saka gluži savādākā — stingrā Un itin kā parupjā balsī, bet tad — atkal agrākajā: — Atļaujiet man stādīt jums priekšā … — atkal aprautā balsī, kā mēdz runāt cilvēki, kas braukā ar vēršiem: — Madlēna Bežāras jaunkundze … Diparkas jaunkundze … Debrī jaunkundze…

Ieraudzījis sievietes, Filips tūdaļ, atdarinādams brāli, neviļus, noņem spalvām rotāto cepuri un klausās. Viņš redz kaut kādas sievietes un saprot vienīgi, ka šīs sievietes ir bālas un viņu ļoti maz interesē. Tad princis . ierauga vīriešus un uzliek cepuri galvā. Viņa priekšā tusnī kāds vīrelis, apaļš kā bumba, strupu degunu, taču smaida kā saulīte. Tas ir Diparka kungs, no kura arī varot ļoti daudz ko sagaidīt. Vēl pienāk un paklanās kāds klibs jauneklis ar smaidu lūpās, bet bāls aiz bailēm. Un tad vēl daudzi. Atbraucējam patiešām ir vesela trupa.

Tad tie visi pazūd — un Orleānas Filips runā par to, ka viņam esot liels prieks, viņš ļoti cienot teātri, viņš esot ļoti daudz dzirdējis … Viņam esot patīkami, viņš ņemot trupu savā aizgādnībā. .. Vēl vairāk, viņš esot pārliecināts, ka arī karalis neatteikšoties paskatīties, kā de Moljēra kunga aktieri… Vai viņš pareizi izrunājot uzvārdu?

—    Pilnīgi pareizi, jūsu karaliskā augstība!

Jā, viņš esot pārliecināts, ka viņa augstība neatteiksies paskatīties, kā Moljēra kunga aktieri spēlē savas lugas.

Pie šiem vārdiem atbraucējs kļūst bāls un saka:

— Ak, jūsu augstība ir pārāk labs, taču es pūlēšos attaisnot uzticību…

Vēl kādā trešajā — neparasti svinīgā un iespaidīgā balsī atbraucējs apvaicājas un izsaka cerības, ka viņa augstība un tāpat karaliene māte ir pie labas veselības.

Un, lūk, šīs sarunas rezultātā uz Gvardes zāles skatuves tika izrādīts «Nikomēds».

Cilvēks nemierīgi vēro dekorācijas, un viņam atkal kļūst baigi un nāk prātā Rona un muskatvīns… Tur, taisnību sakot, valda brīvība un nav šīs nomācošās atbildības, taču ir par vēlu, par vēlu mēģināt kaut kur bēgt.

Vai tikai Vecajā Luvrā nav izcēlies ugunsgrēks? Nē, tur Gvardes zāles lustrās liesmo tūkstošiem sveču, un to gaismā atdzīvojas nekustīgās kariatīdes.

De Moljēra kungs, ģērbies Nikomēda tērpā, gluži sastindzis raudzījās pa aizkara spraugu un redzēja, kā pildījās zāle. De Moljēra kungam šķita, ka viņš kļūst akls. Uz visām rokām dimantos zaigoja dzirkstis, tās laistījās arī zobenu tverokļos… Acu priekšā līgoja spalvu mežs un mežģīņu mākoņi, ņirbēja devīzes uz mentikiem, uz kavalieru krūtīm vizēja burvīgās lentas no Perdrižona veikala, uz dāmu galvām šūpojās sarežģītas frizūras.

Zālē sēdēja viss galms un gvarde.

Bet visiem priekšā, blakus Francijas Filipam, krēslā sēdēja jauns cilvēks ap gadu divdesmit, un, to ieraugot, trupas direktoram sirds pamira pavisam. Šis cilvēks — vienīgais no visiem — sēdēja, cepuri nenoņēmis. Elpas garaiņos Moljērs paguva saskatīt — jaunajam vīrietim bija augstprātīga seja ar nemirkšķinošām acīm un kaprīzi uzmesta apakšlūpa.

Tomēr attālāk vīdēja sejas, kas Moljēru biedēja tāpat kā augstprātīgā un saltā seja, kura piederēja jaunajam cilvēkam ar spalvām rotāto cepuri galvā. Zāles dūmakā viņš saskatīja karalisko Burgundas aktieru pazīstamās sejas. «To jau es gaidīju!» direktors skumīgi nodomāja. «Rau, kur tie ir, visi kā viens.» Viņš pazina Dezeijes kundzi, kas bija pazīstama ar savu neglīto seju un to, ka Francijā traģiskajās lomās nebija citas tik lieliskas aktrises kā viņa. Bet aiz Dezeijas vīdēja Monflēri, Bošato, Raimona, Puasona, Otroša un Viljē kungu sejas… Tie bija viņi, viņi, burgundieši, karaļa aktieri!

Atskanēja pirmais izrādes sākuma signāls, un direktors atlēca no aizkara. Tad tika dots otrais signāls, zāle apklusa, aizkars atvērās — un uz skatuves sāka runāt karaliene Laodika: «Kungs, es atzīstos jums, ka man ir tīkami redzēt…»

Jo ilgāk turpinājās «Nikomēda» izrāde, jo vairāk zālē pieauga izbrīna. Vispirms kāds atļāvās ieklepoties, tad klepoja vēl kāds un vēl — teātra ļaudis zina, ka tā ir pavisam nelāga zīme. Tad sākās sačukstēšanās, cilvēki paraudzījās cits citā pārsteiguma pilniem skatieniem. Kāpēc gan? Divas nedēļas, satraukdams visu pilsētu un galmu, Parīzē bija daudzināts uzvārds — Moljērs! … Moljērs te, Moljērs tur… Vai esat dzirdējuši? Kaut kāds provinciālis? … Stāsta, esot brīnišķīgs! Pie tam viņš arī pats sacerot lugas? Viņa augstība divdesmit ceturtajā datumā skatīšoties Gvardes zālē. Vai esat ielūgti? Moljērs, Moljērs, visur Moljērs … Kāpēc gan, kungi? Burgundas Viesnīcā Korneiju spēlē daudz labāk! Galminieku sejās pavīdēja garlaicība. Patiesi, jauka ir šī te … Diparka. Bet pats Moljērs … Nē, viņš nav slikts, tikai tā ērmīgi norunā dzeju, gluži kā prozu. Dīvaina maniere, sakāt, ko gribat!

Taču vienam no skatītajiem — tuklam, uzblīdušam vīrietim — acīs bija lasāma nevis garlaicība, bet gan ļauns prieks. Tas bija Zašarī Monflēri, viens no Burgundas Viesnīcas labākajiem aktieriem. Viņam blakus klusītiņām uzjautrinājās un sačukstējās Otrošs un Viljē.

«Nikomēds» beidzās, un zālē noskanēja pašķidri aplausi.

Orleānas jauneklis jutās satriekts. Viņš nespēja pacelt acis un sēdēja, iegrimis krēslā un ierāvis galvu plecos.

Un tieši šai brīdī de Moljēra kungs, kurš aiz savas nelaimīgās kaislības spēlēt traģēdijās gandrīz bija pakļāvis riskam jautājumu par savu pārnākšanu uz Parīzi un visu lielās franču komēdijas turpmāko pastāvē- sanu, — šis de Moljēra kungs jau atradās pie rampas. Uz pieres viņam sariesās sviedru lāsītes. Moljērs paklanījās un valdzinoši pasmaidīja. Viņš pavēra muti, viņš gribēja runāt.

Čala zālē norima.

Un de Moljēra kungs pavēstīja, ka viņam vispirms jāpateicas viņas (Austrijas Anna, karaliene māte, sēdēja zālē) un viņa augstībai par to labsirdību un labvēlību, ar kādu abi piedod skaidri redzamos un nepiedodamos trūkumus.

«Atkal šis sasodītais sāk runāt tajā pašā balsī,» nodomāja Orleānas Filips, kurš vairs negaidīja nekā citā kā vien nepatikšanas un negodu, «pār manu galvu nāks nelaime, kas iebrauca Parīzē ar vēršiem …»

De Moljēra kungs turpināja:

—    Nē! Viņam esot jāsaka vēl vairāk: augstības piedodot pārdrošību.

«Esi tu nolādēts ar saviem smaidiem!» Orleānietis nodomāja.

Taču uz pārējiem smaids neatstāja nepatīkamu iespaidu. Tieši otrādi — tas loti patika.

Bet Moljēra kungs izveicīgi vērpa tālāk savu runas pavedienu, teikdams, ka viņu šurp atvedusi vienīgi nepārvarama vēlēšanās izklaidēt karaliskās augstības, ka viņš labi apzinās — viņš ar saviem aktieriem ir tikai bālas kopijas, bet lieliskie oriģināli sēž tur, skatītāju zālē.

Te nu daudzi pagrieza galvas un paraudzījās uz Burgundas aktieriem.

—    Bet varbūt jūsu augstība atļaus mums parādīt nelielu farsu? Tas, protams, ir nieks, kas nepelna ievērību … Taču provincieši nez kādēļ ļoti smējās …

Tad augstprātīgais jaunais vīrietis ar spalvām greznoto cepuri galvā pirmoreiz sakustējās un piekrītoši un laipni pamāja.

Un tad viņpus aizvērtā priekškara strādnieki un aktieri, sviedros mirkdami, dažu minūšu laikā pārkārtoja skatuvi un sagatavoja to farsam «Iemīlējies ārsts», ko bezmiega naktīs sacerējis pats Moljēra kungs savos klejojumu gados.

Svinīgie un lepnie Korneija traģēdijas varoņi nogāja no skatuves, un tos nomainīja Goržibuss, Grorenē,

Sganarels un citas farsa personas. Līdzko uz skatuves izskrēja iemīlējies ārsts, kurā tikai ar pūlēm varēja pazīt neseno Nikomēdu, cilvēki zālē sāka smaidīt. Pēc viņa pirmās grimases — ieskanējās smiekli. Pēc pirmās replikas — zāle skaļi smējās. Bet brīdi vēlāk — tā dārdēja smieklos. Un varēja redzēt, kā augstprātīgais cilvēks atgāzās pret krēsla atzveltni un, smieklos aizvilkdamies, sāka slaucīt asaras. Tad blakus, pašam gluži negaidot, sāka spiedzīgi smieties Orleānas Filips.

Ārsta mīlnieka acis piepeši kļuva gaišākas. Viņš noprata, ka saklausa kaut ko pazīstamu. Ieturēdams pirms replikām parastās pauzes, lai nogaidītu apklustam smieklu brāzmas, Moljērs aptvēra, ka zālē dzird slaveno, vārdos neizsakāmo, komēdijas neapšaubāmus panākumus vēstošo grandoņu, kas Moljēra trupā bija iedēvēta par «oh-ho-ho!». Tad izcilais komiskais aktieris sajuta sev pakausī saldu vēsumu. Viņš sāprata: «Uzvara!» — un lika jokiem birtin birt. Beidzot kā pēdējie sāka skaļi smieties musketieri, kas apsargāja durvis. Bet tie nu gan nedrīkstēja smieties nekādos apstākļos.

Zālē nesmējās vienīgi Burgundas aktieri, atskaitot Dezeiji un vēl vienu.

«Palīdzi mums, šķīstā jaunava,» dunēja ārsta galvā. «Te jums būs triks un te vēl viens triks, un vēl viens! Palīdzi, resnais Dipark!»

«Pie velna! Pie velna! Kas par komiķi!» ar šausmām domāja Monflēri. Viņš pārlaida apkārtējiem dziestošu skatienu, pamanīja, ka blakus zobus zibina Viljē. Bet tālāk, aiz Viljē, ar mirdzošām acīm raudzījās un vienīgais no visiem burgundiešiem draudzīgi smējās viņš — vienās mežģīnēs un lentās, ar garu zobenu pie sāniem agrākais gvardes virsnieks, kurš savu daudzzilbīgo muižnieka uzvārdu bija apmainījis pret īsu teātra iesauku — Floridors. Šis cilvēks ar kumpo degunu un smalkajiem sejas vaibstiem bija brīnišķīgs traģiķis un labākais Nikomēda lomas tēlotājs Francijā.

«Kāda joda pēc- viņam vajadzēja vispirms izgāzties ar Nikomēdu?» smejoties sazvēlies uz sāniem, domāja Floridors. «Gribēja sacensties ar mani? Kāpēc gan? Mēs dalām skatuvi uz pusēm: dod man traģēdiju, es atdodu tev komēdiju! Kāda tehnika! Kurš gan spēj mēroties ar viņu? Ja nu vienīgi Skaramušs? Bet arī tas…»

Farsam «Iemīlējies ārsts» beidzoties, izraisījās tāds «oh-ho-ho», ka pat kariatīdes šķita salīgojamies.

«Paldies Orleānietim, paldies!» īgņājās Zašarī Monflēri, kad strādnieki iekārās virvēs un aizkars pacēlās augšup, aizsegdams skatuvi. «Atvedis mums no provinces gatavos velnus!»

Tad aizkars atkal nolaidās, pacēlās un vēlreiz nolaidās. Pacēlās atkal, nolaidās vēl un vēlreiz. Moljērs stāvēja pie rampas, klanījās, un sviedri no pieres pilēja uz skatuves dēļiem.

—    No kurienes viņš nāk? … Kas viņš ir? … Un arī visi pārējie? Un šis resnais Diparks? … Un kalpone? … Kas viņus mācījis? … Viņi ir spēcīgāki par itāliešiem, kungi! Šī Moljēra grimases, jūsu augstība …

—    Es taču jums sacīju, jūsu augstība, — Orleānas Filips cienīgā balsī teica Luijam. Taču tas Orleānas Filipā neklausījās. Viņš slaucīja nēzdogā acis, it kā ap- raudādams dārgu aizgājēju.

Ak, labais nelaiķa vectētiņ Krese! Cik žēl, ka 1658. gada divdesmit ceturtajā oktobrī tu nebiji Gvardes zālē!

Nodot viņa augstības Orleānas hercoga Francijas Filipa aktieru rīcībā zāli Mazajā Burbonu pilī, apstiprināt tiem Orleānas hercoga noteikto pensiju. Tiem jāspēlē, mainoties ar itāliešu trupu, vienu dienu — itāliešiem, otru — frančiem. Lai notiek tā!

12. nodaļa MAZA BURBONU PILS

Anagramma: Elomīrs — Moliērs. Ir gan patiesi brīnums tīrs, Jau Burbonā mīt Elomīrs.

Paskvila «Elomlrs-hipohondriķis» 1670. g.

Saskaņā ar karaļa rīkojumu Moljēra kungs devās uz Mazo Burbonu pili, lai tur brālīgi sadzīvotu zem viena jumta ar itāliešu trupu. «Iemīlējies ārsts» karalim tik ļoti patika, ka viņš Moljēra trupai piešķīra tūkstoš piecsimt livru lielu atalgojumu gadā, taču ar noteikumu, ka Moljēra kungam jāapņemas atlīdzināt itāliešiem par savu ielaušanos Burbonu Teātri. Ar itāliešiem, kurus vadīja viņa vecais skolotājs Skaramušs, Moljērs vienojās, ka maksās tiem tieši tādu pašu summu, tātad tūkstoš piecsimt livru gadā.

Moljēra trupai tika dots Karaļa Vienīgā Brāļa Kunga trupas nosaukums, un princis nekavējoties piešķīra Moljēra aktieriem pa trīssimt livru gadā katram. Taču te nu ar dziļu nožēlu jāpiezīmē, ka, pēc laikabiedru liecībām, no šiem trīssimt livriem nekad neviens vienīgs netika izmaksāts. Par iemeslu var uzskatīt to, ka valdnieka brāļa kase bija nožēlojamā stāvoklī.

— Lai būtu kā būdams, cildens ir jau pats karaļa brāļa nodoms, — skumīgi sprieda aktieri.

Tika nolemts, ka visi ienākumi tiks sadalīti aktieru starpā atbilstoši katra pajas lielumam, bet Moljērs bez tam saņems autora honorāru par savām lugām.

Izrāžu dienas ar itāliešiem sadalīja bez grūtībām. Moljēram vajadzēja spēlēt pirmdienās, otrdienās, ceturtdienās un sestdienās, bet vēlāk, kad itālieši Parīzi atstāja, Moljērs dabūja svētdienas, otrdienas un piektdienas.

Mazā Burbonu pils atradās vidū starp Okseruā Senžermēnas baznīcu un Veco Luvru. Virs Mazās Burbonu pils galvenās ieejas bija liels uzraksts «Cerība», bet pati pils izskatījās stipri noplukuši, visi ģerboņi un rotājumi bojāti vai pilnīgi sadauzīti, jo pēdējo gadu iekšējās jukas bija skārušas arī pili. Burbonu pilī bija paprāva teātra zāle ar galerijām sānos un doriešu kolonnām, starp kurām atradās ložas. Zāles griesti apgleznoti ar lilijām, virs skatuves dega krustveida lustras, bet pie sienām — metāla svečturi.

Šai zālei bija slavena pagātne. 1614. gadā tajā sanāca pēdējie Ģenerālštati (ja neskaita tos, ko 175 gadus vēlāk sasauca Luijs XVI). Tieši te Parīzes tirgoņu vecākais, trešās kārtas priekšsēdētājs, lūdza karali glābt «nabaga tautu, kurai palikuši vairs tikai kauli un āda». Bet kopš 1615. gada, pēc tam kad te bija dejojis karaļa balets, zāli izmantoja teātra uzvedumiem, pie kam visbiežāk te ar savām lugām ieradās itālieši. Te bija spēlējuši arī franču aktieri. Teātra izrādes Burbonu pilī izbeidzās, kad sākās Fronda, jo Burbonu pils zālē ieslodzīja arestētos valsts noziedzniekus, ko apsūdzēja majestātes apvainošanā. Tie arī sabojāja zāles rotājumus.

Pēc Frondas izbeigšanās Burbonu pilī uzveda Pjēra Korneija lugu «Andromeda» sarežģītā montējumā un mūzikas pavadījumā, pie kam mūziku «Andromedai» bija komponējis mūsu vecais paziņa d'Asusī, kurš vēlāk apgalvoja, ka tieši viņš esot iedzīvinājis Korneija dzejas.

Galu galā zāli atdeva itāliešiem. Tos Parīzē ļoti cienīja. Itālieši ne vien labi spēlēja, bet viņu lieliskais mašīnists un dekorators Torelli arī lieliski iekārtoja skatuvi, tā ka itālieši savās feerijās varēja izdarīt visādus brīnumus.

Tā laika teātra feļetonists Lorē sajūsmu par itāliešu skatuves iekārtojumu izpauda sliktos pantos:

Pāri skatuvei līdz sienai Gaisā laižas drausmīgs velns. Vai no Parīzes līdz Ķīnai Ir vēl kāds tik baigs un melns?

Bez tam itāliešiem bija brīnišķīgs balets, ko atzīmē tas pats Lorē:

Spožs itāliešu balets, Ir bauda skatīt to, Jūs varat spriest, kā gribat, — Tas sirdi ielīksmo!

Tātad Moljēru ar viņa komediantiem nosūtīja par kompanjoniem šai spēcīgajai trupai.

Oktobrī ieradies Parīzē, Zans Batists devās uz tēva mājām un maigi apkampa sirmgalvi. Vecais vīrs īsti neizprata, kāpēc tik pārsteidzošus panākumus dzīvē gūst viņa vecākais dēls, kurš bija atteicies no sava titula un pametis cunfti, lai nodotos komedianta mākslai. Tomēr mirdzošais zobens, dārgais tērps un tas, ka Zans Batists bija kļuvis par karaļa brāļa trupas direktoru, veco vīru ļoti saviļņoja un lika viņam ar dēlu salabt.

Pēc divdesmit ceturtā oktobra pārdzīvojumiem atpūties un atdzēries buljonu tēva mājās, Moljērs sāka iekārtoties Parīzē un noturēja mēģinājumus Mazajā Burbonu pilī.

1658. gada otrajā novembri Moljērs uzsāka izrādes Mazajā Burbonu pilī, taču nevis ar komēdiju, bet ar Korneija traģēdiju «Herakls». Lugu nospēlēja ciešami, arī publikas bija diezgan daudz, un tomēr Parīzi pārņēma neizpratne. Vieni apzvērēja, ka «šī… kā viņu sauc … Moljēra» trupa spēlējot apbrīnojami, un piedevām paši attēloja, kā smējies karalis. Tā runāja tie, kas Gvardes zālē bija redzējuši «Iemīlējušos ārstu». Bet citi apgalvoja, ka Moljēra trupa spēlējot ļoti viduvēji, un neesot saprotams, kādēļ Moljēram ar tādu troksni atdota Mazā Burbonu pils. To sacīja tie, kas bija noskatījušies «Heraklu».

Sākās dedzīgi strīdi, kas beidzās ar to, ka uz Burbonu vēlās milzīgs ļaužu vilnis. Katrs gribēja pats pārliecināties — kas īsti ir šis jaunizceptais Moljērs. Ļaužu vilnis nokļuva uz «Nikomēdu» un «Iemīlējušos ārstu», un Parīzē uzradās jauna sajūsminātu aculiecinieku gūzma. Par «Nikomēdu» gan runāja ļoti maz, klaigāja vienīgi par Diparka kundzes skaistumu un par to, ka «šis Moljērs» esot nepārspējams komiķis un farss esot lielisks.

Turpmākajām skatītāju grupām neveicās. Nākošās Moljērs uzveda trīs Korneija lugas «Rodogīns», «Pom- pejs» un «Sids». Tad skatītāji sadumpojās, un, par lielu laimi, kāds ātrsirdīgs parīzietis, kurš diezgan garlaicīgā «Pompeja» uzveduma laikā pats uz savām kājām stāvēja parterā, laida ar ābolu pa galvu Moljēra kungam, kurš tēloja Cēzaru. Šī rupjā izdarība bija par iemeslu tam, ka trupas direktora galvā atausa gaisma un viņš izziņoja «Negudro». Apstākļi krasi izmainījās: panākumi bija milzīgi.

Te nu tomēr vēlreiz izvirzās svarīgais jautājums par Moljēra spēlēto traģēdiju izgāšanās iemesliem. Proti: vai burgundieši labi spēlēja traģēdijas, vai ari Moljērs tās spēlēja slikti? Ne vienādi, ne otrādi. Vispirms jāmiii tas, ka Moljērs traģēdijas spēlēja pavisam citādi, nekā tās bija pieņemts spēlēt. Starp burgundiešiem, tāpat kā ikvienā teātrī, bija brīnišķīgi aktieri, tādi kā, piemēram, DeZeijas kundze un Floridora kungs, taču netrūka ari viduvēju un vāju. Tie visi bija jau pieminētā Belroza skolas pārstāvji, par viņu bija sajūsminājies vēl vectētiņš Krese, taču kāds parīzietis ar ļoti labu gaumi par Belrozu izteicās tā:

—    Kaut viņu nelabais! Kad viņš spēlē, šķiet, viņš nesaprot ne vārda no tā, ko runā!

Zināms, šis spriedums bija mazliet pārspīlēts. Un tomēr jāatzīst, ka Belroza tēlojums nebija patiess, uz skatuves viņš nedzīvoja līdzi lomai.

Tuklais un slimīgi skaudīgais Zašarī Monflēri bija Parīzē ieguvis skaļu slavu, tomēr epikūrietis Sirano de Beržeraks izteicās tā:

—   Monflēri iedomājas, ka ir liels aktieris tikai tāpēc, ka vienā dienā nav ar nūjām noslānāms.

Vispār Monflēri asprātīgajā un smalkajā teātra pazinējā Beržerakā izraisīja tādu naidu, ka reiz dzērumā Beržeraks atļāvās sacelt teātrī traci, nolamādams Monflēri un notriekdams viņu no skatuves. Par ko tas liecina? Pirmkārt, par to, ka Beržeraka kunga — dramaturga un Hasendi skolnieka rīcība ir apkaunojoša: apvainot to laiku komediantu nebija liela māksla, un par sevišķu varoņdarbu uzskatīt to nevar. Tomēr tas arī liecina, ka izsmalcinātiem novatoriem likās nepanesama senlaicīgā stieptā deklamēšanas maniere, balsi izlokot. Bet tieši tā spēlēja visi burgundieši — citi labi, citi slikti.

Taču Moljērs jau kopš saviem pirmajiem soļiem uz skatuves Spožajā Teātrī bija centies iedibināt tradīciju, ka aktieris lugas tekstu izrunā dabiski un iekšēji pilnīgi pamatoti. Šādā manierē Moljērs sāka strādāt jau pašā sākumā un tā mācīja savus komediantus.

Kur tad meklējams neveiksmju cēlonis? Šķiet, Moljēram būtu vajadzējis uzvarēt un viņa sistēmai savaldzināt skatītāju sirdis. Diemžēl tā nenotika. Moljērs savu sistēmu vispirms lika lietā traģēdijā, bet viņam nebija ne mazāko dotību traģisko lomu tēlošanai: Moljēram nebija ne tām piemērota temperamenta, ne arī balss. Tāpēc viņš gan labi zināja, kā traģēdija jāspēlē, bet pats to darīja vāji. Kas attiecas uz Viņa biedriem, tad starp tiem bija daudzi ar labām traģiķu dotībām, bet pati Moljēra sistēma vēl bija tik jauna, ka nevarēja uzreiz iekarot publikas atzinību.

Un, protams, kad burgundieši ar savām teicami nostādītajām balsīm, priekškaram aizveroties, izkliedza pseidoklasisko monologu nobeigumus (izcilu meistarību šai ziņā bija sasniedzis Monflēri), viņi Parīzē guva nenoliedzamus panākumus. Tā laika parīzieši vēlējās redzēt spēcīgus bruņās tērptus varoņus, varoņus ar pēr- kondimdošām balsīm, nevis tādus necilus ļautiņus, kādi dzīvē bija viņi paši. Lūk, kur iemesls tam, ka Moljēra teātrī traģēdijas izgāzās.

Pēc «Negudrā» Mazajā Burbonu pilī izrādīja «Mīlas mokas» — un arī ar lieliem panākumiem. Filibērs di Kruazī, iestājies trupā, ļoti veicināja šos panākumus, lieliski spēlēdams smieklīgā zinātnieka Metafrasta lomu.

Kad bija izrādītas «Mīlas mokas», itāliešu trupa sāka just, cik bīstami ir atrasties kaimiņos franču Moljēram. Galvaspilsētas publika, kas bija paradusi nākt Burbonu pilī tikai itāliešu dienās, nu nāca bariem vien arī Moljēra dienās. Zelta monētas aizplūda kādreizējo klejotāju — tagad sev paliekamu vietu atradušo Orleānas prinča komediantu kasē. Aktieru pajas pieauga, bet par Moljēru Parīzē sākās skaļas valodas.

Un ko gan runāja pirmām kārtām? Vispirms melsa, ka dramaturgs Moljērs gluži nekaunīgi izmantojot itāliešu autoru darbus, no tiem daudz ko aizgūdams. Norādīt uz Moljēra piesavinājumiem ar laiku tik lielā mērā kļuva par paradumu, ka tad, ja neviens nevarēja droši pateikt, no kurienes un ko īsti viņš aizguvis, mēdza sacīt, ka viņš «acīm redzot» aizguvis. Bet, ja arī šiem vārdiem nebija droša pamata, tad sacīja, ka viņš «esot varējis» aizgūt tur vai tur… Galu galā Moljēram piedēvēja pat skaļo un nekautrīgo teicienu: «Es ņemu sev labumu visur, kur vien to atrodu!» — kaut arī viņš nekad nebija teicis tā, bet gan pavisam citādi: «Es ņemu atpakaļ savu labumu …» — tā norādīdams uz tiem aizguvumiem, kas ņemti no viņa.

Lieliski pārzinādams ne vien antīko, bet arī itāliešu un spāņu dramaturģiju, Moljērs patiešām nereti pār- ņēma no priekštečiem sižetus, iesaistīja savos darbos dažus personāžus un dažkārt pat veselas ainas. Vai šāds neparasts paņēmiens būtu nosodāms? Nezinu. Bet varu apgalvot, ka pēc vispārēja atzinuma viss, ko Moljērs bija aizguvis, viņa apdarē ieguva nesalīdzināmi augstāku kvalitāti nekā oriģinālā. Starp citu, pēc «Mīlas mokām» kritiķi rakstīja, ka Moljērs šīs lugas galveno saturu aizguvis no itālieša Nikolo Seki komēdijas «Interese», kas uzrakstīta gadus septiņdesmit piecus pirms

Moljēra lugas. Bez tam viņš varēja sižetu aizgūt arī no kādas citas itāliešu lugas — «Neveiksmes mīlestībā». Un vēl viņam bija iespēja izmantot domu, ko pauž antīkais autors Horācijs kādā no saviem darbiem. Beidzot, Moljērs varēja kaut ko aizgūt arī no lugas «Dārznieka suņi», ko sarakstījis visslavenākais spāniešu dramaturgs Lope Fēlikss de Vega Karpio^ kurš nomira, kad Moljērs, vēl zēns būdams, sēdēja tēva tirgotavā. Kas attiecas uz de Veģu, tad aizgūt kaut ko no viņa nebija nekāda māka, jo viņš sarakstījis apmēram tūkstoš astoņsimt lugu un ne velti iesaukts par Spānijas Feniksu jeb Dabas Brīnumu.

Vārdu sakot, mans varonis, kā redzat, krietni daudz lasīja, turklāt arī spāniski.

Tā nu pēc sveša parauga uzrakstītā luga «Mīlas mokas» guva lielus panākumus un tika izrādīta, parīziešiem aplaudējot, bet Burgundas teātrī tā izraisīja saspīlētu un naidīgu ausīšanos.

1659. gads iezīmējās ar daudziem notikumiem, kas galvenokārt saistās ar pārkārtojumiem trupā. Lieldienās pie Moljēra ieradās kāds jauns cilvēks, ko sauca par Šarlu Variē de Lagranža kungu, godbijīgi stādījās priekšā un lūdza viņu uzņemt trupā. Jaunais cilvēks, kura vīrišķīgo un nopietno seju rotāja mazas, smailas ūsiņas, pēc aktiera specialitātes bija pirmais mīlētājs. Moljēram viņš ļoti iepatikās, direktors nekavējoties ieskaitīja Lagranžu savā trupā, un tie, kuri vēlāk vairāku gadsimtu laikā pētīja mana varoņa dzīvi, atzina, ka viņš rīkojies augstākā mērā pareizi.

De Lagranža kungs tūliņ pēc iestāšanās trupā iegādājās biezu burtnīcu, nosauca to par «Reģistru» un pasāka ik dienas ierakstīt tajā visu, kas notika Moljēra trupā. De Lagranža kungs atzīmēja aktieru nāves gadījumus un laulības, viņu aiziešanu no trupas un jaunu aktieru aicināšanu vietā, izrāžu skaitu un nosaukumus, naudas ienākumus un visu citu. Ja nebūtu šīs vērtīgās grāmatas, šī «Reģistra», ko Lagranžs pierakstījis un izrotājis ar saviem simboliskajiem zīmējumiem, mēs par savu varoni zinātu vēl mazāk nekā zinām tagad vai, pareizāk sakot, nezinātu tikpat kā neko.

Tātad ieradās Lagranžs, toties Difrēns galvaspilsētu atstāja un aizbrauca uz savu dzimto Normandiju. Purva

Teātris uzaicināja Diparku pāri, un tie aiz kaut kādām nesaskaņām ar Moljēru aizgāja. Tas bija liels zaudējums. Mierinājumu sniedza tas, ka Purva Teātra un Burgundas Viesnīcas ievērojamākais komiķis Ziljēns Bedo, pēc kāda Skarrona lugu komiska personāža vārda iesaukts par 2odlē, iestājās Moljēra trupā, kļūstot tai par lielisku papildinājumu. Tikai diemžēl ne uz ilgu laiku — nākošajā gadā viņš nomira. Kopā ar 2odlē no Purva pārnāca de Lepi kungs, Zodlē brālis, un sāka tēlot smieklīgus večukus, kuriem farsos parasti bija dots Goržibusa vārds.

Un vēl jāatzīmē bēdīgais notikums 1659. gada maija beigās: Moljēra trupa zaudēja direktora pirmo cīņas biedru, vienu no Ģimenes Bērniem, kurš visu mūžu stostījās, — mīlētāju Zozefu Bežāru. Visa trupa viņu pavadīja uz kapsētu, un teātrī vairākas dienas bija izsludinātas sēras.

Tā dedzīgā darbā, rūpēs un uztraukumos, veiksmēm mijoties ar sarūgtinājumiem, pagāja 1659. gads, bet tā beigās pēkšņi atgadījās kāds brīnišķīgs notikums.

13. nodaļa NOPULGOTā GAIŠZILĀ VIESISTABA

—   Jaunkundz, tur viens sulainis prasa pēc jums. Viņā saka — viņa kungs gribot jūs redzēt.

—    Ak tu, muļķel Kad tu beidzot iemācīsies runāt, kā pieklājas? Jāsaka tā: ieradies kāds vēstnesis, lai uzzinātu, vai jums labpatiktu pieņemt viesi.

«Smieklīgās daiļavas»

Ja septiņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē kādam no augstāko aprindu parīziešiem vaicātu, kurš ir visjaukākais stūrītis Parīzē, tas nevilcinādamies atbildētu, ka tas ir de Rambuijē kundzes gaišzilais salons.

Marķīze de Rambuijē, dzimusi de Vivona, kuras tēvs bija Francijas sūtnis Romā, bija izsmalcināta būtne, turklāt jau kopš pašas bērnības (gadās arī tādi raksturi!). Apprecējusies un apmetusies uz dzīvi Parīzē,

marķīze gluži pamatoti atklāja, ka Parīzes sabiedrība ir parupja. Tādēļ viņa nolēma pulcināt ap sevi labāko, kas galvaspilsētā atrodams, un sāka aicināt savās mājās pašu sabiedrības ziedu, iekārtojot pieņemšanai virkni istabu, no kurām īpaši izdaudzināta bija ar gaišzilu samtu tapsētā viesistaba.

De Rambuijē kundze vairāk par visu pasaulē mīlēja literatūru, kālab viņas salons iemantoja galvenokārt literāra salona nokrāsu. Taču vispār šajā salonā saplūda diezgan dažādi ļaudis. Te atzveltnes krēslā visā spožumā dižojās Žans Luī Balzaks — augstāko aprindu rakstnieks, ieradās vilšanās nomāktais domātājs hercogs La- rošfuko un skumīgi sāka de Rambuijē kundzei pierādīt, ka mūsu tikumi neesot nekas cits kā vien apslēpti netikumi. Salona publiku, ko bija satraucis drūmais hercogs, iepriecināja ārkārtīgi dzīvais un atjautīgais Vua- tīrs, virkni bezgala interesantu disputu uzsāka Kotēns, Šaplēns, Žils Menāžs un daudzi citi kungi.

Uzzinājuši, ka Parīzes gudrākie prāti pulcējas pie Rambuijē, salonā bez vilcināšanās ieradās brīnum jauki marķīzi ar mežģīnēm ap ceļgaliem, vakaru asprāši, teātru pirmizrāžu apmeklētāji, diletantiski sacerētāji un mūzu aizbildņi, mīlestības madrigalu un maigu sonetu autori. Pēc tiem sāka nākt abati no augstākajām aprindām un, pats par sevi saprotams, saradās pulks dāmu.

Parādījās Bosjē, kurš vēlāk kļuva slavens ar to, ka Francijā nebija gandrīz vai neviena ievērojama aizgājēja, pie kura šķirsta viņš nebūtu teicis izjustu runu. Bet savu pirmo runu (tiesa, ne jau nu kapa runu) Bosjē teica tieši Rambuijē salonā, būdams sešpadsmit gadus vecs zēns.

Bosjē runāja līdz vēlai naktij, un, kad orators bija izsacījis visu, kas sakrājies prātā, un beidza, Vuatīram bija iemesls teikt:

— Cienītais, man vēl nekad nebija gadījies dzirdēt kādu sprediķojam tik agrā jaunībā un tik vēlā stundā.

Dāmas — Rambuijē apmeklētājas — drīz vien ieviesa paražu: sastopoties skūpstīties un uzrunāt cita citu ar vārdiem «mana daiļā». Vārds «daiļava» Parīzē ļoti iepatikās un saglabājās uz visiem laikiem kā pastāvīgs apzīmējums dāmām, kuras greznoja Rambuijē salonu.

Nogranda dzejas par godu daiļajai marķīzei, pie kam dzejnieki dēvēja viņu par apburošo Artenisu, pārstatīdami burtus vārdā Katerīna. Par godu jauniņajai meitai Zilijai Rambuijē, kas piešķīra spožumu mātes salonam, dzejnieki sacerēja veselu madrigālu vainagu. Madrigāliem sekoja asprātības, ko sagudroja galvenokārt marķīzi. Tās bija tik sarežģītas, ka to izprašanai bija nepieciešami garu garie paskaidrojumi. Tiesa gan, aiz salona sienām atradās tādi atstumtie, kas apgalvoja, ka šīs asprātības esot gluži vienkārši muļķīgas un to autori neiedomājami neapdāvināti.

Tiktāl viss vēl būtu ciešams, ja vien pēc madrigāliem un asprātībām Katerīna Rambuijē ar saviem līdzgaitniekiem nebūtu pa īstam ķērusies klāt lielajai literatūrai. Gaišzilajā viesistabā lasīja priekšā un apsprieda jaunākos sacerējumus. Un, ja reiz tā, tad radās vērtējums — un šis vērtējums Parīzē kļuva par noteicošo.

Jo tālāk — jo augstāka kļuva izsmalcinātība un salonā izteiktās domas kļuva arvien mīklainākas, bet forma, kurā tās ietērpa, arvien samākslotāka.

Parasts spogulis, kurā daiļavas mēdza lūkoties, viņu valodā pārvērtās par «grācijas padomnieku». Noklausījusies kādu marķīza izteiktu laipnību, dāma atbildēja:

— Jūs, marķīz, draudzības kamīnā piemetat laipnības malku.

Par īstu pravieti Rambuijē un citos salonos, ko savās mājās izveidoja Rambuijē atdarinātājas, kļuva kāda dāma, dramaturga 2orža Skiderī māsa. Žoržs Skiderī bija slavens, pirmkārt, ar to, ka uzskatīja sevi nevis vienkārši par dramaturgu, bet gan par Francijas labāko dramaturgu. Otrkārt, Skiderī bija ievērojams ar to, ka viņam trūka jebkādu dramaturga dotību. Treškārt, viņš sacēla traci, kad nāca klajā «Sids» — slavenākā no visām Korneija lugām—, viņš visiem spēkiem centās pierādīt, ka šī luga esot netikumīga un turklāt tā nemaz neesot luga, jo neesot rakstīta pēc Aristoteļa dramaturģijas likumiem, proti, tajā neesot ievērota vietas, laika un darbības vienība. Tiesa gan, ar šo pēdējo apgalvojumu Skiderī sekmes neguva, jo nevienam nekad, pat piesaucot palīgā Aristoteli, neizdosies pierādīt, ka luga, kas gūst panākumus, uzrakstīta labā dzejā ar interesantu darbības risinājumu un ietver sevī izdevīgas, lieliski iezīmētas lomas, nemaz nav luga. Ne velti mans varonis,

iznirelis, karaļa kambarsulainis un tapsētājs, vēlāk sakarā ar šīm runām teica, ka visi Aristoteļa likumi esot tīrās blēņas un pastāvot tikai viens vienīgs likums — lugas esot jāraksta talantīgi.

Un, lūk, šim skauģim Zoržam Skiderī bija māsa Madlēna. Sākumā viņa viesojās Rambuijē salonā, bet vēlāk nodibināja pati savējo un, būdama jau brieduma gados, sarakstīja romānu ar nosaukumu «Klelija (Romas vēsture)». Atklāti sakot, ar Romas vēsturi šim romānam nebija nekā kopīga. Ar romiešiem bija attēloti izcili parīzieši. Romāns bija bezgala galants, samākslots un augstprātīgs. Parīzieši to aizrautīgi lasīja, bet dāmām šis romāns kļuva tieši par rokasgrāmatu, it īpaši tādēļ, ka romāna pirmajam sējumam bija pievienots tāds jaukums kā alegoriska Maiguma Karte, kurā attēlota Alku Upe, Vienaldzības Ezers, Mīlestības Vēstuļu Ciemati un vēl daudz kas tādā pašā garā.

Franču literatūrā ieplūda vesela straume visādu blēņu, un muļķības pilnīgi pārņēma daiļās galvas. Bez tam Madlēnas Skiderī sekotājas gaužām piesārņoja valodu un piedevām sāka apdraudēt pašu pareizrakstību. Kādas dāmas galvā nobrieda brīnišķīgs projekts: lai pareizrakstību padarītu pieejamu sievietēm, kuras, kā arvien, ievērojami atpalika no vīriešiem, šī dāma ierosināja vārdus rakstīt tā, kā tos izrunā. Bet vēl nebija paguvušas aizdarīties mutes, kas tika vērtas šī projekta dēļ, kad daiļavām pēkšņi uzbruka nelaime.

1659. gada novembrī izplatījās baumas, ka de Moljēra kungs Burbonu pilī sākot rādīt savu jauno viencēliena komēdiju. Tās virsraksts publiku ārkārtīgi ieinteresēja — luga saucās «Smieklīgās daiļavas». Astoņpadsmitā novembra vakarā, pēc Korneija «Cinna» izrādes, Moljērs uzveda savu jauno lugu.

Jau ar komēdijas pirmajiem vārdiem parters sastinga priecīgās gaidās. Sākot ar piekto ainu, dāmas ložās iepleta acis (ainas skaitām pēc tā «Daiļavu» teksta, kas saglabājies līdz mūsu dienām). Astotajā ainā izbrīns pārņēma marķīzus, kuri pēc tā laika paraduma sēdēja uz skatuves, gar tās malām, bet parters sāka skaļi smieties un smējās līdz pat lugas beigām.

Komēdijas saturs bija tāds. Divas pastulbas jaunkundzes Kato un Madlona, salasījušās Skiderī lugas, padzen

divus preciniekus tādēļ, ka tie viņām neliekas pietiekami smalki. Precinieki atriebjas. Viņi pārģērbj divus savus sulaiņus par marķīziem, un šie viltnieki ierodas pie muļķa jaunkundzēm ciemos. Tās blēža sulaiņus saņem atplestām rokām. Nekaunīgais Maskarils stundām ilgi gvelž stulbajām jaunkundzēm visādas aplamības, bet otrs krāpnieks, sulainis Zodlē, melš par saviem varoņdarbiem karā. Maskarils ar nekaunīgu ģīmi ne tikai lasa, bet arī dzied apmēram šādas pašsacerētas dziesmas:

Kamēr skatiens jūs tvēra žigli Un dienas mirdzumā bij tīksmi jūs skatītĶ No krūtīm sirdi jūs man steidzāt laupīt. Jel turiet zagli, zagli, zagli!

— Zagli! Zagli! — sulainis auroja, parteram smieklos rēcot.

Nopulgotas bija gan maiguma kartes, gan saloni, kuros tiek sacerētas tamlīdzīgas dzejas, un nopulgoti bija arī salonu autori' un apmeklētāji, turklāt šai ziņā lugas autoram bija pagrūti kaut ko pārmest, jo tika tēloti nevis īsti marķīzi, bet tikai par marķīziem pārģērbti sulaiņi.

Uz skatuves spēlēja nebēdīgu farsu, kas nebūt nebija nevainīgs. Tas bija farss par tā laika Parīzes tikumiem un ieražām. Bet cilvēki, kam piemita šādi tikumi un kas bija radījuši šādas ieražas, sēdēja turpat ložās un uz skatuves. Parters skaļi rēca un varēja rādīt uz viņiem ar pirkstu. Tas pazina salonu lauvas, kurus bijušais tapsētājs izsmēja visas godājamās publikas priekšā. Ložās sākās nemierīga sačukstēšanās: publikā ātri izplatījās baumas, ka, bez šaubām, Kato ir Katerīna Rambuijē, bet Madlona — Madlēna Skiderī.

Marķīzi uz skatuves sēdēja gluži sarkani. Nesēji ienesa Maskarilu — Moljēru. Viņa idiotiskā parūka bija tik milzīga, ka tās gali, Maskarilam klanoties, slaucīja grīdu, bet pašā galvvidū bija uztupināta maza cepurīte kā uzpirkstenis. Bikses ap ceļgaliem rotāja pretīgas mežģīnes. Viltus marķīzu Žodlē tēloja vecais Zodlē; un abi komiķi, Moljērs un Zodlē, gandrīz vai staigāja uz rokām, uzjautrinādami publiku, ceļot priekšā veselu virkni visādā ziņā divdomīgu joku. Viņiem pieskaņojās pārējie aktieri, arī Debrī jaunkundze, kas tēloja Gorži- busa meitu Madlonu.

Papriecājieties, cik mums jauki marķīzi un daiļas jaunkundzes! Piedodiet, bet tie taču ir sulaiņi?! Protams, sulaiņi, bet kur gan tie ņēmuši šādas manieres? … Apsmējis! Apsmējis! Apsmējis visu līdz pēdējai tērpa lentai, un šīs dzejas, un manierība, un liekulība, un rupjība pret zemākas kārtas ļaudīm!

Kad Moljērs pa maskas acu spraugām pameta skatienu publikā, viņš ieraudzīja cienījamo Rambuijē kundzi, kas savas svītas priekšgalā sēdēja ložā. Godājamā vecā dāma, kā visi ievēroja, aiz dusmām bija kļuvusi gluži zaļa, viņa lugu lieliski izprata. Un ne jau viņa vienīgā! Kāds večuks no partera ainas vidū uzsauca:

—    Turies, Moljēr! Tā tik ir komēdija!

Bumba sprāga tik tuvu pašu daiļavu rindām, ka panika izcēlās uzreiz, pie tam Rambuijē kundzes karaspēku pirmais pameta viens no viņas uzticamākajiem cienītājiem un karognesējiem, iesviezdams tam uzticēto karogu taisni dubļos. Par dezertieri kļuva tieši dzejnieks Menāža kungs.

Pēc izrādes iedams laukā, Menāžs paņēma zem rokas Šaplēna kungu un klusi sacīja:

—    Mans dārgais, mums būs jāsadedzina tas, ko pielūdzām … Jāatzīst vien ir, ka salonos mēs nodarbojāmies ar tīrajām blēņām!

Bez tam Menāža kungs vēl piebilda, ka luga, pēc viņa domām, esot ļoti asa un spēcīga un vispār viņš to visu esot jau paredzējis…

Bet, ko īsti Menāžs bija paredzējis, mēs nezinām, jo viņa turpmākie vārdi noslāpa kariešu rīboņā.

Teātrī nodzisa uguns. Ielas kļuva pavisam tumšas. Ietinies apmetnī, Moljērs ar lukturi rokā, novembra drēgnumā palaikam ieklepodamies, steidzās pie Madlēnas. Viņu vilināja pavarda uguns, bet vēl vairāk vilināja kas cits. Viņš steidzās sastapt Madlēnas māsu un audzēkni Armandu Bežāru, to pašu Meņū, kas pirms sešiem gadiem Lionā tēloja Efīru. Nu viņa bija izaugusi par sešpadsmitgadīgu jaunavu. Moljērs steidzās satikt Armandu, bet sāpīgi sarauca pieri, iedomādamies Madlēnas acis. Tās vienmēr ieguva nepatīkamu izteiksmi,

/ kad Moljērs uzsāka dzīvas sarunas ar koķeto un kustīgo Armandu.

Madlēna bija piedevusi visu: piedevusi viņa aizraušanos ar Diparku Lionā, piedevusi un samierinājusies ar Debrī kundzi, bet šoreiz Madlēnu bija it kā apsēdis pats nelabais.

Novembra tumsā, drēgnajā miglā gar piekrasti steidzas lukturis. Moljēra kungs! Mūs neviens nedzird, pačukstiet jel: cik jums gadu? Trīsdesmit astoņi; bet viņai — sešpadsmit? Un tad vēl, kas ir viņas tēvs un māte? Vai esat pārliecināts, ka viņa ir Madlēnas māsa? . ..

Viņš nevēlas atbildēt. Bet varbūt arī nezina atbildi uz šo jautājumu. Tātad par to nav vērts uzsākt valodas. Var tērzēt par ko citu. Teiksim, par to kļūdu, ko Moljērs pieļāvis «Daiļavās», aizskardams Burgundas aktierus:

—    Kam jūs atdosiet savu lugu?

—    Protams, viņiem — karaļa aktieriem, — dzēlīgi atbild viltnieks Maskarils, — tie taču vienīgie prot norunāt dzeju!

Moljēra kungs veltīgi aizskāris burgundiešus. Sapratējiem taču skaidrs, ka viņš ir citas skolas pārstāvis un pats rada šo skolu, bet Monflēri nebūt nav tik slikts aktieris, kā apgalvoja Beržeraks. Burgundieši un Moljērs iet dažādus ceļus, un nav iemesla burgundiešus aizvainot, it īpaši tādēļ, ka ar tādiem izlēcieniem kā «Daiļavās» nekas nav pierādāms, bet sanākt naidā ar visiem ir ārkārtīgi bīstami!

14. nodaļa KAS VĒJU SĒJIS

Jau nākošajā dienā Moljēra kungs saņēma Parīzes varas iestāžu oficiālu paziņojumu, ka viņa lugu «Smieklīgās daiļavas» turpmāk aizliegts izrādīt.

— Bendes gatavie! — de Moljēra kungs izgrūda, atslīgdams krēslā. — Kurš to varēja izdarīt?

Jā, kurš gan varēja to izdarīt? Nav zināms. Klīda valodas, ka aizliegumu panācis kāds ievērojams un ietekmīgs tādu salonu apmeklētājs kā de Rambuijē kundzei.

Tomēr, tiesa kas tiesa, uz Moljēra triecienu daiļavas atbildēja ar īsti varenu pretsitienu.

Atguvies Moljērs sāka pārdomāt, kas būtu darāms un kurp ar steigu jādodas, lai glābtu lugu. Francijā bija viens vienīgs cilvēks, kurš varēja vērst visu atkal par labu. Šai sarežģītajā gadījumā palīdzību varēja meklēt vienīgi pie viņa, bet, ak vai, šī cilvēka tobrīd, kā par spīti, Parīzē nebija.

Tad mans varonis nolēma vispirms nosūtīt lugu šim cilvēkam izskatīšanai. Un tūdaļ galvā sacerēja aizstāvības runas uzmetumu:

«Jūsu majestāte! Tas, acīm redzot, ir pārpratums! «Daiļavas» — tā gluži vienkārši ir jautra komēdija… Jūsu majestāte kā cilvēks, kas apveltīts ar apbrīnojamu gaumi un smalku izpratni, bez šaubām, atļaus izrādīt šo uzjautrinošo nieciņu …»

Luga tika nosūtīta karalim izskatīšanai. Tomēr enerģiskais Mazās Burbonu pils direktors ķērās arī pie virknes citu pasākumu. Viņš apspriedās ar Madlēnu, atsteidzās satrauktā trupa, Moljērs kaut kur aizbrauca ievākt ziņas un aizvest dāvanu, bet atgriezies izlēma, ka jāķeras pie vēl viena līdzekļa, lai atgūtu iespēju lugu izrādīt.

Dramaturgiem šis līdzeklis pazīstams jau sen, un tas ir tāds, ka autors, ar varu piespiests, ķeras pie sava sacerējuma apzinātas izkropļošanas. Ārkārtējs līdzeklis! Tā rīkojas ķirzakas, kas, notvertas aiz astes, nomet to un aizbēg. Jo ķirzaka zina, ka labāk dzīvot bez astes nekā zaudēt dzīvību.

Moljērs pamatoti sprieda: karaļa cenzori nezina, ka nekādi pārgrozījumi sacerējumā ne par matu neizmaina tā galveno nozīmi un ne mazākā mērā nepavājina tā nevēlamo ietekmi uz skatītāju.

Moljērs lugai nometa nevis asti, bet sākumu, atteikdamies no kādas ainas, un bez tam pielika spalvu arī citās lugas vietās, sabojādams tās iespēju robežās. Šī aina bija nepieciešama, un tās atmešana mazināja lugas kvalitāti, taču tās galvenajā būtībā neko nemainīja. Domājams, šajā ainā tika dotas ziņas par to, ka Madlona un Kato ir parīzietes, bet autora mērķis bija nomierināt cenzorus, uzsverot, ka abas jaunkundzes ir provincietes, kas nesen ieradušās Parīzē.

Kamēr viltīgais komediants prātoja, svītrodams savu lugu, Parīzē notika kaut kas nedzirdēts. Ne vien pašā pilsētā, bet arī desmit ljē attālumā no tās runāja vienīgi par «Smieklīgajām daiļavām». Slava pieklauvēja pie Moljēra kunga durvīm un vispirms parādījās kāda literāta Someza izskatā. Tas salonos plosījās, pierādīdams, ka Moljērs gluži vienkārši ir plaģiators un turklāt tukšs un gaužām paviršs kumēdiņu taisītājs. Daudzi viņam piekrita.

—   Viņš visu nozadzis abatam Depīraml — viesistabās klaigāja literāti.

—   Ak nē! — citi iebilda. — Šī farsa saturs nozagts itāliešiem!

Vēsts par aizliegumu vēl pielēja eļļu ugunij. Visi gribēja redzēt lugu, kurā izsmieti augstāko aprindu pārstāvji — salonu apmeklētāji. Kamēr parīzieši dedzīgi strīdējās, apspriezdami jauno lugu, grāmatu tirgotājs de Liņs ieradās teātrī un pazemīgi lūdza izsniegt viņam rokraksta kopiju, ko viņš tomēr nedabūja. Vārdu sakot, katrs darbojās savā virzienā, un galu galā Moljēra viltīgie paņēmieni deva labus rezultātus.

Viņš atrada dažus aizstāvjus starp šīs pasaules varenajiem, visai prasmīgi atsaucās uz to, ka meklēs aizstāvību pie karaļa, un pēc pāris nedēļām komēdiju atļāva izrādīt — tikai ar labojumiem.

Trupā valdīja neaprakstāms prieks, bet Madlēna pačukstēja Moljēram vienu vienīgu frāzi:

—   Dubultojiet cenas!

Praktiskajai Madlēnai bija taisnība. Teātra uzticamais barometrs — kase — rādīja vētru. Otrajā decembrī notika otrā izrāde, un teātris, kurš parasti ieņēma apmēram četrsimt livru par vakaru, šajā vakarā ienesa tūkstoš četrsimt livru. Turpmāk notika tas pats. Moljērs sāka izrādīt «Daiļavas» kopā ar Korneija vai arī Ska- rona lugām, un ikreiz zāle bija izpārdota.

Jau pieminētais feļetonists 2ans Lorē savā dzejas valodā izdotajā «Avīzē» rakstīja, ka šī luga — tukša un ākstīga, taču, jāatzīstot, ārkārtīgi smieklīga:

Aiz smiekliem plīšu, jā, nudien, Un izsmējos reiz gana! Trīsdesmit sū tik maksa vien, Bet izsmiešanās traka!

Grāmatu tirgotājs un izdevējs Gijoms de Liņs savu mērķi sasniedza. Kaut kādā noslēpumainā kārtā viņam izdevās dabūt «Daiļavu» rokraksta kopiju, un viņš paziņoja Moljēram, ka sākot lugu iespiest. Autoram nekas cits vairs neatlika kā piekrist izdošanai. Viņš uzrakstīja lugai priekšvārdu, kas sākās tā: «Ir tomēr dīvaini, ka cilvēku darbus iespiež, viņiem negribot!» Taču patiesībā tas, ka lugu iespieda, nebūt nebija nepatīkami, īpaši tādēļ, ka lugas priekšvārds autoram nodrošināja iespēju izteikt dažas savas pārdomas par «Daiļavām».

Pēc Moljēra domām, daiļavām neesot jāapvainojas par šo lugu, jo tajā attēlotas vienīgi viņu smieklīgās at- darinātājas. Pasaulē taču līdzās labajam arvien uzrodo- ties muļķīgi pērtiķi… un tā joprojām. Bez tam Moljērs kautrīgi paziņoja, ka, rakstot šo lugu, neesot pārkāpis godīgas un pieļaujamas satīras robežas.

Jāšaubās, vai Moljērs ar savu priekšvārdu kādu pārliecināja, un Parīzē atradās cilvēki, kuri iebilda, ka satīra, kā jau katram skolotam cilvēkam zināms, patiesi mēdzot būt godīga, taču diezin vai pasaulē atradīšoties jel kāds cilvēks, kurš varas iestādēm iesniegtu pieļaujamas satīras paraugu. Taču ļausim Moljēram aizstāvēties, kā viņš prot. Viņam tas nepieciešams, jo nu ir pilnīgi skaidrs, ka ar «Daiļavu» pirmizrādi dramaturgs pievērsis sev visai lielu un ciešu uzmanību. Un Moljēra kungs turpmāk neatkarīgi no jebkura — pat savas paša gribas rīkojās tā, ka šī uzmanība ne mazākā mērā neatslāba.

15. noda|a noslēpumainais Ratabona kungs

Ļoti drīz izrādījās, ka Moljērs, kā mēdz teikt, ir dramaturgs no dieva žēlastības. Viņš strādāja ārkārtīgi ātri, un vārsmas viņam raisījās viegli. Kamēr Parīzes salonu literāti un Burgundas Viesnīcas aktieri viņu zākāja, Moljērs rakstīja jaunu komēdiju dzejā, un pavasarī tā bija gatava — 1660. gada divdesmit astotajā maijā viņš to uzveda. Komēdiju sauca «Sganarels jeb Iedomātais ragnesis», un tās uzvedumā piedalījās Diparku laulātais pāris, kurš bija atgriezies pie Moljēra, nespēdams iedzīvoties Purva Teātrī, Debrī laulātais pāris, Lepī, Madlēna un Moljērs, kurš spēlēja Sganarela lomu.

Bija kluss laiks, jo karalis neatradās Parīzē, un tālab arī daudzi aristokrāti uzturējās ārpus galvaspilsētas. Un tomēr luga piesaistīja sev plašu publikas uzmanību — sevišķi tādēļ, ka jau pirmajā izrādē sākās skandāls.

Kāds buržuā parterā sacēla milzīgu traci, publiski paziņodams, ka de Moljēra kungs esot noķengājis tieši viņu, notēlodams komēdijā kā Sganarelu. Parteram viņa paziņojums, protams, sagādāja milzīgu prieku. Jokdari uzjautrinājās, klausīdamies satracinātajā buržuā, kurš draudēja žēloties policijai par komediantu, kas aizskāris godīgu cilvēku ģimenes dzīvi. Tas, zināms, bija pārpratums: rakstīdams «Sganarelu», Moljērs nebja notēlojis nevienu atsevišķu buržuā, bet gan parādījis uz skatuves greizsirdi un skopulīgu privātīpašnieku vispār. Pastāv aizdomas, ka Sganarelā sevi pazinuši daudzi, tikai bijuši gudrāki par šo buržuā, kurš parterā sacēla traci.

Tā, ar «Daiļavām» iemantojis sev Parīzes literātu vidū dažus desmitus ienaidnieku, Moljērs pēc «Sganarela» sanāca naidā arī ar krietnajiem buržuā no tirdzniecības kvartāliem.

Parīzes viesistabās «Sganarelu» apsprieda ļoti trokšņaini, pie tam spriedumi, ko izteica literāti, lielākoties bija vienveidīgi:

— Lēts darbiņš! Rupja smieklīgu situāciju komēdija, piesātināta ar pliekaniem jociņiem.

Tika dzītas pēdas, no kurienes Moljērs ņēmis šo komēdiju. Taču meklējumi sevišķus panākumus neguva.

Kad bija notikušas vairākas izrādes, Moljērs saņēma vēstuli. Kāds Nefvilnens rakstīja Moljēram, ka, noskatījies viņa komēdiju «Iedomātais ragnesis», esot atzinis to par tik jauku, ka vienas reizes viņam licies par maz un viņš to noskatījies sešas reizes. Šāds vēstules sākums sadzina apmierinātības sārtumu vaigos Moljēram, kurš pēdējā laikā pārsteigts sāka ievērot, ka slava nebūt nav tāda, kā dažs to iedomājas, bet izpaužas galvenokārt nevaldāmās lamās uz visiem ielu stūriem.

Viņš turpināja lasīt patīkamo vēstuli. Tālāk noskaidrojās, ka Nefvilnenam piemita patiesi fenomenāla atmiņa: sešās reizēs viņš bija pierakstījis visu komēdiju līdz beidzamajam vārdiņam. Šai vietā Moljēra kungs kļuva uzmanīgs — un ne velti, jo Nefvilnena kungs pavēstīja, ka esot katrai «Ragneša» ainai sarakstījis savus komentārus. Un viņš lugu ar šiem komentāriem nosūtot iespiešanai, tādēļ ka, Nefvilnena kungs rakstīja, «… tas ir gluži nepieciešams kā Jūsu, tā arī manai slavai!».

«Negodīgi cilvēki,» Nefvilnena kungs rakstīja tālāk, «varētu laist klajā slikti pārbaudītus lugas norakstus, tā nodarot zaudējumus Moljēra kungam.»

Vārdu sakot, Nefvilnena kungs nododot lugu izdevējam Zanam Ribū Augustīniešu krastmalā.

— Zvēru pie dieva, — Moljērs iesaucās, izlasījis līdz galam slavaskārā Nefvilnena kunga vēstuli, — otra tik nekaunīga cilvēka neatradīsies visā pasaulē!

Nu, te gan de Moljēra kungs kļūdījās!

1660. gada vasara ievērojama ar to, ka Moljēram beidzot radās iespēja līdztekus kārtējam repertuāram Mazajā Burbonu pilī nodot karaļa vērtējumam savas «Daiļavas». Divdesmit devītajā jūlijā lugu izrādīja Vensenas mežā pie Parīzes, uz kurieni jauniņais karalis mēdza izbraukt, lai atpūstos pie dabas krūts. Luga guva milzīgus panākumus. Un šeit galīgi noskaidrojās, ka Luijs XIV ārkārtīgi jūsmo par teātri un it īpaši par komēdiju, ko pieredzējušais Mazās Burbonu pils direktors tūdaļ iegaumēja.

Pēc tam trupa atgriezās Parīzē un spēlēja savu repertuāru, kas sāka skaidri pierādīt, ka Moljēra lugas kā izrāžu skaita, tā ienākumu ziņā pārspēj visas pārējās lugas, gan komiskās, gan traģiskās.

Trīsdesmitajā augustā Moljērs Luvrā izrādīja «Daiļavas» karaļa Vienīgajam brālim un viņa svītai — un atkal ar milzu panākumiem. Klejojošā komedianta saule acīm redzami kāpa augšup. Priekšā pavīdēja varena karjera, un trupa tūkstoš sešsimt sešdesmitā gada rudeni uzsāka patīkamās panākumu priekšnojautās. Bet tad oktobrī, četras dienas pēc nabaga satīriķa Skarrona nāves, kurš kapā beidzot guva mieru pēc šausmīgām ciešanām, ko viņam sagādāja paralīze, trupu pārsteidza kāds negaidīts notikums. Proti: karaļa brāļa trupas direktoru, kam galmā bija lieli panākumi, izdzina no Mazās Burbonu pils kopā ar visiem viņa aktieriem.

Vienpadsmitajā oktobrī, lietainā pirmdienā, Burbonu pils zālē ieradās Ratabona kungs, visu karaļa ēku galvenais uzraugs. Ratabons bija noslēpumaina spraiguma pilns un veda sev līdzi arhitektu ar kaut kādiem zīmējumiem un plāniem rokās, bet arhitektam pakaļ pulciņā nāca strādnieki, un tiem rokās bija cērtes, lāpstas, laužņi un cirvji. Uztrauktie aktieri griezās pie Ratabona kunga ar jautājumiem, ko nozīmējot šī ierašanās, Ratabona kungs dzestri un pieklājīgi paziņoja, ka esot ieradies noplēst Mazo Burbonu pili.

—    Kā?! — aktieri izsaucās. — Un kur tad lai mēs spēlējam?!

Ratabona kungs laipni atbildēja, ka viņam tas neesot zināms.

Kad atnāca Moljērs, viss pilnīgi noskaidrojās: Ratabons bija ieradies ar lielisku un galīgi izstrādātu Luv- ras pārbūves projektu, un, lai šo darbu varētu sekmīgi veikt, bija nepieciešams līdz pamatiem nojaukt ne vien Mazo Burbonu pili, bet arī Okseruā Senžermēnas baznīcu, kas atradās tai blakus.

Moljēram grīda salīgojās zem kājām.

—   Tātad mēs bez brīdinājuma paliekam uz ielas? — Moljērs noprasīja.

Ratabons neko neatbildēja, tikai līdzjūtīgi paraustīja plecus un noplātīja rokas. Formāli viņam nekā nevarēja pārmest: viņa pienākumos nekādā gadījumā neietilpa paziņot komediantu direktoram par tām pārbūvēm, ko karaļa arhitekts paredzējis karaļa ēkās.

Un Burbonu pilī tūliņ sāka klaudzēt cirvji un pajuka ģipša putekļi.

Atjēdzies no pirmā uztraukuma, de Moljērs aizsteidzās meklēt aizstāvību pie trupas aizbildņa — karaļa brāļa. Un karaļa brālis …

Taču atgriezīsimies uz mirkli pie Ratabona kunga. Patiesi, kādēļ gan vajadzēja sākt teātra nojaukšanu, ne ar pušplēstu vārdu nebrīdinot galma trupu? Tā kā nav ne mazākā iemesla pieņemt, ka Ratabona kungs aiz izklaidības nebūtu pamanījis, ka viņam turpat blakus sniedz izrādes aktieri un kādu laiku pat divas trupas reizē (kad risinājās šie notikumi ar Ratabonu, itāliešu trupa Parīzē neatradās, tā bija izbraukusi no Francijas), atliek domāt, ka virsintendants Ratabons apzināti nebija brīdinājis trupu par teātra ēkas likvidēšanu.

Pat vēl vairāk, viņš noslēpa katru gatavošanos šim pasākumam, lai trupa nepagūtu kaut kādā veidā saglābt savas izrādes. Ja nu tā (bet tā īstenībā arī bija), tad rodas jautājums: kas virsintendantu Ratabonu pamudināja tā rīkoties?

Ak vai! Izskaidrojums var būt tikai viens un proti — Ratabonu uz to sakūdīja ārkārtīgi spēcīga ienaidnieku grupa, kas Moljēru un viņa darbus ienīda jau kopš viņa pirmajām dienām Parīzē. Tika pat izteiktas aizdomas, ka virsintendants uzpirkts. Taču, kurš tieši vadījis viņa roku, neviens nezināja.

Tātad karaļa brālis ļoti enerģiski iejaucās trupas likteņa izšķiršanā un par notikumiem Mazajā Burbonu pilī nekavējoties pavēstīja karalim. Virsintendantu izsauca pie viņa majestātes, un uz jautājumu, kas notiek Burbonu pilī, Ratabons deva īsu, taču pilnīgu atbildi, pievērsdams karaļa uzmanību jaunceļamo kolonādu un ēku plānam.

Vajadzēja izšķirt jautājumu, ko iesākt ar Orleānas hercoga trupu, kas izmesta uz ielas. Jaunais karalis jautājumu izlēma vienā mirklī: vai tad Francijas karalim Parīzē ir viena vienīga teātra ēka? Ierādīt de Moljēra kunga trupai teātra telpas Palērojālā, ko agrāk dēvēja par kardināla pili.

Tad intendants paminstinājies karalim pavēstīja, ka Palērojāla zālē ne vien nav iespējams rīkot izrādes, bet tur ir bīstami pat iet iekšā, jo satrunējušās sijas var kuru katru brīdi uzgāzties uz galvas. Taču arī to nokārtoja vienā mirklī. Ratabona kungs saņēma pavēli turpināt Mazās Burbonu pils nojaukšanu un vienlaikus veikt arī Palērojāla vispārēju remontu, lai Moljēra trupa pēc iespējas ātrāk varētu tur atjaunot savas izrādes.

Tad nu Ratabona kungam vairs neatlika nekas cits, kā nekavējoties sākt remontu.

Palērojāla teātra zāle bija tā pati, kurā diženais teat- rālis kardināls Rišeljē 1641. gadā ar neparasti greznām dekorācijām uz lieliski mehanizētas skatuves izrādīja lugu «Mirams», kuras sacerēšanā pats bija piedalījies.

Ar visiem saviem tehnikas brīnumiem luga izgāzās tik pamatīgi kā reti kāda cita. Kad sāka rīkoties Ratabons, pamestā zāle bija gaužām nožēlojamā stāvoklī. Sijas ietrunējušas, griesti caurumaini, bet grīda tāda, ka bail paspert soli — var vēl salauzt kāju. Taču saruna ar karali Ratabona enerģiju ārkārtīgi uzkurināja, un, kamēr viņš rosīgi remontēja Palērojālu, Moljēra trupa sniedza izrādes augstāko franču aristokrātu pilīs. «Ragnesi» ar panākumiem izrādīja pie maršala de Lameijereja, pie hercoga de Roklēra, pie hercoga de Merkjēra un pie grāfa de Vai jaka.

Taču šajā laika posmā Moljēram vajadzēja spēlēt arī daudz augstākai sabiedrībai. Karaļa aizbildnis un Francijas pirmais ministrs kardināls Zils Mazarēns, par spīti slimībai, kas viņu saistīja pie krēsla, izteica vēlēšanos noskatīties Moljēra jaunās troksni sacēlušās lugas, un 1660. gada divdesmit sestajā oktobri trupa viņa pilī spēlēja «Daiļavas» un «Negudro». Kardināls bija apmierināts, taču daudz vairāk par kardinālu uzjautrinājās kāds jauns cilvēks, .kurš kautrīgi slēpās aiz kardināla sēdekļa atzveltnes, pie tam klātesošie augstmaņi izlikās jauno cilvēku nemanām, kaut gan visu laiku šķielēja uz viņu.

Lorē savā avīzē, kas saucās «Vēsturiskā Mūza», rakstīja mazliet mīklaini: «Abas lugas ārkārtīgi patika — un ne vien Zilam, bet arī citām augstdzimušām personām,» — pie tam divi pēdējie vārdi bija rakstīti ar lielo burtu. Tālāk Lorē pavēstīja, ka viņa eminence kardināls, lai atbalstītu trupu, licis

Lai Moljēram un visiem viņa biedriem Divtūkstoš ekiju ar skubu liek uz svariem.

Lielie burti Lorē sacerējumā ir pamatoti: aiz kardināla sēdekļa bija noslēpies pats karalis, kurš nezin kāpēc uzskatīja par nepieciešamu šajā izrādē būt klāt inkognito.

Moljērs nevilcinājās izmantot savus panākumus galmā un dabūja atļauju pārvest no Burbonu pils uz Palērojālu ne vien aktieru ģērbtuvju iekārtu, bet pat divus stāvus ložu visā pilnībā. Kā zināms, apetīte rodas ēdot, un direktoram iegribējās pārvietot uz Palērojālu arī dekorācijas un mašīnas no Burbonu pils, taču tas vairs neizdevās. Slavenais itāliešu teātra mašīnists Viga- rani, kurš bija ieradies Parīzē, lai nomainītu tikpat slaveno mašīnistu Torelli, paziņoja, ka mašīnas viņam esot vajadzīgas karaļa baletu uzvedumiem Tileriju pilī. Izcēlās cīniņš, un tajā uzvarēja Vigarani. Mašīnas palika viņa rīcībā, pie kam izcilais mašīnists izdarīja pirmo brīnumu, taču gluži citādu, nekā no viņa gaidīja galms. Proti: atkarotās mašīnas viņš visas līdz pēdējai sadedzināja kopā ar dekorācijām, ar ko pārsteidza visus, tikai vienu vienīgu cilvēku — Šarlu Lagranžu ne. Savam teātrim uzticīgais sekretārs un mantzinis satraukts sacīja trupas direktoram:

—    Vai zināt, maestro, šis Vigarani ir gatavais karātavu putns! Dekorācijām un mašīnām viņš pielaida uguni tāpēc, lai visi aizmirstu Torelli darbus.

—   Es nomanu, ka viņš ir īsts teātra cilvēks, šis Vigarani, — Moljērs uz to atbildēja.

Un patiešām — Vigarani bija īstens teātra cilvēks, proti — viņš necieta nekādus konkurentus, tomēr tas viņu nekavēja būt par teicamu mašīnistu.

Kamēr Moljērs bija spiests sniegt izrādes aristokrātu pilīs, viņam vajadzēja izturēt grūtu pārbaudījumu. Izmantodami to, ka Moljērs uz laiku palicis bez teātra telpām, burgundieši un Purva teātris sāka pārvilināt aktierus pie sevis. Viņi solīja Moljēra komediantiem zelta kalnus un apgalvoja, ka Moljēra panākumi beigušies un Palērojālā vairs netiks atgūti.

Uz Moljēru tas atstāja ļoti smagu iespaidu. Viņš kļuva bāls, sāka klepot un izkristies miesās, paslepus vērot savus aktierus, raudzīties viņos ar žēlām, nemierpilnām acīm. Šajās acīs bija lasāms jautājums: nodos vai ne? Trupa ievēroja viņa noskaņojumu un reiz ar Šarlu Lagranžu priekšgalā atnāca un Moljēram paziņoja — tā kā viņā izcilas spējas esot apvienotas ar godīgumu un laipnību, trupa lūdzot viņu neraizēties: aktieri neiešot prom meklēt laimi, lai cik izdevīgus priekšlikumus tiem izteiktu.

De Moljēra kungs gribēja daiļrunīgi atbildēt, ko viņš lieliski prata, taču saviļņojumā nepateica ne vārda, vienīgi paspieda katram roku un devās prom, lai vienatnē visu pārdomātu.

16. nodaļa

bēdīgais notikums ar greizsirdīgo princi

Nesamokiet savu talantu!

Lafontēns

Šajā savas dzīves posmā Moljērs pieļāva lielu kļūdu: viņš uzklausīja slikto, ko par viņu runāja, un apvainojumi, kurus vajadzēja atstāt neievērotus, ķērās viņam pie sirds. Līdzko uz skatuves parādījās Moljēra komēdijas un tāpat nelielie jociņi — farsi, ko viņš vērtēja tikpat augstu kā lielā repertuāra lugas, Parīzes literāti tūdaļ sāka vienā balsī runāt, ka Moljērs esot tukšs jokdaris, kurš nespējot risināt nopietnas tēmas. Šādu runātāju atradās desmitiem. Tiesa gan, daži to apstrīdēja, un to starpā bija arī slavenais un izcili talantīgais fabulu sacerētājs Lafontēns, kurš ar laiku kļuva par Moljēra labāko draugu. Jau pēc pirmajām Moljēra izrādēm Lafontēns izsaucās:

— Šis cilvēks ir manā gaumē! — un runāja par to, cik lieliski Moljērs savos darbos atveido raksturus no dzīves īstenības.

Bet, redz, Moljērs uzklausīja nevis Lafontēna vārdus, bet gan to, ko runā pretēji noskaņotie ļaudis. Galu galā Moljēram radās doma pierādīt visai pasaulei, cik labi viņš spēj mūžīgo greizsirdības tēmu, kas «Sganarelā» risināta komiski, atveidot nopietni, izmantojot šim nolūkam varoni no visaugstākās sabiedrības. Pārstrādājot «Sganarelu», viņam kaut kādā veidā izdevās uzrakstīt varoņkomēdiju ar virsrakstu «Dons Garsija no Navar- ras jeb Greizsirdīgais princis».

Tikmēr virsintendants bija pabeidzis Palērojāla remontu. Viss bija sakārtots, bet zem griestiem nostiepts milzīgs gaišzila auduma gabals, kas kalpoja divējādiem mērķiem: skatītājiem tas patīkami atgādināja mākslīgas debesis un, otrkārt, neļāva ūdenim pilēt skatītājiem uz galvas, jo griesti, par spīti Ratabona izdarītajam remontam, tomēr laida cauri ūdeni.

1661. gada divdesmitajā janvārī Moljēra trupa ievācās Palērojālā, bet pēc tās ieradās arī itāliešu trupa, kas bija atgriezusies Parīzē. Atkal tika sadalītas dienas, tikai šoreiz itālieši maksāja Moljēram — lai atlīdzinātu iz

devumus, kādi viņam radušies remonta laikā. Tie radās tādēļ, ka ar valsts kases piešķirto naudu remontam nepietika.

Palērojālā iemirdzējās spoža gaisma, un drūmās bažas, ka pasākums vairs neatplauks, tūliņ izklīda. Publika atkal ar sajūsmu uzņēma Moljēra lugas, pie kam kļuva galīgi skaidrs, ka visu pārējo autoru lugas tā sāk aizmirst.

Likās, viss norisinās veiksmīgi, bet tad ceturtajā februārī uz skatuves parādījās jau pieminētais «Greizsirdīgais princis». Greznajam augstākajai sabiedrībai domātajam lugas uzvedumam bija iztērēts ļoti daudz naudas, bet pats direktors, kuram laikam gan bija piemirsies, kā viņu reiz apmētāja ar āboliem, iestudējumā tēloja spožu princi.

Publika ieinteresēta gatavojās noskatīties Moljēra kunga jauno lugu un vēlīgi noklausījās Elvīras pirmo monologu, ko runāja Terēze Markīze Diparka. Uznāca dons Garsija un sāka savus daiļskanīgos monologus par cildenu drosmi, par donnas Elvīras acu mirdzumu un citām cēlām lietām. Monologi bija tik gari, ka publika tikmēr vienā mierā aplūkoja gan zilās debesis, gan Palērojāla zeltītās ložas. Moljērs spēlēja, taču sirds viņam bija nemierīga: kase bija devusi sešsimt livru, bet teātris nepavisam nebija pilns. Publika garlaikodamās gaidīja, kas interesants būs tālāk, taču ar šausmām jāatzīst, ka tā nesagaidīja nekā interesanta, un ugunis pār greizsirdīgo princi apdzisa, šķidriem aplausiem skanot.

Pieredzējuši dramaturgi zina, ka tādēļ, lai noskaidrotu, vai luga gūst panākumus publikā vai ne, nav jāuzplijas paziņām ar jautājumiem, vai luga ir laba, tāpat nav jālasa arī recenzijas. Ir daudz vienkāršāks ceļš: jādodas uz kasi un jāpavaicā, kādi ir ienākumi. Moljērs tā arī izdarīja un uzzināja, ka otrā izrāde devusi piecsimt livru, bet trešā — simt sešdesmit astoņus un ceturtā — četrsimt divdesmit sešus. Tad Moljērs «Donam Garsi- jam» pievienoja veiksmīgo «Ragnesi» un saņēma septiņsimt divdesmit livru. Taču vēlāk nelīdzēja arī «Ragnesis», dodams četrsimt livru ienākumu. Visbeidzot parādījās nepanesamais septiņnieks un Moljēra dzīvē liktenīgais septiņpadsmitais februāris.

Ceturtdien, septiņpadsmitajā februārī, «DonaGarsijas»septītā izrāde deva septiņdesmit livru. Tad nu izgaisa direktora pēdējās šaubas: gan luga, gan viņš pats Garsijas lomā bija galīgi un neglābjami izgāzušies. Prinča lomu viņš spēlēja tik slikti, ka jau pirms septītās izrādes bija sācis prātot, vai neatdot šo lomu citam aktierim.

Šo izgāšanos pavadīja tas pats, kas pavada jebkuru dramaturga izgāšanos, — ienaidnieku ļaunais prieks, draugu raudulīgā līdzjūtība, kas ir daudz sliktāka par ienaidnieku līksmību, smiekli aiz muguras, sērīgi vērtējumi par to, ka autors esot izrakstījies, un sarīmēti ironiski pantiņi.

Moljērs dabūja iztukšot visu šo kausu kā apbalvojumu par tiekšanos uz augstāko sabiedrību un izstieptas un saltas lugas sacerēšanu.

— Šie buržuā nekā nesajēdz no mākslas! — direktors pavisam netaisnīgi īgņāja, vilkdams nost grezno prinča tērpu un pārvērsdamies par to, par ko viņam patiesībā vajadzēja būt, proti, par Zanu Batistu Poklēnu. Beidzot viņš sāka klepot un draudēt, ka noņemšot «Donu Garsiju» Palērojālā, bet ielikšot to galma izrāžu repertuārā. Viņš, acīm redzot, sprieda tā: kurš cits gan lai izprot prinča pārdzīvojumus, ja ne paši prinči?

Savus draudus viņš izpildīja gadu vēlāk, izrādīdams «Donu Garsiju» galmā. Te Moljērs izgāzās tāpat kā Palērojālā. Tikai pēc tam, neko neteikdams, Palērojāla direktors nolēma dažus pantus no «Dona Garsijas», kas bija padevušies labāki, pārņemt citās savās lugās, lai manta velti neietu zudumā, un no tā laika viņš nevarēja ciest, ja kāds viņam ierunājās par «Greizsirdīgo princi».

17. noda|a pēc greizsirdīgā prinča nāves

Ievērojams notikums gadījās 1661. gada sākumā. Kardināls Mazarēns devītajā martā nomira, bet jau nākošajā dienā divdesmit trīs gadus vecais karalis Luijs XIV pilnīgi apdullināja ministrus.

— Es jūs ataicināju, kungi, — teica jaunais karalis,

acis nemirkšķinot, raudzīdamies ministros, — lai jums pateiktu, ka pienācis laiks man patstāvīgi pārvaldīt valsti. Jūs man palīdzēsiet ar padomiem, taču vienīgi tajos gadījumos, kad es jums tos prasīšu. Turpmāk aizliedzu bez manas pavēles parakstīt jebkādus papīrus, kaut vai visnenozīmīgāko pasi. Katrs no jums ik dienas ziņos man par savu darbu.

Ministri, bet pēc tiem arī visa Francija tūliņ saprata, cik nopietns vīrs sēž tronī. To lieliski izprata arī Moljērs un tūdaļ bija skaidrībā par īsto vietu, kur vajadzēs griezties pēc palīdzības ārkārtējā gadījumā. Ka šādi ārkārtēji gadījumi iespējami, to nepārprotami pierādīja notikums ar «Daiļavām».

Šī paša gada pavasarī Moljērs pabeidza jaunu komēdiju — «Vīru skola». Lugā bija notēlota divu jaunu būtņu visspēcīgā kaislība, kas pārvar visus šķēršļus, ko tai liek ceļā rupjais un despotiskais vecums.

Komēdija, kas beidzās ar lukturu ugunīm un notāra noslēgtu laulības kontraktu, pirmoreiz tika spēlēta jūnijā, pie kam Moljērs tēloja Sganarela lomu, bet mīlētāju Valēru — Lagranžs. Panākumi bija milzīgi, «Donu Garsiju» publika piedeva un aizmirsa, bet «Skola» šinī sezonā tika izrādīta piecdesmit astoņas reizes, pārspējot uzvedumu skaita ziņā visas pārējās šīs sezonas lugas.

Kādu vakaru trupas direktors sēdēja savā kabinetā. Viņam priekšā gulēja iespiešanai sagatavots «Skolas» eksemplārs. Moljērs rakstīja veltījumu savam aizbildnim — karaļa brālim:

«Monsenjor! Es rādu Francijai galējās pretējības. Nav nekā diženāka un lieliskāka par vārdu, ko es lieku šīs grāmatas sākumā, un nekā niecīgāka par tās saturu .. .»

Tad Moljērs nolika spalvu, noknieba svecēm degļus, noklepojās un nodomāja: «Kādēļ gan īstenībā es tā noniecinu savu komēdiju?» Viņš nopūtās, ar spalvas augšgalu paberzēja uzaci, saviebās un turpināja rakstīt. Lieli, plati burti virknējās vārdos:

«Man, jādomā, teiks, ka tas ir tas pats, kas uzlikt māla statujai galvā kroni ar pērlēm un briljantiem vai arī būvēt krāšņus portikus un triumfa arkas pie ieejas nožēlojamā būdiņā …»

—   Vai vēl turpināt glaimus? — dramaturgs nomurmināja. — Vairāk laikam gan nav ko piebilst.

«Es, monsenjor, uzdrošinājos veltīt šo sīko nieciņu Jūsu augstībai.»

Viņš parakstījās: «Jūsu karaliskās augstības vispadevīgākais, vispaklausīgākais un visuzticamākais kalps Zans Batists Poklēns-Moljērs.»

—    Labi būs, — apmierināts noteica vispadevīgākais, glaimu azartā nepamanījis, ka vārdi par māla statuju, kurai galvā uzlikts kronis ar pērlēm, skan ārkārtīgi divdomīgi. Patiesi, kādēļ gan katrā ziņā komēdija lai būtu māla statuja, bet kronis — Orleānieša vārds?

Šā vai tā, tomēr veltījums tika nosūtīts Orleānas hercogam un uzņemts labvēlīgi, bet pēc tam trupa sāka gatavoties Svarīgiem rudens notikumiem.

Cilvēces vēsturē zināmi daudzi valsts kases izlaupī- tāji. Taču viens no pašiem spožākajiem, bez šaubām, bija Nikolajs Fukē jeb vikonts de Melēns e de Vor jeb arī marķīzs de Bēlīls, kurš mūsu aprakstāmajā periodā bija Francijas galvenā finansu pārvaldnieka amatā. Tik pamatīgi izlaupīt valsts kasi, kā to izdarīja Fukē, laimējies tikai retajam. Ja ticam ļaunām mēlēm, bet tām gribot negribot jātic, Fukē galu galā pilnīgi zaudēja priekšstatu par to, kur beidzas valsts nauda un sākas viņa paša. Attēlot to, kas Fukē laikā notika finansu ministrijā, nav iespējams. Tika izrakstīti asignējumi izmaksām no sen iztērētiem fondiem, atskaitēs rakstīja viltotus ciparus, ņēma kukuļus …

Fukē nebija pretīgs sīkstulis, bet elegants, vērienīgs valsts kases izlaupītājs. Viņš mainīja mīļākās, rīkoja dzīres, pulcināja pie sevis labākos māksliniekus, domātājus un rakstniekus — to starpā arī Lafontēnu un Moljēru. Arhitekts Levo talantīgajam ministram Vo muižā uzcēla tādu pili, ka franči, kas šai greznajā laikmetā reti par ko brīnījās, — tomēr jutās pārsteigti. Vo pils zāles apgleznoja slavenie mākslinieki Lebrēns un Miņārs, dārznieki visapkārt pilij ierīkoja tādus parkus un dārzus ar strūklakām, ka ikvienam, kas tur ienāca, prātā iešāvās doma, ka viņš atrodas paradīzē. Fukē ar to neapmierinājās, bet, itin kā neskaidri nojauzdams turpmākos notikumus, nopirka veselu salu — Belīlu — pie Bretaņas krastiem un uzcēla tur cietoksni, kurā novietoja garnizonu.

Lai būtu kā būdams, taču ap to laiku, kad kļuva slavena «Vīru skola», ministru Fukē jau dēvēja par likteņu lēmēju.

Likteņu lēmējs nolēma sarīkot savā Vo muižā svētkus karalim. Ja Fukē kaut ko darīja, tad darīja pamatīgi. Gaidīdams augstdzimušos viesus, viņš lika balt- egļu mežiņā uzcelt teātri, sagatavoja milzīgus daudzumus pārtikas, uzaicināja pašus labākos teātra mašīnistus un pirotehniķus.

Diemžēl likteņu lēmēji spēj lemt par visu citu likteņiem, tikai ne par savējo, un Fukē nezināja, ka tajā pašā laikā karalis kopā ar kādu finansistu Kolbēru pārbauda finansu ministrijas dokumentus. Pārbaude bija ātra un slepena, jo kardināls Mazarēns mirdams bija devis jaunajam karalim padomu notvert Fukē ar ievērojamā speciālista Kolbēra palīdzību. Karalis bija jauns, taču salts un gudrs un mierīgi vēroja, kā Kolbērs, kurš pilnīgi orientējās ministrijas darbā, rādīja viņam gan viltotus, gan īstus dokumentus.

Tikmēr Fukē, likteņa vadīts, beidza gatavoties bojā ejai tādējādi, ka uz savas pils frontona lika uzrakstīt latīņu devīzi «Quo non ascendam?» («Ko vēl neesmu sasniedzis?»).

Un tad piecpadsmitajā augustā ap pusdienas laiku karalis Luijs XIV sava brāļa, viņa sievas princeses An- rietas un Anglijas karalienes pavadībā atbrauca uz Vo. Aculiecinieki stāsta, ka valdnieka mūžam nemainīgā seja esot noraustījusies, kad viņš pacēlis acis un ieraudzījis devīzi uz Fukē frontona, taču jau nākošajā mirklī karaļa seja atkal atguvusi parasto izskatu. Un svinības notika, tās sākās ar brokastīm piecsimt personām, pēc tam sākās teātra uzvedumi, baleti, maskarādes un uguņošana. Mani tomēr mazāk interesē brokastis un uguņošana, vairāk tas, kā Moljērs pēc Fukē pasūtījuma spēja piecpadsmit dienu laikā uzrakstīt, iestudēt un uzvest veselu lugu dzejā «Neciešamie». Un tomēr tā bija: septiņpadsmitajā augustā notika lugas izrāde.

Ap to laiku Moljērs, acīm redzot, bija pilnīgi iepazinis

Francijas karali un izpratis viņa gaumi. Karalim ļoti patika komēdija, taču vēl vairāk viņš mīlēja baletu. Tādēļ arī «Neciešamie» bija komisks balets. Atklāti sakot, «Neciešamos» nemaz nevarēja saukt par lugu vārda tiešā nozīmē, te tika cits pēc cita notēloti satīriski, savstarpēji nesaistīti augstākās sabiedrības tipi.

Rodas jautājums: kā gan Moljērs karaļa klātbūtnē uzdrošinājās parādīt viņa galminiekus ironiskā gaismā? Moljēram bija pilnīgi precīzs un pareizs aprēķins. Pret Francijas augstāko muižniecību karalis nebūt neizturējās labi un nepavisam neuzskatīja sevi par pirmo starp muižniekiem. Pēc Luija domām, viņa vara bija dievišķa un viņš stāvēja pilnīgi savrup un nesalīdzināmi augstāk par visiem pārējiem pasaulē. Viņš atradās kaut kur debesīs tiešā dieva tuvumā un bija visai jūtīgs pret jebkura varena senjora niecīgāko mēģinājumu pacelties augstāk, nekā pieklājas. Vārdu sakot, labāk pašam pārgriezt sev rīkli nekā uzrakstīt tādu devīzi, kādu bija uzrakstījis Fukē. Luijs, kā jau agrāk teicu, atcerējās, kas notika Frondas laikā, un turēja augstāko muižniecību savās dzelžāinajās rokās. Viņa klātbūtnē par galminiekiem varēja smieties.

Tā nu Vo dārzos nolaidās aizkars. Ministra viesu priekšā vispirms stājās satrauktais Moljērs, bez grima un parastā tērpā. Mulsi klanīdamies, viņš sāka lūgt piedošanu par to, ka pārāk īsā laika dēļ neesot paguvis sagatavot izklaidēšanos diženajam monarham. Taču viņš — labākais no Parīzes teātru oratoriem — vēl nebija beidzis savu atvainošanos, kad klints uz skatuves sašķēlās un lejup krītošās ūdensstraumes vidū (lūk, ko spēja mašīnists Vigarani!) parādījās najāda. Nevienam nenāca ne prātā, ka šai valdzinošajai dievībai jau četrdesmit trīs gadi! Pēc visu atzinuma Madlēna šajā lomā bija apburoša. Viņa sāka runāt prologa vārdus:

Lai redzētu dižāko valdnieku pasaulē, Ak, mirstīgie, cēlos pie jums es no grotas …

Līdzko viņa bija beigusi skandēt pēdējo prologa vārdu, orķestrī spalgi ieskanējās obojas un sākās komiskais balets.

Kad uzvedums beidzās, karalis ar rokas mājienu pasauca Moljēru un, norādīdams uz medību pārzini Snai- jekūru, pavīpsnājis čukstēja:

—    Lūk, vēl viens tips, ko neesat atdarinājis …

Moljērs satvēra galvu rokās, iesmējās un sāka čukstēt:

—   Cik vērīgs ir jūsu majestāte … Kā gan es varēju palaist nepamanītu šo tipu?!

Vienas nakts laikā viņš iestarpināja komēdijā jaunu ainu un attēloja tajā kaislīgu briežu mednieku Dorantu, kurš bija gluži traks uz tolaik plaši pazīstamā zirgu tirgotāja Gavo zirgiem un uz slavenā mednieka Dre- kāra drosmīgajiem varoņdarbiem. Un visi skatītāji ar ļaunu prieku Dorantā pazina nabaga medību pārzini.

Šis gadījums Moljēram noderēja par iemeslu uzrakstīt karalim vēstījumu, kurā dramaturgs prata pateikt valdniekam daudz laba. Pirmkārt, ka viņš, Moljērs, pats sevi pieskaitot pie neciešamajiem, otrkārt, ka par savas komēdijas panākumiem viņš esot pateicību parādā vienīgi karalim, jo, tiklīdz karalis to atzinis par labu, — lugu par tādu atzinuši arī visi citi, treškārt, aina ar mednieku, ko viņa majestāte licis iepīt komēdijā, esot, bez šaubām, vislabākā, un Moljērs vispār ar tādu baudu kā pie šīs ainas neesot strādājis ne pie vienas ainas nevienā no savām lugām.

Kamēr dramaturgs uzlaboja savu lugu, Vo parkos sākās kāda cita luga, tikai ne komēdija, bet drāma.

Kādudien, karalim ejot pa dārza celiņu, viņa pavadonis pacēla smiltīs nokritušu vēstuli. Karalis ieinteresējās par šo vēstuli, un tā viņam tika parādīta. Ak vai! Tā bija Fukē rakstīta maiga vēstule kādai Lavaijēras jaunkundzei. Var droši apgalvot — ja Fukē tobrīd būtu ielūkojies Luijam acīs, viņš nekavējoties, pamezdams savus viesus, būtu bēdzis prom no Francijas, paķerdams līdzi vienīgi maku ar zelta naudu un pistoles. Jo kautrā jaunā muižniece• Lavaljēra, kā zināms, bija karaļa mīļākā.

Luijs pat jaunībā izcēlās ar ārkārtīgu savaldību, tādēļ Nikolā Fukē visu augustu nodzīvoja mierīgi. Karalis pārcēlās uz Fonteneblo, bet pēc tam septembra sākumā devās uz Nanti, kur sanāca karaļa padome. Kad padome beidzās un nogurušais Fukē izgāja uz ielas, kāds viņu saņēma aiz elkoņa. Ministrs nodrebēja un atskatījās. Viņa priekšā stāvēja musketieru kapteinis.

— Jūs esat arestēts, — kapteinis klusi teica.

Ar šiem trim vārdiem beidzās Fukē dzīve. Pēc tam sākās dzīvības vilkšana, un tā norisinājās Vensenas cietumā, bet pēc tam Bastīlijā. Izmeklētāji trīs gadus pētīja Fukē noziegumus, un tiesā ieradās ne vairs spožs ministrs, bet ar matiem un bārdu apaudzis drebošs arestants. Tiesnešu vidū viņš ieraudzīja visus savus niknākos ienaidniekus, ko tiesas sastāvā bija iecēlis pats karalis. Deviņi tiesneši prasīja Nikolā Fukē piespriest nāves sodu, trīspadsmit citi bija cilvēcīgāki un piesprieda Fukē mūžīgu izraidījumu no valsts, taču karalis šo spriedumu uzskatīja par nepareizu un izraidījumu nomainīja pret mūža ieslodzījumu.

Cietumā Fukē pavadīja piecpadsmit gadus, pie kam viņu ne reizi neizlaida pastaigā, neļāva ne lasīt, ne rakstīt, ne reizi neļāva arī satikties ar sievu un bērniem. Tikai 1680. gadā.— vai nu kaut kas bija iežēlinājis karaļa sirdi, vai arī viņš jau bija aizmirsis kautrās Laval- jēras tēlu, ko bija aizēnojušas citas sievietes, vai arī sāka pagaist atmiņas par devīzi uz frontona — taču, vārdu sakot, karalis parakstīja rīkojumu par Fukē izlaišanu no cietuma. Pavēle tomēr palika neizpildīta. Fukē nesagaidīja karaļa žēlastību un aizgāja no cietuma uz turieni, kur, kā viņš, bez šaubām, cerēja, cits tiesnesis tiesās gan viņu, negodīgo ministru, gan arī atriebīgo karali un it īpaši to nepazīstamo, kurš bija nometis smiltīs vēstuli.

Gribu atzīmēt vēl vienu apstākli. «Neciešamo» priekšvārdā, kas tika izdots pēc Fukē krišanas nežēlastībā un aresta, Moljērs nebaidījās pieminēt, ka prologa dzejas rindu autors ir Pellisona kungs, tas bija Fukē sekretārs un tuvākais draugs.

Pols Pellisons izturējās tikpat vīrišķīgi, uzrakstīdams Fukē attaisnošanai veselu sacerējumu, kas saucās «Runas», un ar to pierādīdams, ka nenodod savus draugus, lai tie būtu kādi būdami. Karalis ļoti uzmanīgi izlasīja Pellisona sacerējumu un izturējās pret viņu saudzīgi: viņu iemeta Bastīlijā tikai uz pieciem gadiem.

18. nodala

kas viņa ir?

Zeronimo. Nekas, nekas!

Es saku — lieliska partija! Precieties drīzāk!

«Piespiedu laulības»

Tūkstoš seši simti sešdesmit otrā gada divdesmitajā februāri jau agrāk pieminētajā Okseruā Senžermēnas baznīcā, ko Ratabona kungs vēl nebija paspējis nojaukt, notika laulības.

Zem vainaga līdzās uzkumpušajam Palērojāla trupas direktoram Zanam Batistam Moljēram, kas laiku pa laikam iekāsējās, stāvēja gadus divdesmit veca meitene, neglīta, ar lielu muti, mazām acīm, tomēr ļoti pievilcīga un koķeta.

Meitene bija tērpusies pēc visjaunākās modes un stāvēja, lepni atmetusi galvu.

Ērģeles dārdēja pār jaunlaulājamiem, taču ne ērģeļu mūzikas viļņi, ne arī labi pazīstamie latīņu vārdi nesasniedza līgavaiņa apziņu, viņu bija pārņēmusi kaisle pret savu līgavu. Aiz jaunā pāra stāvēja Palērojāla aktieri un radinieku pulciņš, kurā varēja saskatīt veco un sirmo karaļa tapsētāju Zanu Batistu Poklēnu, Bežāru māti — Ervē-Bežāras kundzi, Madlēnu, kas stāvēja ar savādu un it kā pārakmeņojušos seju, un jauno Luī Bežāru.

Mokpilna kaisle bija novārdzinājusi Moljēru, un, lūk, viņš bija panācis savu: Menū jaunkundze, kas bija tā pati Armanda Bežāra, stāv viņam blakus zem vainaga.

Laulību kontrakts skaidri pavēsta, ka līgava ir Armanda Grezenda Klāra Elizabete Bežāras jaunkundze — Marijas kundzes, dzimušas Ervē, un viņas mirušā vīra de Belvila kunga meita. Līgavai ir divdesmit vai apmēram tik daudz gadu.

Taču mēs, labi iepazinušies ar visu nelaiķa Bežāra- Belvila un viņa dzīvesbiedrenes Marijas Ervē-Bežāras ģimeni, tas ir — ar vecāko dēlu Zozefu, meitām Madlēnu un Zenevjevu un jaunāko dēlu Luī, gribētu tuvāk iepazīties arī ar pašu jaunāko, Armandu, kas nu kļūs par Moljēra sievu.

Ja laulību kontrakts, kas uzrakstīts 1662. gada janvārī, vēsta, ka līgavai ir divdesmit vai apmēram tik daudz gadu, tad tas nozīmē, ka ziņas par viņas dzimšanu jāmeklē 1642. vai 1643. gadā. Un tādas ziņas ir atrodamas.

Ar 1643. gada desmito martu datētajā aktā izteikta Marijas Ervē kundzes atteikšanās no viņas mirušā vīra Bežāra-Belvila mantojuma, jo šis mantojums apkrauts ar parādiem. Aktā uzskaitīti visi Marijas Ervē bērni, proti, Zozefs, Madlēna, Zenevjeva un Luī, kā arī maza, «vēl nekristīta, tātad tikko piedzimusi meitenīte».

Tā, protams, ir Armanda, kura pašlaik stāv zem vainaga. Viss saskan. Viņai ir ap divdesmit gadu, un viņa ir Marijas Ervē meita. Tiktāl viss būtu labi, ja nebūtu kādas pretrunas. Atteikšanās aktā Marijas Ervē bērni neatlaidīgi un vairākas reizes nosaukti par «nepilngadīgiem». Gaužām lielu izbrīnu izraisa tas civiliestādes ierēdnis, kurš aktu uzrakstījis, kā arī tie godājamie liecinieki, kas tur bija klāt, bet starp tiem atzīmēti divi prokurori, kariešu meistars un drēbnieks. Lieta tāda, ka 1643. gadā Zozefam Bežāram, vecākajam dēlam, bija divdesmit seši gadi, bet Madlēnai apmēram divdesmit pieci. Nekāds likums nekur un nekad nevarēja ne 2o- zefu, ne Madlēnu ieskaitīt mazgadīgajos.

Ko tad tas nozīmē? To, ka 1643. gada aktā sniegtās ziņas ir nepatiesas un tātad tām nav nekādas nozīmes. Un, ja nu tā, tad tumša aizdomu ēna krīt arī uz šo noslēpumaino, vēl nenokristīto meitenīti.

Marija Ervē kundze ir dzimusi 1590. gadā. Tad nu iznāk, ka viņa šo meitenīti laidusi pasaulē apmēram savas dzīves piecdesmit trešajā gadā, trīspadsmit gadu pēc Luī, kurš piedzima 1630. gadā, un kopš tā laika nav nekādu ziņu, ka Marijai Ervē būtu piedzimis vēl kāds bērns. Vai tas iespējams? Iespējams gan, taču maz ticams. Bet gluži neiespējams šķiet tas, ka neviens no Bežāru tuvākajiem draugiem un daudzajiem paziņām nekad un nekur nav ne vārda pieminējuši par to, ka jau krietni padzīvojusī ģimenes māte būtu savam mirstošajam vīram dāvājusi bērnu. Šai laika posmā Marijai Ervē nekur nav reģistrēts neviens bērns, izņēmums ir vienīgi šis 1643. gada akts.

Un kā gan lai tāds būtu reģistrēts? Kur viņš dzimis? Nav zināms. Patiesi, 1643. gada sākumā, ziemas vidū,

Bežāri uz kādu laiku izbrauca ārpus pilsētas. Šis izbraukums tieši sakrīt ar meitenītes dzimšanas laiku. Taču, jājautā, kālab gan Marijai Ervē ievajadzējās atstāt Parīzi, lai apstākļos, kas pamatoti apzīmējami par noslēpumainiem, dzemdētu bērnu?

Kur bērns kristīts? Nav zināms. Parīzē nav izdevies atrast aktu par tā kristīšanu. Tātad tas kristīts kaut kur ārpus Parīzes, varbūt Parīzes apkārtnē, varbūt kaut kur provincē. Tālāk. Kādēļ gan meitenīti tūliņ pēc dzimšanas kaut kur aizveda, kādēļ atdeva svešos ļaudīs, bet neaudzināja mājās kā visus iepriekšējos bērnus?

Kāds secinājums prasīties prasās no visiem šiem juceklīgajiem faktiem? Secinājums ir vienkāršs un bēdīgs: Marija Ervē 1643. gadā nekādu meitenīti nav dzemdējusi un 1643. gada aktā ir melojusi, pierakstīdama sev cita bērnu. Kas gan varēja pamudināt viņu tā rīkoties?

Tā kā diezin vai kādam ienāks prātā piedēvēt sev gluži svešu bērnu, dabiski rodas aizdomas, ka šo noslēpumaino meitenīti laidusi pasaulē viena no Marijas Ervē neprecētajām meitām. Rau, kāpēc notika noslēpumainais brauciens ārpus pilsētas, rau, kāpēc bērnu slēpa un neaudzināja mājās! Bet kura no abām meitām gan būtu mazās māte: Zenevjeva vai Madlēna? Runājot par Zenevjevu, jāatzīmē — nekur nav sastopams ne mazākais norādījums, ka Zenevjeva būtu šī bērna māte. Un tieši pretēji tam visi arvien bijuši pārliecināti, ka Armanda ir Madlēnas meita, un neviens to nekad nav piedēvējis Marijai Ervē. Un, ja nebūtu atrasts laulību kontrakts, kurā Armanda Grezenda Klāra Elizabete Be- žāra minēta kā Marijas Ervē meita, — šis atklājums sajauc visas kārtis, — neviens Marijas Ervē vārdu nebūtu pat pieminējis.

Pazīstamais literāts Brosets savos memuāros rakstīja tā: «Depreo man stāstīja, ka Moljērs pašā sākumā bijis iemīlējies komediantē Bežārā, kuras meitu viņš apprecēja.»

Paskvilu grāmatas «Slavenā komediante» (runa ir par Armandu Bežāru-Moljēru) anonīmais autors rakstīja: «Viņa bija meita mirušajai Bežārai — komedi- antei, kura Langedokā guva milzu panākumus jaunu vīriešu vidū tajā laikā, kad laimīgā kārtā nāca pasaulē viņas meita.»

Vārdu sakot, daudzi pēc Moljēra nāves rakstīja, bet, viņam dzīvam esot, runāja, ka Armanda ir Madlēnas meita. Taču bez šīm vārdiskajām un rakstītajām ziņām pastāv vēl vesela virkne smalku, taču netiešu pierādījumu tam, ka Madlēna ir Armandas māte.

Kad Moljērs apprecēja Armandu, viņš, kā tas redzams no laulību kontrakta, no Marijas Ervē saņēma meitas Armandas pūra tiesā desmittūkstoš livru. Bet pēc tam, kad Marija Ervē 1643. gada aktā sniegusi nepatiesas ziņas, mums ir tiesības viņai neticēt. Desmittūkstoš Turas livru Marijai Ervē nevarēja būt un arī nebija. Šo naudu, kā pēc tam izrādījās, Armandai pūrā devusi Madlēna Bežāra, vienīgais turīgais cilvēks visā ģimenē. Taču kāpēc gan Madlēna lai nebūtu devīga pret savu māsu? Madlēnas devīgums vienmēr nav bijis vienāds, liksim to vērā. Kad divus gadus pēc Armandas laulībām apprecējās Zenevjeva, viņa saņēma pūrā piecsimt livru skaidrā naudā un apmēram par trīsarpus tūkstošiem veļu un mēbeles.

Mirdama Madlēna Zenevjevai un klibajam Luī atstāja nelielu mūža pensiju, bet Armandai —: trīsdes- mittūkstoš livru.

Kad dienvidos gluži kā no gaisa nokrita Menū jaunkundze, Madlēna viņu tik ļoti aprūpēja, ka neviens no apkārtējiem neticēja, ka tā var rūpēties par māsu. Tā vienīgi māte spēj gādāt par bērnu. Te, starp citu, jāpiebilst, ka nav ne mazāko šaubu par to, ka Menū un Armanda ir viena un tā pati persona. Citādi mums būtu ziņas par Menū nāvi, un bez tam mēs nekādi nevarētu izskaidrot, no kurienes Parīzē uzradusies Armanda.

Kas tad mums jāsecina?

Lūk, kāds ir šis secinājums: 1662. gadā Moljērs apprecēja savas pirmās nelikumīgās sievas Madlēnas Be- žāras meitu, to pašu Armandu, kura pēc aktiem nepatiesi skaitās Marijas Ervē meita.

Bet kas tad bija Armandas tēvs? Aizdomas vispirms krita uz Esprī de Remonu de Mormuaronu de Modēna kungu, mums jau pazīstamo Madlēnas pirmo mīļāko un viņas pirmā bērna — Fransuāzas tēvu. Un tūdaļ noskaidrojās, ka šīs aizdomas nav pamatotas. Ir daudz pierādījumu tam, ka Madlēna kādu laiku ļoti vēlējās, lai Modēns savus sakarus ar viņu apstiprinātu ar likumīgām laulībām, kālab viņa ne vien necentās noslēpt cilvēkiem, ka viņai no de Modēna piedzimusi Fransuāza, bet, gluži pretēji, atzīmēja šo notikumu ar oficiālu aktu. Ja Madlēnai no de Modēna būtu piedzimis otrs bērns, tad tas vēl vairāk saistītu Madlēnu ar Modēnu un ļoti veicinātu Madlēnas laulību plānus. Nebija itin nekāda iemesla slēpt šo bērnu un pierakstīt to savai mātei. Te, acīm redzot, viss notika tieši otrādi: Madlēna slēpa bērnu no Modēna.

Kavalieris de Modēns kopā ar Luī de Burbonu, grāfu de Suasonu un hercogu Gīzu 1641. gadā piedalījās sazvērestībā pret Rišeljē un kaujā pie Marfē 1641. gada sestajā jūlijā tika ievainots. Parīzes parlaments tā paša gada septembrī piesprieda Modēnam nāves sodu, kādēļ Modēns slapstījās — vispirms Beļģijā, bet pēc tam arī Francijā, visādi izvairīdamies no Parīzes. Tā turpinājās līdz 1643. gadam, kamēr pēc Rišeljē un Luija XIII nāves Modēns tika amnestēts un guva iespēju atgriezties galvaspilsētā.

Jāpiezīmē, ka arī Bežāru ģimene, baidīdamās no iespējamām valdības represijām sakarā ar to, ka Modēns bijis tuvs viņu ģimenei, pameta Parīzi, taču Bežāru klaiņo jumi nenotika tajās vietās, kur uzturējās Modēns. Tātad skaidrs, ka, uz gadiem diviem no Madlēnas šķirts, Modēns, atgriezies Parīzē, būtu atradis Madlēnu ar svešu bērnu uz rokām, un tas gan nekādā ziņā neveicinātu Madlēnas un Modēna sakaru nostiprināšanos.

Modēns nekādā gadījumā nebija Armandas tēvs. Viņas tēvs tātad bija kāds kavalieris, kas bijis Madlēnai tuvs 1642. gada vasarā, kad viņa uzturējās Francijas dienvidos. Sastapties Madlēna šajā laikā varēja ar daudziem, ar kādu varēja būt arī tuvās attiecībās, taču nelaime tā, ka starp citiem viņa sastapās — mēs to noteikti zinām — arī ar 2anu Batistu Poklēnu, karaļa kambarsulaini un tapsētāju, kurš ietilpa karaļa Luija svītā. Tas notika Monfrenē kūrvietā, kur karalis Luijs XIII dzēra dziednieciskos ūdeņus, un tas bija 1642. gada jūnija otrajā pusē.

Un, lūk, šī sastapšanās Monfrenē, neapšaubāmi tuvās attiecības starp Poklēnu un Madlēnu šajā laikā bija par iemeslu drausmīgajām baumām, kādas vēlāk izplatījās par Moljēru.

«Slavenās komediantes» autors rakstīja tā: «… viņu (Armandu) uzskatīja par Moljēra meitu, kaut arī vēlāk viņš bija tās vīrs …»

Kad dažus gadus pēc Moljēra nāves Armandu aicināja tiesā par liecinieci kādā svešā lietā, vienas puses advokāts asā runā centās noraidīt liecinieci, publiski apgalvodams, ka viņa esot sava tēva sieva un atraitne.

Svarīgu nozīmi piedēvēja Sapēla vēstulei Moljēram, vēstulei, kura rakstīta 1659. gadā un kurā ir noslēpumainas rindas: «… šīs brīnišķās dzejas Jūs parādīsiet vienīgi Menū jaunkundzei, vēl jo vairāk tādēļ, ka tajās esat apdzejots Jūs un viņa …»

Daži fakti liek domāt, ka Armandas laulības notikušas pēc tik briesmīgām un smagām scēnām starp Moljēru un Madlēnu un starp Armandu un Madlēnu, ka šo triju cilvēku dzīve bija kļuvusi neciešama, un Armandai gandrīz vai vajadzēja bēgt uz sava nākošā vīra māju.

Oficiāli dokumenti liecina, ka 2enevjeva Bežāra nav piedalījusies ne'laulību kontrakta noslēgšanā, ne Moljēra laulībās, pie kam daudzi uzskatīja, ka tas izskaidrojams kā protests pret šīm drausmīgajām laulībām.

Vārdu sakot, sagandēdamas Moljēram dzīvi, no visām pusēm plūda baumas, ka viņš ir izdarījis vissmagāko asinsgrēku — apprecējis savu meitu.

Ko lai saka par šo mīklaino gadījumu, kas saistīts ar milzumu nepatiesu aktu, netiešu pierādījumu, pieņēmumu, apšaubāmu ziņu? … Lūk, mans secinājums. Esmu pārliecināts, ka Armanda ir Madlēnas meita, ka viņa laista pasaulē slepus, nav zināms, kur, un no nezināma tēva. Nav nekādu tiešu pierādījumu tam, ka baumas par asinsgrēku būtu patiesas, tātad — ka Moljērs būtu apprecējis savu meitu. Taču nav arī nekādu pierādījumu, ar ko šīs drausmīgās baumas pilnīgi atspēkot.

Lūk, tur mans varonis stāv zem vainaga blakus meitenei, par kuru viņš ir divreiz vecāks un par kuru stāsta, ka tā esot viņa paša meita. Ērģeles drūmi dārd pār viņiem, vēstīdamas visvisādas nelaimes šajā laulībā, un visi šie pareģojumi piepildīsies.

Pēc kāzām Palērojāla direktors pameta savu dzīvokli svētā Luvras Tomā ielā un pārcēlās ar jauno sievu uz

Rišeljē ielu, paņemdams līdzi sulaini Provansālu, kurš viņam sagādāja mūžīgas nepatikšanas, un kalponi Luīžu Lefebru.

Tur, Rišeljē ielā, itin ātri sākās likstas. Noskaidrojās, ka laulātie draugi nepavisam neder viens otram. Vecīgais un slimais vīrs joprojām kvēli mīlēja savu sievu, taču sieva viņu nemīlēja. Un viņu dzīve drīz vien kļuva par elli.

19. nodaļa DRAMATURGA SKOLA

Lai kas notika Moljēra dzīvoklī Rišeljē ielā, Palērojāla teātrī dzīve ritēja savu gaitu. Šajā gadā trupā iestājās jauni aktieri. Pirmais bija Fransuā Lenuārs de la Toriljēra kungs, agrākais ka Valērijas kapteinis, apveltīts ne tikai ar labām aktiera dāvanām, bet arī lielu praktisku pieredzi, tādēļ Moljērs viņam uzticēja dažus administratīvus pienākumus, un otrs — lielisks komiķis Gijoms Markuro de la Brekūra kungs. Šis aktieris bija arī dramaturgs un bez tam vēl slavens kā bīstams duelants, kas savu divkauju dēļ dažu labu reizi bija iekūlies nepatikšanās.

Sezona pēc 1662. gada lieldienām pagāja klusi, jo publika jau bija noskatījusies pirmās Moljēra lugas, un ienākumi no tām kļuva mazāki. Cik necik dzīvības radīja vienīgi «Vīru skola» un Buaijē luga «Tonnak- sārs». Tā tas turpinājās līdz decembrim, kad nāca jauna Moljēra luga — pieccēlienu komēdija «Sievu skola».

«Sievu skola», tāpat kā «Vīru skola», bija uzrakstīta, aizstāvot sievietes un viņu tiesības izvēlēties sev mīļoto, un stāstīja par greizsirdīgo un despotisko Arnolfu, kurš gribēja precēt jauniņo Agnesi. Šai lugā, kas pārbagāta ar situāciju komiku, Arnolfa lomā pirmoreiz ieskanējās kāds smeldzīgs, rūgtuma pilns motīvs.

Kad lugas beigās jauniņā Agnese gūst uzvaru un aiziet no Arnolfa ar savu iemīļoto, pretīgu un smieklīgu īpašību pārpilnais Arnolfs piepeši kļūst nožēlojams un cilvēcisks.

—    Ak, kā gan izsacīt, cik ļoti tevi mīlu?! — pēkšņi, it kā nomezdams pretīgā greizsirža čaulu, kaismīgi izsaucas Arnolfs. — Kā lai tev, nepateicīgā, to pierādu? Vai rūgtas asaras raudāt? Matus plēst? Varbūt tu gribētu, lai nogalinu sevi? Jel saki, nežēlīgā, saki, ko tu vēlies, un esmu gatavs pierādīt, ka degu vienās liesmās!

Skatītāji pievērsa uzmanību šim Arnolfa monologam un citi līdzjūtīgi, citi ļaunā priekā runāja, ka tajā esot izteikti Moljēra kunga personiskie pārdzīvojumi. Ja tas tiesa, un, ak vai, tā arī bija, tad var spriest, cik nelādzīgi ritēja dzīve Rišeljē ielā.

Aktieri «Sievu skolu» spēlēja lieliski, turklāt lielus panākumus guva ne vien Moljērs, kurš spēlēja Arnolfu, bet arī Brekūrs sulaiņa Alēna lomā.

Jāsaka, visi notikumi, kas atgadījās pēc Moljēra iepriekšējo lugu parādīšanās, gluži nobālēja salīdzinājumā ar to, kas notika tūdaļ pēc «Sievu skolas» pirmizrādes. Vispirms jau pašā pirmizrādē sākās skandāls. Kāds Plapisons, cītīgs Parīzes salonu apmeklētājs, līdz dvēseles dziļumiem sašutis par lugas saturu, sēdēdams uz skatuves, pēc katras asprātības vai trika pagrieza aiz dusmām ugunssarkano seju pret parteru un sauca:

—    Smej ieties taču, jūs tur parterā! Smej ieties!

Un piedevām kratīja parteram dūres. Skaidrs, ka parters tādēļ smējās vēl trakāk.

Publikai luga ārkārtīgi patika, un uz otro un turpmākajām izrādēm ļaudis plūda bariem, sakāpinot ienākumus līdz rekorda skaitlim — tūkstoš piecsimt livru vienā vakarā.

Ko tad par jauno lugu teica literāti un Parīzes teātra pazinēji? Sākumā viņus bija grūti saprast, jo salonos skanēja tik negantas Moljēram veltītas lamas, ka vispār nebija iespējams kaut ko apjēgt uzreiz. Tiem, kuri par Moljēru sodījās jau agrāk, nāca klāt desmitiem jaunu saniknoto. Ar dziļu sarūgtinājumu jāatzīmē, ka atbaidošajām aizkaitinātas skaudības jūtām ļāvās ari tāds liels cilvēks un rakstnieks kā Pjērs Korneijs.

Kas attiecas uz Burgundas Viesnīcas aktieriem, tad tie pēc pirmajām «Sievu skolas» izrādēm staigāja apkārt gluži bāli. Taču jāatzīst, ka burgundiešu sarūgtinājums bija pamatots. Atklājās kaut kas nedzirdēts: parā

doties šai lugai, burgundiešu ienākumi strauji samazinājās.

Pēc tam Parīzē uzradās naivi ļautiņi, kuri visur aizvainotā tonī stāstīja, ka Moljērs ar savas komēdijas varoni Arnolfu esot parādījis tieši viņus. Tiem nu gan Palērojāls būtu varējis atlīdzināt par savu ienākumu palielināšanos!

Tātad luga sacēla negantu brēku, un tajā bija grūti sadzirdēt Moljēra draugu retās balsis, kuras varēja saskaitīt uz pirkstiem. Vienīgā balss, kas izskanēja spēcīgi, piederēja talantīgajam domātājam un literātam Bualo-Depreo:

Gan tavu skauģu pēlumi Kā plata duļķu upe plūst, Bet tava komēdija brīnišķā Gadsimtos tālos slavu gūs!

Tālāk viss iegrozījās slikti. Kāds jauns cilvēks, literāts Zans Donno de Vize, pirmais uzstājās presē sakarā ar «Sievu skolu». De Vizēs raksts rāda, ka, to rakstot, autoram sirds vai plīsusi aiz dusmām. De Vizem vispirms gribējās pateikt, ka šī komēdija nevar gūt panākumus, taču to sacīt nevarēja, jo komēdija guva žilbinošus panākumus. Tālab de Vize izteicās, ka luga gūstot panākumus vienīgi tāpēc, ka aktieri to meistariski spēlējot, un tas liecina, ka de Vize bija prātīgs vīrs. Tālāk de Vize pavēstīja, ka viņu sarūgtinot milzīgais daudzums nepieklājību, kas sastopamas komēdijā, un pie reizes piezīmēja, ka intriga tajā esot savīta vāji. Bet de Vize, kā jau teicu, bija prātīgs vīrs, tādēļ jutās spiests atzīt, ka lugā tomēr ir arī šis tas veiksmīgs un daži tipi gan Moljēram esot tik spilgti, it kā būtu ņemti tieši no dzīves.

Bet pašu galveno de Vize, acīm redzot, pateica raksta beigās, kur tika pavēstīts, ka itin drīz Burgundas Viesnīcā parādīšoties jauna luga, kam būšot sakars ar Moljēra «Skolu». De Vize to pavēstīja ļoti viltīgi, lai gan autors netika minēts, katram tūliņ kļuva skaidrs, ka šis jaunums būs paša de Vizēs spalvas darbs.

Kā šajā laikā izturējās Moljērs? Vispirms viņš «Skolu» veltīja karaļa brāļa — sava labvēļa sievai — princesei

Anglijas Anrietei un šajā veltījumā pēc savas paražas princesi vai applūdināja ar glaimiem. Bet tad Moljērs izdarīja liktenīgu kļūdu. Aizmirsis, ka rakstnieks nekādā gadījumā nedrīkst rakstiski ielaisties nekādos strīdos par saviem darbiem, aiz dusmām gluži satracināts, Moljērs nolēma uzbrukt saviem ienaidniekiem. Tā kā viņš labi pazina skatuvi, tad arī savu triecienu deva no skatuves, sacerēdams un 1663. gada jūnijā nospēlēdams nelielu ludziņu ««Sievu skolas» kritika».

Šī luga, kurā savu pirmo lielo lomu — Elīzu tēloja Armanda Moljēra, izsmēja Moljēra kritiķus.

Rīkodamies pēc labi apsvērta plāna — allaž nodrošināt sev aizmuguri galmā —, Moljērs šo lugu ar visai glaimojošiem vārdiem veltīja karaļa mātei Austrijas Annai. Tomēr turpmāk karaļa māte Moljēram maz palīdzēja.

Vispirms publika ar sajūsmu Lizidasā pazina de Vizēs kungu, kamēr viena daļa publikas kliedza, ka tas neesot de Vize, bet gluži kā dzīvs Edms Burso kungs, arī literāts un nikn's Moljēra pretinieks un nopēlējs.

Lizidasam — de Vizem sametās tumšs gar acīm pēc «Kritikas» parādīšanās, un viņš nāca klajā ar savu solīto lugu. Tai bija sarežģīts nosaukums «Zelinda jeb īstā «Sievu skolas» kritika, jeb arī «Kritikas kritika»». Tajā bija attēlots kāds Elomirs (burtus pārstatot vietām, iznāk vārds — Moliers), kurš noklausās svešas sarunas mežģīņu tirgotavā, kur norisinās lugas darbība. Lai kā Burgundas Viesnīca vēlējās izrādīt lugu par Elomiru, tā šo lugu tomēr neiestudēja, jo, iepazīstoties rūpīgāk, atklājās, ka tā ir muļķīgs savārstījums, un de Vize apmierinājās ar to, ka savu darbu iespieda un izplatīja Parīzē, turklāt atklājās, ka lugā «Zelinda» ir mazāk kritikas nekā visparastāko apmelojumu.

De Vize pavēstīja, ka desmit veclaicīgās pamācības dzejā, kuras Arnolfs, gatavodamies kāzām, noskaita Agnesei, neesot nekas cits kā nepārprotama desmit dieva baušļu parodija. Kā redzat, de Vizēs kungs atbildēja de Moljēra kungam visai nopietni.

— Ak, nelietis! — de Moljērs nošņācās, satverdams galvu. — Pirmkārt pamācību nav desmit! Arnolfs iesāk vienpadsmito! …

Un viņam galvā saka joņot Arnolfa pamacību sākuma rindas:

Kad apburošā līgava

Iet svētā laulībā,

Tai būtu zināms jādara …

—    Viņš iesāk vienpadsmito! — Moljērs teica saviem aktieriem.

—     Iesāk, — klusi atbildēja Moljēram, — bet nepasaka neviena paša vārda kā tikai to: vienpadsmitā pamācība; tā ka paliek prātā, dārgo meistar, ka to ir tieši desmit.

Un te man jāpiebilst — tā ir liela laime, ka de Vize, acīm redzot, nezināja, no kurienes Moljērs aizguvis šīs desmit laulības dzīves pamācības. Jo tās bija ņemtas no svēto baznīcas tēvu darbiem.

Tikmēr notikumi steigšus risinājās tālāk — un literātu vidū naids pret Moljēru auga augumā. Viens no naida iemesliem bija tas, ka pēc «Sievu skolas» parādīšanās karalis apbalvoja Moljēru ar tūkstoš livru gada pensiju; lai atzīmētu izcilā komēdiju rakstnieka nopelnus. Pensija nebija nekāda lielā, jo zinātniekiem un literātiem parasti piešķīra daudz vairāk, un tomēr arī tai bija nozīme. Labās attiecības starp Pjēru Korneiju un Moljēru galīgi izjuka. Tiesa gan, te mazāk vainojama pensija, vairāk «Skolas» brīnumainie panākumi un vēl kāds niecīgs iemesls: Moljērs bez kāda Jauna nolūka, vienīgi joka pēc pārnesa kādu Korneija traģēdijas «Sertorijs» dzejas rindu «Skolas» otrā cēliena beigu ainā, likdams šo rindu norunāt Arnolfam, kālab Korneija vārdi ieskanējās komiski.

Šķiet, tāds sīkums (Arnolfs, uzrunādams Agnesi, atkārto Pompeja vārdus: «Nu diezgan! Es te saimnieks! Ejiet, kurp jums likts!») Korneijam nenodarīja nekāda ļaunuma, tomēr viņš jutās ārkārtīgi aizvainots par šādu rīkošanos ar viņa traģēdijas rindām.

Turpmāk Moljērs saņēma vēl smagākus triecienus. Augstākajās aprindās sāka runāt, ka ««Sievu skolas» kritikā» Moljērs izsmējis divas personas: Zaķu de Suvrē, Maltas ordeņa bruņinieku, un hercogu de La- feijādu, Francijas maršalu un franču gvardes pulka komandieri. Ar Zaķu de Suvrē viss izbeidzās laimīgi, bet ar de Lafeijādu — slikti. No visām pusēm uzkūdīts, viņš beidzot iemantoja pārliecību, ka «Kritikā» ar marķīzu, kurš stulbi un sašutuma pilns atkārto vienus un tos pašus vārdus «Krējuma torti!», domāts tieši viņš, un niknumā rupji apvainoja Moljēru. Sastapis dramaturgu Versaļas galerijā, Lafeijāds, izlikdamies, ka grib Moljēru apskaut, satvēra viņu ar abām rokām, piespieda sev klāt un pret savu svārku dārgajām pogām saplosīja asiņainu viņa seju.

Rūgti domāt par to, ka Moljērs hercogam par šo apvainojumu nekādi neatmaksāja. Vai te vainojama kautrība vai atšķirība starp komedianta un hercoga stāvokli, vai varbūt bailes izpelnīties karaļa dusmas, jo majestāte bargi vērsās pret divkaujām (Moljērs pats savās komēdijās arvien izsmēja duelantus), tikai Moljērs hercogu uz divkauju neizsauca. Tomēr domājams, ka tad, ja tas būtu noticis, Moljēra darbība pēc «Sievu kritikas» izbeigtos uz mūžīgiem laikiem, jo Lafeijāds, bez šaubām, būtu viņu nogalinājis.

De Vizēs luga nenonāca uz Viesnīcas skatuves, toties otram cilvēkam, ko Moljērs izsmēja «Kritikā», — Edmam Burso veicās labāk. Viņa lugu «Mākslinieka portrets jeb «Sievu skolas» kontrkritika» burgundieši izrādīja. «Portretā» Burso rādīja Moljēru kā pavisam šaubīgu personu un, tāpat kā de Vize, atgādināja desmit pamācības. Tomēr karalis ziņojumus par pamācībām uzņēma vienaldzīgi, un Parīzē sāka tenkot, ka valdnieks ar lielu interesi sekojot cīņai, kas iedegusies starp Moljēru un viņa ienaidnieku falangu, un ka viņš pat esot devis Moljēram padomu vēlreiz uzbrukt saviem ienaidniekiem no skatuves. Ai, tad gan karalis bija devis sliktu padomu!

De Moljēra kungs uzrakstīja lugu «Versaļas eks- promts» un 1663. gada četrpadsmitajā oktobrī to uzveda. Uz skatuves tika attēlots karalim veltītas lugas mēģinājums, tā ka palērojālieši tēloja paši sevi. Bet šis mēģinājums Moljēram bija vienīgi iegansts, lai dotos uzbrukumā saviem ienaidniekiem burgundiešiem.

Par aizvainoto komediantu ar izķēmoto seju sāka arvien vairāk un vairāk runāt sliktu. Ka Moljērs nelaimīgs laulības dzīvē, Parīze, protams, jau zināja. Nekrietnie tenkotāji izplatīja baumas, ka Armanda jau sen krāpjot vīru. Moljēru mocīja kāda apslēpta vājība: izsmiedams Sganarelus un Arnolfus, viņš pats bija slimīgi greizsirdīgs. Var iedomāties, kādu iespaidu uz Moljēru atstāja šīs baumas, kas viņu padarīja visu acīs smieklīgu. Moljērs nodomāja, ka šim apkaunojumam iemeslu devuši burgundieši, un niknās dusmās sāka par tiem ņirgāties «Versaļas ekspromtā».

—    Kurš no jums tēlo karaļus? — lugā jautāja Moljērs, tēlodams pats sevi. — Ko? Šis jaunais cilvēks ar jauko augumu? Nedzeniet jokus! Karalim jābūt lielam un resnam kā četri cilvēki kopā! Karalim, velns lai parauj, jābūt ar lielu vēderu! Karalim vajadzīgi pamatīgi miesas apmēri, lai varētu labi aizpildīt troni!

Nevajadzēja gan, nevajadzēja smieties par Zašarī Monflēri fiziskajiem trūkumiem!

Pēc tam sekoja zobgalības par aktrises Bošato un aktieru Otroša un Viljē deklamēšanas veidu.

Pie reizes Moljērs aizskāra arī marķīzus, izteikdamies par viņiem tādējādi:

—    Tāpat kā antīkajās komēdijās redzējām komisko kalpotāju, kurš skatītājus smīdina, tā mūsdienu lugās publikas uzjautrināšanai nepieciešams marķīzs.

Pēc tam Moljērs iedzēla Edmam Burso, «Versaļas ekspromtā» uz skatuves nosaukdams viņu par rakstnie- ķeli… Jā, bez šaubām, karalis bija devis Moljēram kļūmīgu padomu! Bet mūsu varonis droši vien jutās kā vientuļš vilks, kas dzird sev aiz muguras elsojam ^ig- los viņu lencošos suņus.

Un šim vilkam klupa virsū visi kā viens: de Viljē kopā ar de Vizi sacerēja lugu «Marķīzu atriebība», bet par savu sirmo tēvu līdz sirds dziļumiem aizvainotais Monflēri, jaunākais, — Antuāns Zakobs uzrakstīja lugu «Kondē pils ekspromts».

«Marķīzu atriebībā» ar Moljēru apgājās jau pavisam vienkārši, nosaucot viņu par vulgāru cilvēku, kurš zog domas citiem autoriem, par pērtiķi un ragnesi, bet «Ekspromtā» Antuāns Monflēri pilnā mērā atdarīja Moljēram par to, ko Moljērs savā «Ekspromtā» bija nodarījis vecajam Monflēri: Antuāns Zakobs Monflēri ņirgājās par Moljēru Cē?ara lomā, un tam bija pamats, jo ir zināms, ka Moljērs šo lomu spēlēja visai slikti.

Pēc tam arī Purva teātris iesaistījās uzbrukumos un savukārt lugā izsmēja Moljēru.

Kāds Filips de Lakruā kā pēdējais uzrakstīja sacerējumu ar nosaukumu «Komiskais karš jeb «Sievu skolas» aizstāvēšana», kurā pamatoti aizrādīja, ka pa to laiku, kamēr Apolons atpūšoties debesīs, rakstnieki un aktieri plēšoties kā suņi. Tomēr de Lakruā atzina, ka luga, kuras dēļ sācies šis karš, tātad «Sievu skola», esot laba luga, un izteica to ar paša Apolona vārdiem.

Nelaimīgais 1663. gads beidzās ar pārkaitinātā vecā Monflēri neglīto izlēcienu — viņš uzrakstīja karalim formālu denuncējumu, kurā apsūdzēja Moljēru, ka tas apprecējis pats savu meitu.

Šī apsūdzība Moljēru pilnīgi apstulbināja, un nav zināms, ko Moljērs iesniedza karalim, lai atvairītu apvainojumu asinsgrēkā, taču nav nekādu šaubu, ka attaisnoties un kaut ko iesniegt viņam vajadzēja. Un jādomā, ka tie bija akti, kuros Armanda Bežāra skaitījās Marijas Ervē-Bežāras meita. Karalis Moljēra argumentus uzskatīja par pilnīgi pārliecinošiem, un nekādu tālāku seku apsūdzībai nebija, un tad arī niknais karš starp Moljēru un viņa ienaidniekiem sāka aprimt.

Mūsu varonis šai cīņā iemantoja slimību — viņš sāka aizdomīgi klepot —, nogurumu un dīvainu garīgo noskaņojumu, pie kam citi tikai vēlāk iedomājās, ka šim noskaņojumam medicīnā ir ļoti iespaidīgs nosaukums — hipohondrija. Bet viņš uz saviem pleciem iznesa mūžībā divu nenozīmīgu rakstnieku vārdus: de Vizēs un Edma Burso. Abi sapņoja par slavu un ieguva to ar Moljēra palīdzību. Ja viņš nebūtu uzsācis cīņu ar tiem, mēs droši vien gaužām maz pieminētu de Vizēs un Burso, kā arī daudzu citu vārdus.

20. nodaļa ēģiptiešu kūms

Grūtsirdības tārpa grauzts, ar Lafeijāda pogu atstātajām rētām sejā Moljērs sagaidīja 1664. gadu, viņa slavai plaukstot un zeļot, un šī slava, izlidojusi no Francijas, pacēlās pāri Alpu virsotnēm un nok.uva citās zemēs.

Lai cik nesaticīgi dzīvoja Moljēru laulātais pāris, 1664. gada 19. janvārī viņiem tomēr piedzima puisēns. Laika posmā starp bērna dzimšanu un kristībām Moljērs sagatavoja un iestudēja savu jauno komēdiju — «Laulības pret paša gribu». Patiesībā tā bija viencēliena luga, taču, zinādams, cik ļoti karalim patīk balets, Moljērs iestarpināja tajā daudzus dejas priekšnesumus, paplašinot lugu līdz trim cēlieniem.

Florencietis, Moljēra vārdabrālis, talantīgais galma komponists Džovanni Batists Lulli uzrakstīja «Laulībām» mūziku, bet karaļa baletmeistars Bošāns iestudēja dejas. Lugai bija nepieciešams sarežģīts montējums, tai iztērēja daudz naudas, taču tas nebija darīts velti.

Par prieku karalim Moljērs iepina lugā baletu, bet par prieku pats sev lika komēdijā darboties diviem komiskiem filozofiem. Kādreizējais klermonietis nebija aizmirsis nelaiķa Hasendi mācības un izlaida uz skatuves divus mācītus nejēgas: vienu, Pankrasu, — Aristoteļa skolas pārstāvi, un otru, Marfuriusu, — antīkā skeptiķa Pirrona skolas pārstāvi.

Pirmais, līdz neprātam uzjautrinādams skatītājus, runāja neiedomājamas aplamības. Bet otrs pretstatā pirmajam bija vārdos skops un tik skeptisks, ka ieteica Sganarelam apšaubīt pat to, ko nekādi nevar apšaubīt cilvēks, kam ir acis. Tā Sganarelam, kad viņš kaut kur ieradās, vajadzēja teikt nevis «es esmu atnācis», bet «man šķiet, ka esmu atnācis», kas, protams, Sganarelā, kam saprāts bija kārtībā, izraisīja pamatotu izbrīnu.

Divas lieliskas ainas ar abiem pedantiem izraisīja dusmas Parīzes filozofijas fakultātē, un nav saprotams, kāpēc tās neizvērtās par lielu skandālu, jo, kā pieminēju jau agrāk, smieties par Aristoteļa skolas filozofiem bija ārkārtīgi bīstami.

Lugas «Laulības pret paša gribu» sacerēšanai par ierosinājumu varēja noderēt nesenie grāfa Filibēra de Gramona piedzīvojumi, kas sacēla troksni Parīzē. Šim grāfam bija tik milzīgi panākumi dāmu vidū, ka nostāsti par viņa piedzīvojumiem beidzot nogurdināja karali un majestāte pavēlēja de Gramonam kādu laiku pavadīt Anglijā. Bet, tikko grāfs ieradās Anglijā, viņš viens un divi iekaroja jaunās galma dāmas Hamiltones sirdi.

Londonas sabiedrība, kas maz pazina de Gramonu, sāka runāt, ka viņš gatavojas precēties. Tomēr, kad pienāca laiks, grāfs posās atpakaļ uz dzimto Franciju un, atvadoties no galma dāmas, nebilda ne vārda, kas liecinātu par viņa precību nolūkiem.

Grāfs jau bija Duvras ostā un grasījās kāpt uz kuģa, kad pēkšņi ostmalā ieradās divi jaunās Hamiltones brāļi. Grāfam pietika tikai uzmest acis, lai pārliecinātos, ka tie sagatavojušies nopietniem pasākumiem: no apmetņu apakšas, kā jau pieklājas, rēgojās laukā zobenu gali, taču brāļi vēl piedevām bija bruņoti arī ar pistolēm. Tie sveicināja Gramonu ar reveransu, bet tik pieklājīgi, ka Gramonam tas likās pārspīlēti.

—    Grāf, — sacīja vecākais, — vai jūs Londonā neesat kaut ko aizmirsis?

Grāfs sajuta vēja brāzmu, kās tik jauki pūta uz dzimtenes pusi, paraudzījās uz kuģa tauvām, uz pistolēm un nodomāja: «Nav nekādu šaubu, ka pat tad, ja izdotos nošaut vecāko, man uz karstām pēdām būtu jācīnās arī ar otru. Ostā izceltos nejēdzīgs tracis, un, kas visļaunākais, tas ārkārtīgi sarūgtinātu viņa majestāti. Un turklāt jaunā Hamiltone ir apburoša jaunava .. .»

Un grāfs Hamiltoniem laipni atbildēja:

—    Jā, kungi, es aizmirsu apprecēt jūsu māsu. Taču es nekavējoties dodos atpakaļ uz Londonu, lai izlabotu šo kļūdu.

Un pēc neilga laika Gramons jau bija precēts vīrs.

Tomēr iespējams arī, ka Moljērs materiālu komēdijai ņēmis nevis no Filibēra de Gramona dēkām, bet gan no slavenā satīriķa Rablē darbiem, kuros aprakstīti Pa- nurga piedzīvojumi.

Greznā komēdija ar baletu divdesmit devītajā janvārī tika varen spoži uzvesta karaļa telpās Luvrā, pie tam vienā no otrā cēliena baleta ainām pirmo ēģiptieti pārī ar marķīzu Vilruā dejoja Francijas karalis. Lūk, cik ļoti viņam patika balets! Bez karaļa izrādē piedalījās arī viņa brālis, kurš tēloja vienu no Sganarela sievas pielūdzējiem, un vesela virkne galminieku, no kuriem trīs tēloja čigānus un četri — velnus. Itin visi izteica domu, ka pats labākais izrādē bijis pirmais ēģiptietis. Mēs klusējam, bet sevī spriežam, ka paši labākie izrādē bija: Sganarels Moljēra izpildījumā, kā arī Pan- krass un Marfuriuss Brekūra un di Kruazī izpildījumā.

Pēc tam lugu kā viencēlienu izrādīja uz pašmāju skatuves Palērojālā, atmetot baletu, kas izmaksāja dārgi, taču sevišķus panākumus tā neguva.

Karalis sagādāja sev iespēju vēlreiz izbaudīt iemīļoto mākslu, trīspadsmitajā februārī dejodams citā baletā, ko viņam izrādīja burgundieši, kas tvīka skaudībā pret Moljēru, pie tam baleta prologa izpildījumā piedalījās slavenie Dezeije un Floridors. Toties Moljērs guva iespēju atgriezties pie sava kārtējā repertuāra un ģimenes rūpēm.

Šīs rūpes bija krēslā tītu noslēpumu un skumju pilnas, un vienīgi vecuvecās Okseruā Senžermēnas baznīcas eļļas lampiņu mirdzums divdesmit astotajā februārī mazliet izkliedēja melanholijā iegrimušā Moljēra dzīves drūmumu. Šajā dienā tika kristīts viņa pirmdzimtais. Ceremonija noritēja neparasti grezni un svinīgi. Pie kristāmā trauka stāvēja gvards ar garu āvu, bet garīdznieka seja pauda neredzētu sajūsmu. Iemesls bija tas, ka būt par krusttēvu kristāmajam bērnam bija devis piekrišanu Francijas karalis. Varenā kūma vārdā bija ieradies hercogs de Kreki, bet augstdzimušās kūmas Orleānas hercogienes Anrietas vārdā — maršala Diplesī dzīvesbiedrene. Bērnu, pats par sevi saprotams, nosauca par Luiju.

Kristības Parīzē atstāja lielu iepaidu, un Moljēram adresētās lamas stipri vien pieklusa. Aiz trupas direktora pleciem visiem sāka rēgoties karaļa ēna, un daudzi no tiem, kas labprāt nostājas uzvarētāja pusē, aizgūtnēm stāstīja, ka Monflēri ar savu apsūdzību neesot pili pat lāgā uzklausīts, bet gandrīz vai aiz apkakles izmests laukā. /

Tolaik Moljērs pārcēlās dzīvot citur, kas daudziem izlikās ļoti dīvaini. Viņš pameta savu Rišeljē ielas dzīvokli un kopā ar sievu pārcēlās uz agrāko dzīves vietu Karaļa laukuma un Luvras Tomā ielas stūrī, kur apmetās vienā mājā ar Madlēnu Bežāru un Debrī kundzi. Pēc pārcelšanās .Moljērs, kaut gan viņa garīgais stāvoklis bija smags, turpināja intensīvi strādāt pie kāda liela darba. Viņš rakstīja slepeni, un to zināja tikai pavisam nedaudz cilvēku. Starp tiem bija slavenais kritiķis un dzejnieks Bualo-Depreo, kurš, par spīti lielajai gadu starpībai (viņš bija četrpadsmit gadus jaunāks par

Moljēru), kā jau minēju, bija kļuvis par mana varoņa labāko draugu, un viena no gudrākajām un interesantākajām sievietēm Francijā Ninona de Lanklo, kura bija iesaukta par Francijas Aspaziju un kuras salonā Moljērs, atklātībai plaši neizpauzdams, lasīja komēdijas fragmentus.

Karalim, kurš tagad vēlīgi sekoja visam, ko darīja viņa kūms, kurš bija viņu apbūris ar saviem baletiem, Moljērs vispadevīgi paziņoja, ka rakstot lielu komēdiju par svētuli un liekuli.

Ap to laiku, proti, 1664. gada pavasarī, tika pabeigta Versaļas pils apdare un Versaļā sākās grandiozas svinības.

Pa nebeidzamo aleju starp apgrieztu zaļumu sienām virzījās svinīgs gājiens, un tā priekšgalā uz zirga jāja karalis Luijs. Soļoja orķestri, un taures skanēja tik vareni, ka, šķiet, tās bija dzirdamas pat divdesmit kilometru attālumā, Parīzē. Pa vidu orķestrim brauca pajūgi, un kādā no tiem stāvēja par Apolonu nogrimētais Šarls Variē de Lagranžs. Nākošajos ratos brauca aktieri, ģērbti kā Zodiaka zvaigznāja zīmes. Gāja un brauca aktieri bruņinieku, nēģeru un nimfu kostīmos. To vidū pajūgā zvilnēja mežu dievs Pans ar āža kājām — de Moljēra kungs.

Ko tas viss nozīmēja? Heroldu taures vēstīja, ka sākušās «Izpriecas Apburtajā Salā» — lielie Versaļas svētki, ko pēc karaļa pavēles organizēja hercogs de Senteņjans.

Karaļa dārznieki Versaļas zaļumu jūrā bija izveidojuši veselus teātrus un izrotājuši tos ar ziedu vītnēm un ornamentiem, pirotehniķi bija sagatavojuši spožumā un plašumā nepieredzētu uguņošanu, bet Vigarani uzbūvējis mašīnas teātra uzvedumiem.

Un, kad sākās svētki, Versaļas dārzos ik vakarus blāzmoja daudzkrāsainas liesmas, no debesīm dārdēdamas bira zvaigznes, un iztālēm šķita, ka Versaļas mežs degtu.

Moljērs šo svētku labad strādāja kā drudzī un ļoti īsā laikā, aizguvis sižeta līnijas no kāda spāņu dramaturga, sarakstīja lugu «Elidas princese». Šajā galantajā un tukšajā uzvedumā Elidas princeses lomā uzstājās Armanda Moljēra. Tad viss galms dabūja redzēt, kāds milzīgs talants piemīt slavenā komedianta sievai un kādu prasmi tā ieguvusi sava vīra vadībā. Viņas spēle visus sajūsmināja, un galma kavalieri bariem lenca asprātīgo, dzēlīgo sievieti ar zeltu un sudrabu izšūtā cit- ronkrāsas zīda tērpā.

Karalim «Elidas princese» sagādāja milzīgu prieku, bet lugas autoram atnesa jaunas bēdas. Bīstami savas jaunības, bagātības un skaistuma dēļ kavalieri viņam galīgi sagandēja svētkus. Tenkas par viņa sievu radās jau tūliņ pirmajā dienā. Kā indes pilna līdzjūtība vai neglīti mājieni tās tūdaļ nonāca ausīs Moljēram, taču viņš vairs pat neko neteica pretī, tikai kā vilks atņirdza savus sadzeltējušos zobus. Pēc pērngada cīņas ar bur- gundiešiem viņš, acīm redzot, bija pie daudz kā pieradis un vairs nebrīnījās par to, ka staigā cilvēku vidū pilnīgi izģērbts. Turklāt viņu piemeklēja nelaime: karaļa krustdēls Luijs nomira tūlīt pēc «Elidas princeses» pirmizrādes.

Svētki tikmēr ritēja savu gaitu, un ziedu teātros spēlēja Lullī melodijas, bet no debesīm lija ugunis, tuvojās sestā — liktenīgā «Izpriecu» diena. Šajā divpadsmitā maija dienā Moljērs, brīdinājis karali, ka iestudējums vēl nav pabeigts, parādīja galmam un karalim trīs cēlienus no pieminētās noslēpumainās lugas par svētulību — «Tartifs jeb Liekulis».

Teikšu īsi. Lugā bija attēlots īsts rūdīts blēdis, melis, nelietis, slepus ziņu pienesējs un spiegs, liekulis, izvirtulis un svešu sievu pavedinātājs. Šis pats lugas varonis, nepārprotami kaitīgs apkārtējai sabiedrībai, nebija nekas cits kā garīdznieks. Viņa valoda bija bārsīt piebārstīta saldeniem, dievbijīgiem teicieniem, un — vēl vairāk — savu nekrietno rīcību šis varonis ik uz soļa papildināja ar citātiem no Svētajiem rakstiem.

Neuzskatu par vajadzīgu teiktajam vēl kaut ko piebilst. Šis uzvedums tika nospēlēts karaļa, mātes karalienes — ārkārtīgi reliģiozas sievietes un neskaitāmu galminieku klātbūtnē, kuru vidū daudzi bija dedzīgi nesen skaļu slavu ieguvušās garīgās apvienības «Svētā sakramenta biedrība» biedri, kas bija tīk spēcīgi darbojušies, lai valstī aizsargātu reliģiju un tikumu tīrību, ka pat valdība kādu laiku centās to slēgt.

Komēdija par Tartifu sākās ar vispārēju sajūsmu un labvēlīgu uzmanību, ko tūliņ nomainīja milzīgs izbrīns. Bet uz trešā cēliena beigām publika vairs nezināja, ko domāt, un dažiem pat iešāvās prātā, ka de Moljēra kungs varbūt nav pie pilna prāta.

Garīdznieku vidū, protams, gadās visādi, kaut vai tas pats abats Rokets, vēlākais Otenas bīskaps, kuru Moljērs bija iepazinis neaizmirstamajos Langedokas laikos, kad Rokets visas draudzes acīs kļuva slavens ar pārsteidzoši nekrietnu uzvešanos, vai arī bijušais advokāts Šarpi, kurš kļuva par sludinātāju un tajā pašā laikā paveda galma aptiekāra sievu, vai pazīstamais Bordo fran- ciskānis Itjē tēvs, kurš Frondas laikos izcēlās ar nedzirdētām nodevībām, un vēl daži citi. Un tomēr rādīt uz skatuves to, ko parādījis Moljērs … Nē, jums jāpiekrīt, tas visiem šķita neiespējami!

Daudzi cietušie augstako aprindu marķīzi jau bija pieraduši pie tā, ka Moljēram karalis deva it kā brīvu vaļu ar viņiem izrēķināties. Arī Sganareli, bodnieki bija saņēmuši savu tiesu … Taču ar «Tartifu» Moljērs ielauzās vidē, kur neklājās ielauzties.

Sašutums izcēlās neparasti ātri un izpaudās kapa klusumā. Bija noticis kaut kas nedzirdēts. Palērojāla komediants ar vienu savas spalvas vilcienu bija sabojājis un izjaucis Versaļas svētkus: māte karaliene no Versaļas demonstratīvi aizbrauca.

Bet tālāk notikumi guva visai nopietnu raksturu. Karaļa acu priekšā piepeši noplīvoja ugunssarkana mantija un nostājās pats Parīzes pilsētas arhibīskaps kardināls Arduēns de Bomons de Perefikss un sāka ļoti uzstājīgi un ietekmīgi lūgt karali nekavējoties aizliegt «Tartifa» uzvešanu.

Svētā sakramenta biedrība ne par ko citu vairs nerunāja kā tikai par to, ka Moljērs esot pārāk bīstams. Šis bija pirmais un varbūt arī vienīgais gadījums karaļa mūžā, kad viņš pēc teātra izrādes jutās pārsteigts.

Un, lūk, pienāca brīdis, kad abi kūmi palika divatā. Kādu brīdi tie klusēdami viens otru vēroja. Luijs, kurš jau no bērnības bija radis izteikties strupi un skaidri, juta, ka mēle negrib klausīt. Pastiepis uz priekšu apakšējo lūpu, karalis iesāņus raudzījās nobālušajā komediantā, un galvā viņam šaudījās tamlīdzīgas domas: «Šis de Moljēra kungs tomēr ir diezgan interesanta parādība!»

Tad kūms komediants atļāvās pateikt šādus vārdus:

—   Es, lūk, jūsu majestāte, gribēju visā padevībā izlūgties atļauju uzvest «Tartifu».

Kūms karalis pārsteigumā sastinga.

—    Bet, de Moljēra kungs, — karalis teica, ar neizsakāmu ziņkāri raudzīdamies acīs sarunu biedram, — visi kā viens apgalvo, ka jūsu lugā esot izsmieta reliģija un dievbijība …

—    Uzdrošinos jūsu majestātei atgādināt, — sirsnīgi atbildēja ar karali sakūmojies aktieris, — ka dievbijība mēdz būt patiesa un nepatiesa ….

—    Tā ir, — atsaucās krusttēvs, nenolaizdams skatiena no Moljēra, — un tomēr, piedodiet manu atklātību, visi runā, ka jūsu lugā nevarot izprast, par kādu dievbijību jūs smejaties — par patieso vai nepatieso? Dieva dēļ, piedodiet man, es šajos jautājumos neesmu lietpratējs, — piebilda karalis, laipns kā allaž.

Abi klusēja. Tad karalis sacīja:

—    Tā ka es jūs tomēr lūgšu šo lugu neizrādīt.

Tik neveiksmīgi izbeidzis svētkus, karalis sešpadsmitajā maijā devās uz Fonteneblo. Moljērs karalim sekoja, bet Moljēram pa pēdām, arvien vairāk plezdamies plašumā, steidza nostāsti par «Tartifu».

Fonteneblo kopā ar pārējiem «Elidas princesi» noskatījās arī Romas pāvesta sūtnis un viņa radinieks kardināls Kidži, kurš bija ieradies Francijā uz sarunām. «Princese» kardinālam patika, un Moljērs panāca, ka tika ielūgts pie kardināla lasīt «Tartifu». Moljērs lugu kardinālam nolasīja, pie kam visiem pār pārsteigumu pāvesta legāts laipni teica, ka viņš komēdijā nesaskatot nekā nepieņemama un reliģijas apvainošanu tajā neredzot. Kardināla atsauksme Moljēru spārnot spārnoja, pavīdēja iespēja iegūt lugai aizstāvību no svētā krēsla puses. Taču tas nenotika. Karalis vēl nebija paguvis īsti iekārtoties Fonteneblo, kad viņam jau iesniedza milzīgā steigā Parīzē iespiesto svētā Bartolomē baznīcas kirē — svētā tēva Pjēra Rulē apcerējumu. Raksts bija adresēts «Lieliskākajam no visiem pasaules karaļiem Luijam XIV» — un tajā no sākuma līdz galam bija runa par «Tartifu».

Godājamais kirē bija temperamentīgs cilvēks un izteicās pilnīgi skaidri. Pēc viņa uzskatiem, Moljērs nebūt neesot cilvēks, bet gan dēmons, kas ieguvis cilvēka izskatu un ieģērbies cilvēka drēbēs. Un, tā kā elles ugunis Moljēram tikpat esot jau pilnīgi nodrošinātas, prātoja Pjērs Rulē, tad vajagot šo minēto Moljēru, negaidot uz elles ugunīm, visas tautas priekšā sadedzināt kopā ar «Tartifu».

Moljērs, iepazinies ar tēva Pjēra apcerējumu, nekavējoties iesniedza karalim rakstu, kurā izmisīgos vārdos lūdzās viņa aizstāvību.

Luijs XIV necieta, ka viņam norāda, kā ar kuru jārīkojas. Tādēļ Rulē ar savu autodafē ierosinājumu neguva itin nekādu panākumu. Vēl vairāk, Rulē ar savu muļķīgo priekšlikumu tika uzņemts gaužām noraidoši.

Starp citu, tad bez Romas kardināla «Tartifam» radās vēl viens aizstāvis. Tas bija pēc izturēšanās rupjais un nepatīkamais, taču gudrais un zinātkārais princis Kondē. Tajā laikā, kad parādījās «Tartifs», itālieši nospēlēja farsu «Skaramušs vientuļnieks», kurā melnum melnās krāsās tika notēlots mūks. Karalis, kurš vēl arvien jutās pārsteigts par notikumu ar «Tartifu», noskatījies itāliešu «Skaramušu», teica Kondē:

—   Nesaprotu, kāpēc viņi tik briesmīgi uzbrūk «Tartifam». «Skaramušā» taču ir daudz kas krietni asāks.

—    Tas notiek tādēļ, jūsu majestāte, — Kondē viņam atbildēja, — ka «Skaramušā» autors smejas par debesīm un reliģiju, gar ko šiem kungiem nav nekādas daļas, kamēr «Tartifā» Moljērs smejas par viņiem pašiem. Lūk, kāpēc viņi ir tā satracināti, sir!

Taču arī Kondē iejaukšanās Moljēram nelīdzēja. Ko tad uzsāka nelaimīgās lugas autors? Sadedzināja to? Noslēpa? Nē. Atguvies pēc Versaļas satraukumiem, dramaturgs, kuru neviens nebija pārliecinājis, sēdās rakstīt «Tartifa» ceturto un piekto cēlienu.

Moljēra labvēlis Orleānas hercogs, protams, piespieda Moljēru nospēlēt viņam «Tartifu», un vasaru Viljēkotrē pilī tika izrādīti trīs cēlieni, bet, kad luga bija pabeigta, tad Moljērs to visu uzveda pie Kondē Rensī pilī.

Jā, luga bija aizliegta, tomēr nebija nekādas iespējas apturēt tās izplatīšanos, un lugas noraksti sāka iet no rokas rokā pa Franciju. Vēl vairāk, baumas par šo lugu nonāca ari citās Eiropas valstīs, un Zviedrijas karaliene Kristīne, kas tikko bija pievērsusies katoļticībai un tajā laikā uzturējās Romā, griezās ar oficiālu lūgumu pie Francijas, lai viņai laipni sagādā vienu lugas eksemplāru: karaliene gribēja to ārzemēs izrādīt. Te nu Francijas varas iestādes nonāca kutelīgā stāvoklī, tomēr pamanījās kaut kādu iemeslu dēļ karalienes lūgumu atteikt.

Kad slimais, kāsa mocītais Moljērs, kas uzbudinājās, jau cilvēkus ieraugot vien, no Fonteneblo atgriezās savā Palērojāla ikdienā, noskaidrojās, ka teātra ienākumi krītas. Tiesa gan, «Elidas princese» tika izrādīta ar panākumiem, taču tā pārāk dārgi izmaksāja. Modē nākušā pirmšķirīgā dramaturga Žana Rasina luga «Fivaīda», ko teātris bija pieņēmis, lielus ienākumus nedeva. «Tartifa» bojā eja direktoram iegrieza visādā veidā.

Un, pārdzīvojis vēl vienu smagu apbēdinājumu — nomira resnais Grorenē Diparks — un aizstājis viņu ar jaunu komiķi Juberu, lietpratēju veceņu lomu tēlošanā, Moljērs sāka pārdomāt, kam būtu jānāk «Tartifa» vietā.

21. nodaa

LAI PĒRKONS SASPER MOLJĒRU!

Moljērs sāka cītīgi lasīt spāniešu leģendas. Ķildodamies ar sievu, īgņādamies un kāsēdams viņš sēdēja savā kabinetā pie foliantiem un švīkāja papīru. Apburošā pavedinātā ja Donžuāna Tenorio tēls stāvēja viņam acu priekšā nakts nomoda stundās un vilināja. Moljērs pārlasīja lugu, ko bija sacerējis mūks Gabriels Teless, kas pazīstams ar pseidonīmu Tirso de Molina, pēc tam itāliešu lugas par donu Zuānu. Šī tēma klīda apkārt pa dažādām zemēm un valdzināja visus, arī frančus. Pavisam nesen franči Lionā un Parīzē izrādīja lugas par donu Žuānu vai Akmens viesi, kurš pirmā spāņu lugas tulkotāja rokās pārvērtās «Akmens dzīrēs», sajaucot vārdus «viesis» un «dzīres».

Moljērs sajūsminājās un sāka rakstīt pats savu donu

Zuānu, sacerēdams ļoti labu lugu ar dīvaini fantastiskām beigām: viņa donu Zuānu aprija elles liesmas.

Premjera notika 1665. gada piecpadsmitajā februārī. Donu Zuānu spēlēja Lagranžs, viņa sulaini Sganarelu — Moljērs, Pjero — jaunais komiķis Jubers, donu Luī — klibais Bežārs, Dimanšu — di Kruazī, Laramu — Debrī kungs, divas zemnieces, ko paved dons Zuāns, Šarloti un Matirinu, tēloja Debrī kundze un Armanda, kas atkal jau ceturto mēnesi bija stāvoklī.

«Dons Zuāns jeb Akmens dzīres» jau pirmizrādē deva tūkstoš astoņsimt livru ienākuma. Pēc tam šie ienākumi pieauga, sasniedzot divtūkstoš četrsimt livru.

Parīzieši bija sajūsmā par «Donu Zuānu». Varēja sagaidīt, ka autors, kurš saņēmis smagu triecienu sakarā ar «Tartifu», tūdaļ nožēlos savu rīcību un cels publikai priekšā sacerējumu, kas neskars sabiedrības pamatus un būs pilnīgi pieņemams. Tā tomēr nenotika, un skandāls «Dona Zuāna» dēļ iznāca vismaz tikpat liels, ja ne vēl lielāks, kā «Tartifa» dēļ — un it īpaši tālab, ka «Dons Zuāns» atskanēja no skatuves, bet «Tartifs» tomēr bija pazīstams tikai ierobežotam cilvēku lokam.

Moljēra varonis dons Zuāns bijā pārliecināts un nelabojams ateists, turklāt šis ateists, par spīti saviem netikumiem, bija ārkārtīgi asprātīgs, bezbailīgs un neizsakāmi pievilcīgs. Dona Zuāna spriedumi arvien bija pārsteidzoši kā zobena cirtieni, un šim spožajam brīvdomātājam par pretinieku strīdos Moljērs izvirzīja viņa sulaini Sganarelu, gļēvu un zemisku radījumu.

Dievbijības veicinātāji jutās gauži nomākti, bet vēlāk nomāktības vietā stājās niknums. Parādījās pirmie raksti par «Donu Zuānu». Kāds Barbjē d'Okūrs, kurš rakstīja ar pseidonīmu Rošmons, pieprasīja, lai Moljēra kungs tiktu sodīts citiem par biedinājumu, pie tam atgādināja, ka imperators Augusts esot sodījis ar nāvi ākstu, kurš izsmējis Jupiteru. Viņš atgādināja ne vien Augustu, bet arī Teodosiju, kurš tādus autorus kā Moljērs atdevis saplosīt zvēriem.

Pēc Rošmona izteicās kāds cits rakstnieks, kurš piebilda, ka nebūtu slikti, ja pērkons saspertu autoru kopā ar viņa varoni. Pēc šī autora atkal, un tagad pēdējo reizi, uzradās mūsu vecais paziņa, dievbijīgais princis

Konti. īpašā komēdijai un aktieriem veltītā apcerējumā viņš izteicās, ka «Dons Zuāns» esot gluži atklāta bezdievības mācība, un te jāatzīst, ka princis sprieda ļoti asprātīgi.

— Tik tiešām, — viņš rakstīja, — vai gan var likt donam Zuānam teikt pārdrošas runas, bet reliģijas un dievišķīgā pirmsākuma aizstāvību uzticēt muļķa sulainim? Kā gan viņš lai atspēko savu spožo pretinieku?

Vispār vēlējumi, lai Palērojāla direktoru sasper debesu pērkons, atskanēja arvien biežāk un biežāk. Visspēcīgāko iespaidu lugā. atstāja patiešām savādā aina ar donu Zuānu un ubagu, aina, kurā ubags uz dona Zuāna jautājumu, ar ko viņš nodarbojoties, atbild, ka augu dienu lūdzot dievu par to cilvēku labklājību, kuri viņam kaut ko atmetot. Tad dons Zuāns iebilst, ka cilvēkam, kurš augu dienu lūdzot dievu, gan nevarot klāties slikti. Taču ubags atzīstas, ka esot pavisam nabadzīgs. Te dons Zuāns aizrāda, ka tad gan ubaga pūles tiekot debesīs slikti atalgotas, un piedāvā viņam lui- doru, taču vienīgi ar noteikumu, ka nabags dievu mazliet pazaimos. To darīt ubags atsakās, un dons Zuāns atdod viņam luidoru, teikdams, ka tas tāpat vien «aiz cilvēkmīlestības».

Šī aina sacēla pret Moljēru pat tos, kas pret viņu izturējās samērā labvēlīgi, un beigu ainas zibens spēriens, ko autors raida savam varonim, it nevienu neapmierināja. īsi sakot, «Dons Zuāns» nodzīvoja uz skatuves īsu brīdi un pēc piecpadsmitās izrādes tika aizliegts.

Nav lieki piebilst, ka «Dona Zuāna» dēļ Moljērs sanaidojās vēl ar veselu grupu Parīzes mācīto ļaužu, proti — ar ārstiem, iepīdams komēdijā par tiem asas zobgalības.

Tā iedzīvojies jaunos ienaidniekos, Moljērs sagaidīja kluso sezonu. Mokošā vasara vilkās gari un skumīgi. Mājās bija jāstrīdas ar sievu, kas bija cerībās un kļuvusi viegli uzbudināma, kā arī nikni un veltīgi jāšķendējas par ienākumu krišanos kasē. Taču cīnīties pret to pēc «Tartifa» un «Dona Zuāna» aizliegšanas bija ļoti grūti.

Kad garastāvoklis kļuva pavisam neciešams, talkā nāca vīns, un laiku pa laikam vai nu Baltā Auna krodziņā, vai arī Egles Čiekurā salasījās neliela kompānija, kurā ietilpa Moljēra un Kloda Šapela vecie klases biedri un bez tam Lafontēns, Bualo un uzlēcošā zvaigzne — Žans Rasins. Šo saiešanu vadītājs bija trokšņainais Šapels, kam vairāk par visu pasaulē patika iedzert. Domājams, ja šī kompānija, it īpaši ar Moljēru priekšgalā, mūsu dienās parādītos kādā Francijas restorānā, tā būtu cienāta par velti.

Teātra dzīve tikmēr ritēja savu gaitu. Jūnijā pēc karaļa pavēles Versaļā izrādīja lugu «Koķete», ko bija uzrakstījusi dramaturģe de Zardēnas jaunkundze. Luga tika uzvesta brīvdabas teātrī, dārzā, un aktierus pārsteidza milzīgais daudzums apelsīnu koku, ar kuriem bija izgreznots teātris.

Ceturtajā augustā Armanda dzemdēja savam vīram meitu. Par krusttēvu meitenei kļuva mūsu vecais paziņa Espri Remons de Modēns, bet par krustmāti — Madlēna. Senāko mīlētāju romāns jau sen bija beidzies, de Modēnu un Madlēnu tagad saistīja klusa un sērīgā draudzība, un bijušajiem mīlētājiem — tagadējam krusttēvam un krustmātei par godu meitenīti nosauca par Esprimadlēnu, apvienojot abu vārdus.

Pāris dienu pēc Moljēra meitas piedzimšanas sekoja notikums, kas ļoti uzlaboja trupas noskaņojumu. Neaizmirstamajā piektdienā — 1665. gada četrpadsmitajā augustā, kad trupa atradās Senžermēnanlē, karalis paziņoja de Moljēra kungam savu visaugstāko gribu: no šī brīža trupa pāriet karaļa personiskajā vadībā un sauksies par Karaļa Palērojāla trupu. Sakarā ar to trupai tiek piešķirts atalgojums seštūkstoš livru gadā.

Aktieru līksme bija milzīga, un uz karaļa laipnību vajadzēja atbildēt kā pieklājas. Moljērs to arī būtu tūdaļ darījis, ja nekavētu kāds šķērslis: viņš jutās smagi slims. Viss viņa organisms bija savārdzis. Moljēram droši vien uz nervu pamata bija sākušās kaut kādas mokošas sāpes kuņģī, kas gandrīz nekad nepārgāja. Bez tam viņš arvien stiprāk un stiprāk kāsēja, bet reiz sāka atklepot asinis. Sakarā ar to pie Moljēra tika sasaukts ārstu konsīlijs.

Bet, līdzko Moljēram kļuva vieglāk, viņš izdarīja tādu eksperimentu dramaturģijas mākslā, kāds, var droši ap

galvot, neizdosies nevienam citam dramaturgam pasaulē. Grūti aptvert, kā iespējams kaut ko tamlīdzīgu paveikt: piecu dienu laikā.-Viņš sarakstīja, iestudēja un nospēlēja trīscēlienu komēdiju ar baletu un prologu. Šī luga, ko izrādīja piecpadsmitajā septembrī Versaļā un kas saucās «Mīlestība dziedinātāja vai Ārsti», sagādāja karalim lielu baudu. Pēc tam lugu izrādīja Palērojālā, un tur tā sāka dot pieklājīgus ienākumus, pie tam arī šī luga izraisīja Moljēram raksturīgo skandālu.

Šoreiz visā nopietnībā aizskarta jutās Francijas medicīnas fakultāte, jo lugā tika parādīti četri ārsti un tie visi bija īsti šarlatāni.

Kā Moljērs nonāca līdz ķildai ar ārstiem? Mēs jau zinām, ka Moljērs visu laiku sirga, sirga bezcerīgi, ilgstoši, pamazām arvien vairāk iegrimdams hipohondrijā, kas viņu novārdzināja. Viņš meklēja palīdzību un steidzās pie ārstiem, taču palīdzību no tiem nesaņēma. Un laikam jau viņa uzbrukumi ārstiem bija pamatoti, jo Moljēra laikmets ir pats drūmākais šīs diženās mākslas — medicīnas vēsturē. Moljēra laika ārsti lielākoties ārstēja neveiksmīgi, un visus viņu varoņdarbus nemaz nav iespējams uzskaitīt. Kā jau pieminējām, Hasendi viņi nogalināja, nolaižot asinis. Pavisam nesen, pirms gada, kāds ārsts aizsūtīja uz viņpasauli labu Moljēra draugu Levaijēru, trīsreiz sadzirdīdams viņu ar caurejas zālēm, kaut gan Levaijēra slimībā bija vajadzīgs tieši pretējais. Senāk, kad mira kardināls Maza- rēns, četri ārsti, kas tika izsaukti pie viņa uz konsīliju, kļuva par parīziešu zobgalību objektu, jo noteica četras gluži atšķirīgas diagnozes. Vārdu sakot, medicīnā Moljēra dzīves periods bija gaužām tumšs laiks.

Runājot par tīri ārējām pazīmēm, kas piemita ārstiem, var teikt, ka cilvēki, kas uz mūļiem jādelēja pa Parīzi, valkāja drūmus, garus tērpus, audzēja bārdas un runāja sazin kādā noslēpumainā žargonā, protams, likās tieši radīti skatuvei un komēdijai. Un «Mīlestībā dziedinātājā» Moljērs tos uzveda uz skatuves veselus četrus. Tos sauca vārdos, ko jautru vakariņu laikā Moljēram izdomāja Bualo, ņemdams palīgā grieķu valodu. Pirmo ārstu sauca par Defonandresu, kas nozīmē — cilvēku nāvētājs. Otrs — Baiss, k^s nozīmē — rejošais. Trešo —

Mokrotons, tātad lēni runājošais, un, beidzot, ceturto — Tomess — asiņu nolaidējs.

Skandāls izcēlās milzīgs, jo publika tūliņ pazina tajos četrus galma ārstus: Eli Bedu de Fužerē kungu, Zanu Espri, Geno un Valo, turklāt pēdējais skaitījās nevis vienkārši galma ārsts, bet karaļa pirmais ārsts. Gadus četrus pēc lugas uzveduma šis Valo nobendēja karaļa brāļasievu Anrieti, taču nevis ar asiņu nolaišanu, bet parakstot viņai opija uzlējumu, ko nevajadzēja darīt.

Četru šarlatānu konsīlijs uz skatuves notika, publikai pilnā kaklā smejot, un nav grūti pateikt, ka pēc «Mīlestības dziedinātājas» uzveduma ārstu naids pret Moljēru uzkūsāja varen augstu.

Taču ienākumus no Palērojāla skatuves šī luga ievērojami palielināja. Tiesa gan, šai ziņā tikpat liela loma bija dažām citu autoru lugām, un viņu vidū jāatzīmē Moljēra nesenais ienaidnieks — Donno de Vize. Viņam beidzot izdevās uzrakstīt labu lugu «Māte koķete». Moljērs salaba ar viņu, pieņēma lugu iestudēšanai, un tā guva panākumus.

Galvenās cerības tika liktas uz Zana Rasina «Aleksandru Lielo». Lugu iestudēja, un tās pirmizrāde Palērojālā notika 1665. gada ceturtajā decembrī.

Bet tad Moljēra jaunais draugs Zans Rasins izdarīja kaut ko tādu, kas ļoti pārsteidza Moljēru. Palērojāla trupa tajā pašā decembrī ar šausmām padzirdēja, ka Burgundas Viesnīca sākusi «Aleksandra Lielā» mēģinājumus un ka tas notiek ar Rasina ziņu. Lagranžs, kurš spēlēja Aleksandru, uzzināja, ka viņam būs jāsacenšas ar slaveno Floridoru, bet Palērojāla direktors tikai satvēra galvu rokās, jo bija pilnīgi skaidrs, ka, pastāvot paralēlajam burgundiešu «Aleksandra» uzvedumam, ienākumi kritīsies.

Kad Rasinam prasīja paskaidrojumus, kāda iemesla dēļ viņš lugu, kas jau tiek uzvesta, atdevis konkurentu teātrim, viņš aizbildinājās, ka «Aleksandra» izpildījums Palērojālā viņam nepatīkot un, pēc viņa domām, Burgundas Viesnīcas uzvedums iznākšot labāks.

Te nu divu dramaturgu draudzība tika pārcirsta kā ar cirvi, un Moljērs sāka Rasinu ienīst.

22. nodaļa NĪGRAIS MĪLĒTĀJS

Došos meklēt to tālo zemes malu…

«Mizarttrops»

Pēc Rasina nodevības Moljērs atkal saslima, un trupas direktoru arvien biežāk sāka apciemot viņa pastāvīgais ārsts Movilēns, kurš, acīm redzot, nemaz tik slikti nedarīja savu darbu. Taču arī Movilēnam bija grūti precīzi noteikt Palērojāla direktora slimību. Visticamāk būs, ja teiksim, ka viņš bija caur un cauri slims. Un katrā ziņā Moljēru mocīja ne vien fiziskas ciešanas, bet arī garīga slimība, kas izpaudās asās drūma noskaņojuma lēkmēs. Direktora acīs visa Parīze bija tīta netīkamā, pelēkā autā. Sirdzējam seja kļuva krunkaina un sāka raustīties, bieži viņš sēdēja savā kabinetā, sabozies kā slims putns. Citreiz viņu pārņēma niknums un pat dusmas. Tādos brīžos Moljērs nespēja savaldīties, kļuva neciešams pret saviem tuviniekiem un reiz, kāda sīkuma dēļ pārskaities, iesita savam sulainim.

Ārstēt Moljēru bija ļoti grūti. Viņš prasīja zāles, un Movilēns bagātīgi izrakstīja visdažādākos līdzekļus un noteica ārstnieciskās procedūras, taču ārsta priekšrakstus slimnieks izpildīja pavirši. Viņš bija aizdomu pilns, centās izprast, kas viņā notiek, taustīja pats sev pulsu un iedvesa sev drūmas domas.

1666. gada janvārī Rasins deva Moljēram pēdējo triecienu. Diparka atraitne paziņoja, ka pāriet uz Burgundas Viesnīcu. Uzklausījis šo jaunumu, Moljērs nikni atcirta, ka tas viņu nemaz nepārsteidzot, viņam esot skaidrs, ka Terēzi Markīžu aizvilinājis tās mīļākais Rasins.

Vai nu palīdzēja Movilēna zāles, vai arī organisms pats uzveica slimības uzliesmojumu, bet februāra beigās Moljērs atgriezās pie regulāra darba teātrī. Pavasara mēnešos viņš uzrakstīja jaunu lugu, nosaukdams to par «Mizantropu jeb Nīgro mīlētāju». Tā bija luga par godīgu cilvēku, kurš protestē pret ļaužu meliem un, galu galā, protams, kļūst vientuļš. Moljēra ārstam patiesi būtu vajadzējis rūpīgi izstudēt šo darbu: tajā, bez šaubām, atspoguļojās viņa pacienta garīgais stāvoklis. Domājams gan, ka ārsts Movilēns šo lugu pazina.

Kaut gan lietpratēji atzina «Mizantropu» par vienu no spēcīgākajiem Moljēra darbiem, publikā tas lielākus panākumus neguva. Pirmizrāde pagāja bez sajūsmas. Kāds skatītājs, Rasina paziņa, gribēdams viņam iztapt, pastāstīja, ka bijis uz pirmizrādi un «Mizantrops» esot izgāzies. Lietderīgi atzīmēt, kā šim ļauna prieka pilnajam cilvēkam atbildēja Moljēra ienīstais Rasins. Viņš teica:

— Tiešām jūs bijāt? Bet es ne. Un tomēr es jums neticu. Nav iespējams, ka Moljērs būtu uzrakstījis sliktu lugu. Aizejiet un noskatieties vēlreiz.

«Mizantropa» gaitu sākums iezīmējās ar kādu notikumu, kas Moljēram sagādāja raizes. Taču mēs jau zinām, ka bez kaut kā tāda Moljēra lugu grūti iedomāties. Parīzieši, kā paraduši, sāka šai lugā meklēt portretus un palaida runas, ka lugas varonis katrā ziņā esot kroņprinča audzinātājs hercogs de Montozjē. Šīs runas vienā mirklī nonāca līdz hercogam. Viņam nebija ne mazākā priekšstata par Moljēra lugu, tomēr viņš nekavējoties nosprieda — ja nu Moljērs parādījis viņu, tad, bez šaubām, smieklīgā veidā. Hercogs kļuva nikns un paziņoja, ka, tiklīdz Moljēru satikšot, ar nūju sadauzīšot viņu līdz nāvei. Pakalpīgi draugi hercoga draudus pavēstīja Moljēram un izraisīja neiedomājamas šausmas cilvēkā, kuram jau tāpat trūka garīgā līdzsvara.

Moljērs visādi centās izvairīties no sastapšanās ar Montozjē, tomēr šis brīdis neizbēgami pienāca. Kad karalis skatījās «Mizantropu», uz izrādi ieradās arī Montozjē. Moljērs nolēma paglābties aiz kulisēm, bet, k^d izrāde beidzās, viņam tika paziņots, ka hercogs Montozjē lūdzot viņu atnākt, lai parunātos. Tad Moljēru sagrāba īsta baiļu lēkme — un pārsteigtajiem ziņnešiem vajadzēja viņu pārliecinātāka Montozjē nedomā nodarīt viņam neko ļaunu. Tad Moljērs, bāls un ar trīcošām rokām, ieradās pie hercoga. Te viņa šausmas pārvērtās izbrīnā, jo Montozjē viņu apkampa un visiz- meklētākajos vārdos sāka Moljēram pateikties, apgalvodams, ka jūtoties glaimots, ja varējis būt par prototipu tik cildena cilvēka portretam, kāds esot Alcests.

Piedevām hercogs pateica dramaturgam daudz komplimentu un kopš tās reizes sāka izturēties pret Moljēru ārkārtīgi laipni. Visinteresantākais tomēr tas, ka, veidojot sava Alcesta tēlu, Moljēram ne prātā nenāca hercogs Montozjē.

Taču, neraugoties uz sekmēm galmā un lugas vērtīgajām īpašībām, labus ienākumus Palērojāla teātrim tā tomēr nedeva, un aktieri staigāja apkārt savam direktoram un lūgšus lūdzās viņam kaut ko jaunu, aizrādīdami, ka pat «Atila», sirmā Pjēra Korneija luga, ko tas bija iesniedzis Palērojālam, nākotnē solot gaužām maz.

23. nodafa MAĢISKAIS KLAVESĪNS

Lūgto jaunumu aktieri saņēma, un 1666. gada sestajā augustā izrādīja jaunu Moljēra farsu «Ārsts pret paša gribu». Farss bija ļoti jauks, parīziešiem ārkārtīgi patika un deva lieliskus ienākumus — ap septiņpadsmit tūkstošus livru sezonā. Taču Moljērs pats, plecus raustīdams, paziņoja, ka šis farss esot sīkums un blēņas, ka tagad esot jādomā nevis par farsiem, bet par to, ko varētu sagatavot lielajiem svētkiem, kādi decembrī bija paredzēti Senžermēnanlē. Te jāatzīmē kāds ievērojams notikums, kas norisinājās krietni pirms šiem svētkiem un pirms uzveduma «Ārsts pret paša gribu», tomēr tai pašā gadā.

Francijā tajā laikā pastāvēja kāda bērnu trupa, ko sauca par Kroņprinča komediantu trupu. To vadīja Re- zēna kundze, ērģelnieka Rezēna sieva. Kādu laiku trupa spēlēja provincē, bet tad parādījās Parīzē. Rezēna kundzes dzīvesbiedrs, acīm redzot, izcēlās ar apbrīnojamām izgudrotāja spējām, un, licis tās īsti lietā, viņš galu galā izgudroja klavesīnu, kas pēc Rezēna izvēles varēja nospēlēt dažādus skaņdarbus bez jebkādas cilvēka roku līdzdalības, vārdu sakot, maģisku klavesīnu. Pats par sevi saprotams, ka uz publiku šis burvju instruments atstāja graujošu iespaidu, un tad tika pavēlēts klavesīnu nodemonstrēt galmā, jo baumas par to bija sasniegušas arī karali.

Demonstrējumam bija bēdīgas sekas: izdzirdusi pirmās patstāvīgi spēlējošā instrumenta skaņas, karaliene paģība. Karalis, kuru, acīm redzot, bija grūti pārsteigt ar apšaubāmiem brīnumiem, pavēlēja instrumentu atvērt, un te nu, skatītāju pārsteiguma saucieniem skanot, no klavesīna izvilka čokurā sarāvušos, nomocījušos un drausmīgi netīru puišeli, kurš bija spēlējis uz iekšējās klaviatūras.

Zēnu sauca Mišels Barons. Viņš bija mirušā Burgun- gas Viesnīcas komedianta Andrē Barona dēls un spēlēja Rezēna kundzes bērnu trupā. Pusaudži bija snieguši vairākas izrādes Palērojālā, pie kam visi ievēroja, ka trīs- padsmitgadīgais bārenis Barons apveltīts ar reti sastopamu skaistumu un bez tam ar vēl neredzētām aktiera dotībām.

Moljērs visiem paziņoja, ka zēns ir franču skatuves nākošā zvaigzne. Viņš izrāva Baronu no Rēzena kundzes rokām un pieņēma zēnu audzināt savā mājā. Izšķīries ar sievu un vairs ar viņu nesaistīts nekā citādi kā tikai ar kopējo dzīvokli un darbu teātrī, vientuļais un slimais direktors ārkārtīgi pieķērās talantīgajam puisēnam. Viņš to aprūpēja kā dēlu, centās labot zēna nevaldāmo un izaicinošo raksturu un skoloja teātra mākslā, īsā laikā gūdams ļoti lielus panākumus.

Barona uzturēšanos Moljēra mājās sarežģīja tas, ka Armanda sāka viņu nīst. Un bija grūti pateikt, kas tam par cēloni. Ļoti iespējams, ka te liela nozīme bija tam, ka Moljērs sāka Baronam rakstīt īpašu Mirtila lomu varoņpastorālē «Meliserta», ko Moljērs gatavoja karaļa svētkiem decembrī.

Šie svētki, kas tika nosaukti par «Mūzu baletu», sākās decembrī Senžermēnā. Lielais balets, kura libretu sarakstīja šīs nozares speciālists Isaks de Benserads, tika nodejots ar milzu panākumiem, sevišķi tāpēc, ka tajā atkal dejoja pats karalis, bet kopā ar viņu — Lavai jeras jaunkundze. Bet, kad pienāca «Melisertas» kārta, to izdevās nospēlēt tikai vienu reizi, tālākās izrādes izjauca Armanda un Barons. Pirms pašas «Melisertas» izrādes Armanda, galīgi satracināta vai nu par Barona nekautrīgo izturēšanos, vai arī par to, ka «Meliserta» jutās atbīdīta otrajā vietā, saņemdama nelielo ganes Eroksenas lomu, iecirta Baronam pliķi.

Lepns kā pats velns, zēns aizdrāzās pie Moljēra un stingri paziņoja, ka iet prom no trupas. Moljērs gandrīz vai "raudāja, lūgdams viņu palikt, taču Barons nepiekāpās, un direktoram tik tikko izdevās viņu pierunāt; lai neizjauc vismaz pirmizrādi un nospēlē Mirtilu. To Barons bija ar mieru darīt, vienreiz nospēlēja, bet pēc tam viņam pietika drosmes doties pie karaļa, nosūdzot viņam Armandu un lūgt atļauju aiziet no Moljēra trupas.

Karalis viņam to atļāva, un Barons atgriezās savā agrākajā dzīvē, proti, devās pie Rezēna kundzes.

Moljēru pārņēma neaprakstāmi sirdēsti. Nebija ar ko aizstāt Baronu Mirtila lomā. «Melisertu» vajadzēja noņemt no repertuāra, un Moljērs īsā lakā uzmeta tukšu un nenozīmīgu pastorāli «Koridons» ar visādiem dejojošiem čigāniem, burvjiem, dēmoniem un tamlīdzīgiem personāžiem. «Koridons» tika ietverts «Mūzu baletā», tomēr šo darbu glāba vienīgi tas, ka Lullī tam sacerēja ļoti jauku mūziku.

Bez «Koridona» Moljērs svētkos iesaistīja vēl trešo darbu — viencēliena komēdiju baletu «Sicīlietis jeb Mīlestības gleznotājs» un izrādīja to 1667. gada piektajā janvārī.

Pēc Senžermēnas svētkiem Moljērs iegūla, šoreiz sasirgdams visai nopietni: sākās plaušu asiņošana. Tad nu Moljēram tuvie cilvēki stipri uztraucās, un ārsti viņam lika nekavējoties braukt prom no Parīzes. Tas bija labs padoms. Moljēru aizveda uz laukiem un sāka pareizi ārstēt, liekot dzert daudz piena. Jūnijā izdevās viņu dabūt atkal uz kājām, tā ka viņš varēja atgriezties teātrī un vasaras sezonā spēlēt.

24. nodaļa VIŅŠ ATDZIMST UN ATKAL MIRSt

Savādi, ka mūsu komiķi nekā nespēj iztikt bez valdības. Bez tās pie mums neizraisās neviena drāma.

Gogolis, «Teātra izbraukums»

1667. gads bija nozīmgs un nemaz nelīdzinājās iepriekšējam pelēcīgajam gadam. Tiem diviem cilvēkiem, kuru dzīvi es izsekoju, Francijas karalim un

Palērojāla trupas direktoram, šai gadā radās katram pa idejai.

Karaja ideja bija tāda, ka viņa sievai Marijai Terēzei, pirms diviem gadiem mirušā Spānijas karaļa Filipa IV meitai, ir mantojuma tiesības uz spāņu īpašumiem Nīderlandē. Tagad karalis sāka šo domu pamatīgi apsvērt.

Karaļa komedianta ideja nebija tik nozīmīga, taču tā viņu vilināja tikpat spēcīgi kā karali iecere par jaunu zemju pievienošanu Francijai. Kad ārstēšanas rezultātā Moljēram no vaigiem pazuda aizdomīgie sārtie plankumi un viņa acīs izgaisa nelādzīgais drudžainais spožums, direktors izvilka no skapja «Tartifa» rokrakstu un sāka to pielabot. Vispirms viņš Tartifu pārdēvēja par Panulfu, pēc tam novilka Panulfam garīdznieka tērpu un pārvērta viņu par laicīgu cilvēku. Pēc tam viņš izsvītroja daudzos citātus no Svētajiem rakstiem, visādi centās nogludināt asās vietas un krietni pastrādāja pie fināla.

Fināls izdevās lielisks. Kad blēdis Tartifs, tagadējais Panulfs, jau svin uzvaru, ir izputinājis godīgus cilvēkus un jau šķiet, no viņa vairs nekur nav glābiņa, tāds tomēr rodas, un to sniedz karalis. Krietnais policijas virsnieks, kas nokrīt kā no debesīm, ne vien pašā īstākajā un pašā pēdējā brīdī nelieti notver, bet saka arī ietekmīgu monologu, no kura kļūst skaidrs, ka tik ilgi, kamēr pastāvēs karalis, godīgiem cilvēkiem nav ko raizēties un neviens krāpnieks neizspruks karaļa ērgļa skatienam. Lai dzīvo policijas virsnieks, un lai dzīvo karalis! Nemaz nevaru iedomāties, kur de Moljēra kungs bez viņiem būtu radis atrisinājumu savam «Tartifam». Tāpat nezinu, kur gadus simt septiņdesmit vēlāk manā tālajā dzimtenē kāds cits slims satīriķis būtu radis atrisinājumu savai diezgan pazīstamajai lugai «Revidents», ja īstajā laikā no Sanktpēterburgas nebūtu atauļojis žandarms ar zirga asti pie cepures.

Pabeidzis labojumus un apmierināts tos pārskatījis, autors sāka izgudrēm lenkt karali. Bet tas savukārt, pacēlies lielos augstumos, meta slaidus lokus gaisā, neno- laizdams acu no Nīderlandes, kas pletās tur lejā. Kamēr spāņu juristi smalki un pamatīgi pierādīja, ka Marijai Terēzei un tātad arī karalim Luijam XIV nav nekādu tiesību pretendēt uz spāņu īpašumiem, karalis, nospriedis, ka šī lieta pārāk ievelkas garumā, neturpināja to vairs juridiskā plāksnē. Viņam jau viss bija sagatavots. Karaļa ministri jau bija visu saskaņojuši ar Portugāli, Angliju un citām zemēm, un gaisā pēkšņi iestājās draudīgs klusums, kāds parasti mēdz iestāties pirms negaisa. Parīzē sākās rosība. Krāšņi tērptie kavalieri piepeši kļuva nopietni, sāka izvairīties no izpriecām un aplika kaujas apmetņus.

Palērojāla trupas direktors uzskatīja šo acumirkli par izdevīgu. Apburoši smaidīdams, viņš nostājās karaļa priekšā, parādīja viņam rokrakstu un pastāstīja, kā viņš pārveidojis lugu. Karalis vēlīgi raudzījās komediantā un, par kaut ko citu domādams, laikam pateica kaut ko nenoteiktu, apmēram tā, ka viņam, patiesību sakot, neesot nekas pret šo lugu … Moljēram iemirdzējās acis, un viņš atstāja karaļa pieņemamo istabu.

Kavaliera de Moljēra vietā nekavējoties ienāca karaļa ataicinātais maršals Tirens, un Spānijā un Nīderlandē nepaguva notikušo lāgā apjēgt, kad franču ka- valērija jau drāzās uz Nīderlandi. Sākās karš.

Tālu prom no lielgabalu dārdoņas Moljēra kungs un viņa komedianti ārkārtīgā satraukumā mēģināja «Tartifu» ar jauno nosaukumu «Krāpnieks». Piektajā augustā, neaizmirstamajā pirmizrādes dienā, publika plūda uz Palērojālu. Ienākumi sakāpa līdz tūkstoš deviņsimt livriem, un panākumi bija milzīgi. Taču jau nākošajā dienā Palērojālā ieradās Parīzes parlamenta izpildītājs un nodeva Moljēra kungam parlamenta pirmā prezidenta Gijoma de Lamuanjona oficiālu priekšrakstu nekavējoties pārtraukt «Krāpnieka» izrādes.

Moljērs aizsteidzās pie Orleānas hercogienes, un viņa aizsūtīja pie prezidenta kādu no savām uzticības personām. Prezidents atbildēja, ka diemžēl neko nevarot līdzēt, jo neesot karaļa atļaujas «Krāpnieku» izrādīt. Tad Moljērs devās pie prezidenta, paaicinājis līdzi uzticīgo draugu Bualo, kuram ar Lamuanjonu bija labas attiecības. Prezidents Moljēra kungu pieņēma laipni jo laipni un ne tikai nemocīja autoru ne ar kādiem pārmetumiem par bezdievību, un ne tikai nenosauca viņa lugu par bīstamu, bet, tieši otrādi, pienācīgi novērtēja Moljēra kunga talantu, izteikdams dažādus komplimentus. La- muanjons bija visai pieklājīgs, taču sarunas beigās kategoriski atteicās dot atļauju «Krāpnieka» izrādīšanai, pirms šo jautājumu nebūs izlēmis karalis.

Ne par vienu citu no savām lugām Moljērs necīnījās tik neatlaidīgi kā par «Tartifu». Viņš ataicināja savu uzticamo biedru, skolnieku un draugu Lagranžu un kopā ar viņu arī la Toriljēra kungu, palūdza viņus tūdaļ sadabūt pasta karieti un cik jaudas steigties uz Flandriju, uz karaļa mītni.

Lagranžs un la Toriljērs paņēma līdzi tūkstoš livru un ielika somā Moljēra garo vēstuli, kuru dramaturgs nobeidza ar lūgumu valdniekam aizstāvēt viņu pret visu Tartifu neganto naidu, Tartifu, kuru esamība atņemot iespēju domāt par komēdiju — kaut vai pašu nevainīgāko — sacerēšanu. Šai pašā lūgumā Moljērs apgalvoja karalim, ka ar savu lugu vēlējies vienīgi izklaidēt monarhu pēc slavenā karagājiena, gribējis tikai vienu — likt pasmaidīt tam, kura vārdu dzirdot dreb visa Eiropa … Moljērs apkampa Lagranžu un la Toriljēru, un astotajā augustā kariete, kas abus veda uz Flandriju, nozuda ceļa putekļu mākoņos.

Vārdi «Tartifs» un «Krāpnieks» tika Parīzē daudzināti bez mitas, un vienpadsmitajā datumā pēkšņi no- granda jaunums. Visa Parīze lasīja arhibīskapa vēstījumu. Tas bija ļoti ietekmīgi uzrakstīts un iesākās tā:

«Kā mūsu fiskāls mums ziņoja, piektdien, šī mēneša piektajā datumā, kādā no pilsētas teātriem tikusi ar jaunu virsrakstu «Krāpnieks» izrādīta ārkārtīgi bīstama komēdija, kas jo vairāk kaitē reliģijai tāpēc, ka, itin kā nosodot liekulību un viltus dievbijību, dod ieganstu nosodīt katru, kas izrāda ari patiesu dieva bijāšanu…»

Parīzieši šausminājās un lasīja vēstījumu, Moljēra ienaidnieki priecājās, teātra mīļotāji, kas piektajā datumā nebija paguvuši izrādi noskatīties, gremzās, bet arhibīskaps savā vēstījumā tālāk sacīja, ka viņš, apzinādamies, cik bīstama ir dievbijības nopulgošana, it īpaši tādā brīdī, kad diženais karalis savu dzīvību pakļāvis briesmām valsts labā un kad klātos skaitīt kvēlas lūgšanas par viņa svētās personas labklājību un par to, lai viņam tiktu dāvāta uzvara, viņš, arhibīskaps, aizliedzot ne vien izrādīt, bet arī lasīt vai klausīties šo komēdiju gan publiski, gan arī jebkādās privātās sanāksmēs, bet nepaklausīgie tikšot izslēgti no baznīcas. Arhibīskaps pavēlēja svētās Marijas Madaļas un svētā Se- verīna baznīcu pārziņiem sekot, lai viņa pavēle tiktu izpildīta.

«Uzrakstīts Parīzē un ar mūsu spiedogu apliecināts tūkstoš sešsimt sešdesmit septītā gada augusta vienpadsmitajā dienā.»

Šis vēstījums bija gaužām nozīmīgs, to aptvēra pat naivi ļautiņi, un parīzieši saprata, ka «Krāpnieks» cīņu zaudējis. Taču Moljērs izdarīja vēl vienu mēģinājumu aizstāvēt savu sirdij dārgo sacerējumu. Kāds no viņa draugiem, iespējams, vesela grupa, publicēja vēstuli «Krāpnieka» aizstāvībai, tomēr tā neko nelīdzēja.

Tad Moljēram Parīze apriebās. Viņš pārtrauca izrādes Palērojālā līdz Lagranža un Toriljēra pārbraukšanai, aizbrauca uz Oteijas ciemu, netālu no Parīzes, un tur pie de Bofora kunga par četrsimt livriem gadā noīrēja dzīvokli. De Bofors Moljēram piešķīra virtuvi, ēdamistabu, guļamistabu, divas istabas mansardā un tiesības pastaigāties parkā. Bez tam Moljērs, atsevišķi maksādams divdesmit ekiju, noīrēja istabu tādam gadījumam, ja kāds no draugiem atbrauktu uz Oteiju viņu apciemot. Viņš norunāja ar Armandu, ka Esprīmadlēnu ņems sev līdzi un Oteijā nodos privātā pansijā. Viņi arī vienojās, ka virēja Lafore (kurai, kā Parīzē mēļoja, Moljērs pirmajai lasot skaļi priekšā savas jaunās komēdijas, lai pārliecinātos, vai tās izraisa smieklus vai ne) brauks uz Oteiju gatavot ēdienu, kad Moljēram būs viesi, bet ikdienas darbiem viņš pieņēma kalponi Martīnu. Uz Oteijas mansarda istabām viņš atveda sev līdzi Plutarhu, Ovī- diju, Horāciju, Cēzaru un Herodotu, kā arī fizikas traktātu, ko bija sarakstījis viņa draugs Roo, ar Moljēram veltītu autora ierakstu.

Tā «Tartifa» autors aizbēga no Parīzes.

Ciemos atbraukušiem draugiem domātā istaba gan ilgi tukša nestāvēja, tajā apmetās īstais uzticamais draugs Klods Šapels. Ieradies viņš tur iekārtojās uz ilgāku laiku, pieblīvēdams istabu ar vīna pudelēm. Tas bija viņš, kas mierināja savu klases biedru un pastaigājās kopā ar viņu pa Bofora kunga dzeltējošo parku. Septembrī, kad parkā lapas bija jau pavisam nodzeltējušas, Oteijā, pat nenomazgājuši ceļa putekļus, ieradās Lagranžs un Toriljērs. Apkampuši direktoru, par vēstnešiem sūtītie komedianti ziņoja, ka viņa majestāte esot pie labas veselības un karagājiens gūstot panākumus. Kas attiecoties uz «Tartifu», tad karalis lūgumu uzņēmis labvēlīgi, tomēr jautājumu par lugas izrādīšanu vēlējis atlikt līdz viņa pārnākšanai no kara.

Karalis guva karā uzvaru, bet de Moljēra kungs, kurš tikpat neatlaidīgi karoja par savu «Tartifu», tika sakauts. Viņš bija piecēlis no miroņiem savu Lācaru, taču tas nodzīvoja vienīgi piektā augusta vakaru.

25. nodala AMFITRIONS

Lauki un daba Moljēram nebija tuvi. Mūsu komediants bija īsts pilsētnieks, Parīzes dēls. Taču nelaimīgā ģimenes dzīve un daudzu gadu darbs bez atpūtas bija viņu novārdzinājuši, un Oteijas trimda bija kļuvusi nepieciešama. Moljērs ierobežoja savus sakarus ar Parīzi, uzturēdamies vienīgi teātrī un galmā, bet dienas, kad nebija izrāžu, pavadīja Oteijas mansardā, vērodams, kā dažādos gadalaikos mainās Bofora parks. Sapels vispār bija pilnīgi apmeties uz dzīvi Oteijā, turklāt laiku pa laikam sabrauca citi draugi: Bualo un Lafontēns, kuriem reizēm pievienojās grāfs Heijeraks, diplomāts un liels Moljēra darbu cienītājs, un grāfs de Zonzaks, Sapēla draugs.

Kompānija ieradās Oteijā, lai atrautu Moljēru no darba, papļāpātu par literatūru, skaļi nolasītu citu sa- sarakstītas nelādzīgas dzejas un sacerētu epigrammas, turklāt arī par Parīzes arhibīskapu Perefiksu. Sīs sanāksmes parasti beidzās ar vakariņām Sapēla istabā, un tās visiem, it īpaši Zonzakam, ārkārtīgi iepatikās.

Reiz šādām vakariņām Sapels nezin kādēļ iegādājās divkāršu daudzumu vīna. Moljērs jutās slikti, viņš tikai uz mirkli ienāca pie jautrās sabiedrības, dzert atsacījās un aizgāja savās istabās. Bet pārējie vakariņoja līdz pulksten trijiem naktī, un tad viņam kļuva skaidrs, ka dzīve ir pretīga. Runas teica galvenokārt Sapels. Oteijā jau sen gulēja, un jau sen bija nodziedājuši gaiļi.

— Viss iznīkst un zūd un ir tikai pīšļil — draudīgā balsī sauca Sapels, kaut kur bargi norādīdams ar pirkstu.

—          Mēs domājam tieši tāpat kā tu, — pudeles brāļi viņam piebalsoja, — turpini, Sapel!

Tad Sapels uzgāza sev virsū glāzi sarkanvīna, tas viņu satrauca vēl vairāk, un viņš atsāka:

—          Jā, mani nabaga draugi, viss ir tikai pīšļi! Parau- gieties apkārt un sakiet man — ko jūs redzat?

—          Mēs neredzam nekā laba, — Bualo viņam piekrita un rūgti palūkojās apkārt.

—          Zinātne, literatūra, māksla — tukšums un niecība vien! — Sapels kliedza. — Bet mīla? Kas ir mīla, mani nelaimīgie draugi!

—    Tā ir krāpšana, — Zonzaks atbildēja.

—           Gluži pareizi! — Sapels atsaucās un turpināja: — Visa dzīve ir bēdas, netaisnība un likstas, kas mūs ielenc no visām pusēm. — Te nu Sapels sāka raudāt.

Kad satrauktie draugi bija viņu mazliet nomierinājuši, viņš beidza savu runu ar kvēlu aicinājumu:

—          Kas gan mums, draugi, atliek? Ja reiz dzīve ir tāda bēdu ieleja, tad tā bez kavēšanās jāizbeidz! Mani draugi, ejam slīcināties! Redziet, tur aiz loga ir upe, kas mūs aicina pie sevis!

—          Mēs ejam tev līdzi, — draugi piebalsoja, un visa kompānija ņēmās apjozt zobenus un mest plecos apmetņus, lai dotos uz upi.

Kņada pieauga. Tad atvērās durvis un uz sliekšņa, apmetnī ietinies, ar naktsmici galvā un sveces galiņu rokā parādījās Moljērs. Viņš ieraudzīja ar sarkanvīnu nolieto galdautu, notecējušās sveces.

—    Ko jūs te darāt? — viņš noprasīja.

—          Mūsu dzīve ir nepanesama, — Sapels viņam raudādams atbildēja, — Moljēr, paliec sveiks uz mūžu! Mēs ejam slīcināties.

—          Tā ir laba doma, — Moljērs skumji atbildēja, — tikai tas nav labi, ka esat aizmirsuši mani. Es taču esmu jūsu draugs.

—           Viņam taisnība! Tā bija cūcība no mūsu puses! — atzina sarūgtinātais Zonzaks. — Nāc mums līdzi, Moljēr!

Tad draugi skūpstīja Moljēru un sauca:

—    Ejam!

—    Nu, ko tad vairāk, sacīts — darīts, — Moljērs noteica, — taču uzklausiet mani, draugi. Nav labi slīcināties naktī pēc vakariņām, jo cilvēki runās, ka esam to izdarījuši dzērumā. Šādos gadījumos tā nemēdz rīkoties. Liksimies tagad gulēt, līdz rītam nosnaudīsimies, bet pulksten desmitos nomazgājušies un saposušies, ar lepni paceltām galvām dosimies uz upi, lai visi redzētu, ka mēs slīcināmies kā īsti domātāji.

—   Tā ir ģeniāla doma! — Sapels iesaucās un atkal noskūpstīja Moljēru.

—    Esam ar tevi vienis prātis, — Zonzaks piebalsoja un gluži negaidot aizmiga, nolicis galvu starp glāzēm.

Moljēram bija vajadzīga turpat vai stunda, lai ar Martinas un divu sulaiņu palīdzību atbrīvotu nākošos slīkoņus no zobeniem, parūkām un svārkiem un katram sarīkotu guļas vietu. Un, kad viss bija nokārtots, Moljērs devās uz savu istabu, bet, tā kā miegs jau bija iztraucēts, viņš sēdēja un lasīja līdz saullēktam.

Nākošajā rītā masveidīgā pašnāvība nezin kādēļ tika atcelta.

Stāsta, ka indiešu literatūrā esot interesants, bet visai piedauzīgs stāsts par to, kā viens no dieviem pieņēmis cilvēka izskatu un, izmantojot vīra prombūtni, pavedis viņa sievu. Kad vīrs atgriezies, tad, lai noskaidrotu, kurš ir īstais vīrs, tiesa abiem pretendentiem sarīkojusi sacensības mīlestībā, pie tam uzvarējis, protams, dievs,

Klejojošo sižetu par dievu, kurš pieņem vīra izskatu, izmantojis grieķu autors Eiripīds un romiešu — Pļauts. Ar šo sižetu bija nodarbojušies arī franči — dramaturgs Rotrū sarakstīja lugu «Sozijs», ko uzveda 1636. gadā. Aizgūdams sižetu no minētajiem autoriem, Moljērs lieliskos pantos ar oriģināliem ritmiem sarakstīja komēdiju «Amfitrions» un pirmoreiz to izrādīja 1668. gada trīspadsmitajā janvārī.

Lugu tajā sezonā izrādīja divdesmit deviņas reizes, un tā deva vislielākos ienākumus. Nākošās vietas pēc izrāžu skaita ieņēma ar teātri saradušā de Vizēs luga «Modernā atraitne», Moljēra «Sicīlietis» un vecā Korneija «Atila». Taču ienākumu ziņā šīs lugas tālu atpalika no «Amfitriona».

Saskaņā ar savu paradumu veltīt lugas augstu stāvošām personām Moljērs «Amfitrionu» veltīja visgaiša-

jam princim Kondē, iepīdams veltījumā asprātīgu piezīmi par to, ka lielā Kondē vārdu, protams, pareizāk būtu likt priekšgalā armijai nekā grāmatai.

Par godu miera noslēgšanai un tam, ka Francijai pievienoja daļu Flandrijas, tika sarīkoti svētki Versaļas jaunierīkotajos dārzos. Un galma dramaturgs Moljērs šiem svētkiem uzrakstīja trīscēlienu komēdiju prozā «Zoržs Dandēns jeb Pieviltais vīrs». Lugā darbojas kāds buržuā, kurš, gribēdams saradoties ar dižciltīgajiem, apprec aristokrāti un kļūst par nelaimīgu cilvēku, jo sieva viņu nekrietni krāpj.

Kad luga jau bija gatava un nāca zināms tās saturs, draugi Moljēru brīdināja, ka Parīzē ir kāds cilvēks, kurš,, bez šaubām, Žoržā Dandēnā saskatīs sevi, sacels briesmīgu troksni un uzsāks kaut kādu naidīgu pretdarbību. Moljērs pateicās par brīdinājumu un sacīja, ka atradīšot līdzekļus, kā šo cilvēku samierināt ar lugu. Tajā pašā vakarā pieredzējušais direktors, sastapis teātrī to buržuā, kurš varētu saskatīt sevi Dandēnā, piegāja viņam klāt un, apvaicājies, kad viņam būs brīvs laiks, laipni pavēstīja, ka gribētu pie buržuā nolasīt savu jauno lugu. Pārsteigtais buržuā atteica, ka esot brīvs kurā katrā laikā, piemēram, nākošajā vakarā, un tūdaļ pēc izrādes aizbrauca saaicināt viesus.

— Vai jūs mani rīt neapciemotu? — viņš aicināja, braukādams krustām šķērsām pa Parīzi. — Pavadīsim kopā vakaru. Jā, pie reizes, — viņš dzedri piebilda, — Moljērs lūdza atļauju nolasīt pie manis savu jaunāko lugu.

Nakošajā dienā Moljērs tikko spēja aizspraukties līdz galdiņam šī buržuā viesistabā, tik daudz bija sanācis ļaužu, bet pats saimnieks kopš šīs lasīšanas reizes kļuva par dedzīgu Moljēra cienītāju.

«Dandēnam» drīz vien sekoja otra ļoti nozīmīga komēdija ar nosaukumu «Skopulis», tā ka var droši teikt, ka Oteijas gaiss uz slimo Moljēru iedarbojās labvēlīgi: 1668. gads bija ražīgs gads.

Šī gada pēdējās dienās, precīzāk sakot, vienpadsmitajā decembrī, no dzīves šķīrās Terēze Marķīza Di- parka, pirms nāves guvusi slavu ar Rasina Androma- has lomas izpildījumu Burgundas Viesnīcā. No šīs pasaules bija aizgājusi valdzinoša dejotāja, kas savos

brieduma gados izvērtās par izcilu traģisko aktrisi. Un de Moljērs piedeva nodevīgajai komediantei visas nodevības un novēlēja mieru viņas pīšļiem.

26. nodaļa DIžA ATDZIMŠANA

Kurš gan spēj izdibināt komediantu dzīves līkumotos ceļus? Kurš gan pasacīs, kādēļ lugu, ko nedrīkstēja uzvest 1664. un 1667. gadā, kļuva iespējams uzvest 1669. gadā?

Šī gada sākumā karalis, pieaicinājis Moljēru, teica:

— Es jums atļauju izrādīt «Tartifu».

Moljērs tvēra ar roku pie sirds, taču tika ar sevi galā, goddevīgi paklanījās karalim un izgāja. Viņš nekavējoties sāka mēģinājumus. Tartifa loma tika uzticēta di Kruazī, pats Moljērs spēlēja Orgonu, Jubers — Per- nela kundzi, Toriljērs — Kleantu, Lagranžs — Valēru, bet Mariannu — Debrī kundze un Elmīru — Armanda. Pirmizrāde atdzimušajai lugai, kuras nosāukums tagad bija «Tartifs jeb Krāpnieks», notika piektajā februārī. Teikt, ka šī luga guva panākumus, būtu par maz. «Tartifa» pirmizrāde bija vesels notikums Parīzes teātru dzīvē, ienākumi sasniedza vēl nepieredzētu skaitli — divtūkstoš astoņsimt sešdesmit livrus.

Tieši pirmizrādes dienā Moljērs uzrakstīja karalim vēstuli:

«Majestāte! Kāds ļoti godīgs ārsts, pie kura man ir tas gods ārstēties, apsola pagarināt manu mūžu vēl par trīsdesmit gadiem, ja es viņa labā izlūgšos no Jūsu majestātes kādu laipnību. Par atbildi uz to es viņam sacīju, ka tik daudz no viņa nemaz neprasu un būšu apmierināts, ja viņš apņemsies kaut vai nenogalināt mani.

Šī laipnība, valdniek, ir Jūsu Vensenas kapelas ka- noniķa vieta, kas pašlaik ir brīva. Vai gan es uzdrīkstēšos arī to vēl lūgt no Jūsu majestātes tieši «Tartifa» dižās atdzimšanas dienā, atdzimšanas, kas nākusi ar Jūsu labvēlību? Pateicoties tai, es izlīgu ar svētuļiem. Tāpat, pateicoties tai, es izlīgšu ar ārstiem.

Bez šaubām, ar to man būtu izrādīts uzreiz pārāk

daudz laipnības, taču Jūsu majestatei tas varbūt nenozīmē tik daudz.

Godbijības pilnā cerībā gaidu atbildi uz savu lūgumu.»

Bija runa par kanoniķa vietu ārsta Movilēna dēlam.

Karalis atsauca Moljēru pie sevis, un atkal, tāpat kā pirms dažiem gadiem pēc pirmā triju «Tartifa» cēlienu uzveduma, viņi palika vienatnē. Karalis paraudzījās Moljērā un nodomāja: «Cik stipri gan viņš novecojis!»

—   Ko tad šis ārsts dara jūsu labā? — karalis apvaicājās.

—    Majestāte! — Moljērs viņam atbildēja. — Mēs ar viņu pļāpājam par visu ko. Laiku pa laikam viņš man izraksta zāles, un tikpat rūpīgi, kā viņš man tās izraksta, es tās nedzeru un arvien izveseļojos, jūsu majestāte.

Karalis sāka smieties, un ārsta Movilēna dēls acumirklī dabūja tīkoto kanoniķa vietu.

«Tartifam» sezonā notika trīsdesmit septiņas izrādes, un, kad sezonas beigās noslēdza rēķinus, noskaidrojās, ka «Skopulis» ienesis desmit ar pusi tūkstošus livru, «Zoržs Dandēns» — sešus tūkstošus, «Amfitrions» — divi tūkstoši simt trīsdesmit livru, «Mizantrops» — divus tūkstošus, Pjēra Korneija «Rodoguns» dīvainu skaitli — astoņdesmit astoņas livras, bet «Tartifs» — četrdesmit piecus tūkstošus.

27. nodala DE PURSONJAKA KUNGS

Cilvēki, kas bija dzīvojuši vienā laikā ar manu varoni, cits pēc cita atstāja šo pasauli, Divdesmit dienas pēc «Tartifa» pirmizrādes nomira Moljēra gluži vārgais tēvs — Zans Batists Poklēns. Ak, jau sen bija pagājuši tie laiki, kad komediants iesācējs skraidīja pie tēva un lūdzās no viņa naudu, iedvesdams tēvam šausmas. Tēva mūža beigās viss izmainījās, un dažu labu reizi slavenais dēls izglāba veco Poklēnu no grūtībām.

Tā nu tēvs no dzīves aizgāja, bet dēls turpināja strādāt. 1669. gada rudenī Luijs pavēlēja sarīkot Šamborā

svētkus, un de Moljērs tiem sacerēja farsu ar baletu «De Pursonjaka kungs».

Attēlots bija kāds Limožas muižnieks Pursonjaks, kuru, Parīzē iebraukušu, parīzieši izzobo un apmuļķo. Parīzieši daudzināja un, acīm redzot, gluži pamatoti, ka prototips, kurš devis iespēju uz skatuves attēlot Pur- sonjaku, pašlaik atrodoties Parīzē. Kāds limožietis, iebraucis galvaspilsētā, nonācis Palērojālā uz izrādi un, skatuves malā sēdēdams, izturējies neglīti. Kaut kāda iemesla dēļ viņš saķildojies ar aktieriem un tos vis- rupjāķiem vārdiem nolamājis, par ko Moljērs viņu nodevis vispārējam apsmieklam. Ļaudis runāja, ka provinces . viesis, noskatījies «Pursonjaku», esot sevi pazinis un tik ļoti apvainojies, ka gribējis iesūdzēt Moljēru tiesā, taču nez kādēļ nav to izdarījis.

Citi melsa, ka, notēlodams uz skatuves smieklīgo limožieti, Moljērs gribējis atriebties par to, ka reiz Li- možā ticis izsvilpts un apmētāts ar āboliem. Tas gan maz ticams. Vai nu Moljērs būtu atriebies par to, kas noticis pirms divdesmit gadiem? Un ne jau tikai Limožā vien Moljēram meta ar āboliem!

Un tas gan tiesa, ka Limožas muižnieki daudzkārt izsmieti un smējējs bijis ne vien Moljērs, bet arī citi autori, jo limožiešiem patiesi raksturīgas daudzas nepatīkamas, smieklīgas īpašības un rupjības, ko vērīgie Un zobgalīgie parīzieši, bez šaubām, tūliņ pamanīja. Lūk, kādēļ Limožas iedzīvotājus jau pirms Moljēra attēloja literatūrā, izdomājot tiem smieklīgus un parupjus uzvārdus.

Kopš tā laika, kad Moljērs pirmoreiz savās komēdijās pieminēja ārstus, viņš atkal un atkal atgriezās pie tiem, atrazdams medicīnas fakultātē neizsmeļamu avotu zobgalībām. Arī «Pursonjakā» iepītas ainas ar smieklīgiem ārstiem un aptiekāriem, taču bez ārstiem komēdija aizskāra arī juristus. Tā nu mēs redzam, ka Moljērs savā laikā nebija vis velti mācījies tiesību zinātnes un savas zināšanas izmantoja, lai izsmietu mahinatorus.

Pēc vispārēja atzinuma farss Moljēram bija iznācis paviršs un parupjš, taču lika smieties. Pursonjaku spēlēja pats Moljērs, bet Jubērs — smieklīgo gaskonietes Lizetes lomu. Pirmoreiz farsu izrādīja 1669. gada sestajā oktobrī Šamborā karalim, bet pēc tam pārcēla uz Palē- rojāla skatuves, kur tas guva lieliskus panākumus. Farss deva vislielākos ienākumus sezonā, pārspējot pat «Tartifu», bet «Tartifam», gan stipri atpaliekot, sekoja «Žoržs Dandēns» un «Skopulis». ŠI sezona, kurā tika uzvests «Pursonjaks», ievērojama ar to, ka no trīsdesmit lugām, ko tajā izrādīja, divpadsmit bija Moljēra lugas.

28. nodala

ĒĢIPTIETIS PARVĒRSAS NEPTŪNĀ, NEPTŪNS — APOLONĀ, BET APOLONS — LUIJĀ

1670. gada sākumā karalis pavēlēja sarīkot Senžer- menanlē svinīgus svētkus un nosaukt tos par «Karalisko divertismentu».

Sakarā ar to trīsdesmitajā janvārī karaļa trupa ar Moljēru priekšgalā ieradās Senžermēnā, lai tur spēlētu pieccēlienu komēdiju — baletu, kas saucās «Cildenie mīlētāji», tās sižetu Moljēram bija ieteicis karalis/Spožajā komēdijā un intermēdijās darbojās ne vien princeses, karavadoņi un priesteri, bet arī nimfas, tritoni, voltižētāji uz koka zirgiem un pat diezin kādas dejojošas statujas.

Pats Moljērs «Mīlētājos» spēlēja galma ākstu Kliti- dasu, bet baleta priekšnesumos piedalījās daudzi galma kavalieri. Sēdēdami uz klintīm, viņi tēloja jūras dievus un tritonus, pie tam šai ziņā izcilas spējas parādīja grāfs d'Armanjaks, marķīzs de Vilruā, brāļi Žengani, vecākais un jaunākais, kā arī daudzi citi. Taurēm gran- dot un pērļu gliemežvākiem klabot, no dzelmes iznira jūras dievs Neptūns, un visi tajā pazina karali. Pēc tam, divertismenta turpinājumā, karalis pārģērbās un pēdējā intermēdijā bengālisko uguņu gaismā parādījās saules dieva Apolona izskatā. Apolons dejoja, galminiekiem jūsmīgi sačukstoties.

Viss norisinājās neparasti gludi, un šķita, arī nākošajās izpriecu dienās nerimsies cildinošās atsauksmes par karali, pēc tam plūstin plūdīs izsmalcinātas dzejas un dāmas tvīks, stāstīdamas, cik valdzinošs bijis karalis grieķu tērpā. Taču nāca gluži neparedzēts starpgadījums, kas ārkārtīgi sarūgtināja de Moljēra kungu.

Nākošajā dienā pēc pirmās izrādes šīs aizkustinošās atsauksmes par karaļa dejošanu pēkšņi sāka apsīkt un drīz vien noklusa pavisam. Galma žurnālā nebija ne vārda par to, ka izrādē piedalījies karalis. Un vēl pēc pāris dienām augstāk stāvošie galminieki uz naivu cilvēku vaicājumiem, kā jūtoties karalis pēc uzstāšanās teātrī, strupi atteica:

—    Viņa majestāte izrādē nepiedalījās.

Viss noskaidrojās ļoti ātri. Izrādījās, ka tūliņ pēc izrādes karalim bija nonākusi rokās Rasina tikko uzrakstītā traģēdija «Britaniks», kurā, starp citu, ir arī šādas par Romas imperatoru Nēronu teiktas rindas:

Viņš izrādēs cēli uzstājas romiešu priekšā, Likdams teātri dimdināt balsij,

Un skandina dzejoļus tur, un vēlas, lai visi tos slavē, Kamēr kareivji, pavēlei klausot, aplaudē viņam, cik spēka …

Tas arī ir viss. Taču, tiklīdz Luijs XIV šo vietu bija izlasījis, viņš sayu uzstāšanos teātrī nekavējoties pārtrauca.

—    Kaut viņu nelabais, to Zanu Rasinu! — Palērojāla direktors sēca klepodams un spļaudīdamies.

Kad Senžermēnas svētki beidzās, Moljērs nodevās rūpēm par kārtējo vasaras sezonu. Aprīlī, aiziedams pensijā, trupu pameta klibais Luī Bežārs, iesaukts par Aso. Klibais aktieris bija nostrādājis kopā ar Moljēru divdesmit piecus gadus. Viņš iesāka, vēl būdams zēns, un kopā ar Moljēru bija pa dienvidu ceļiem saules svelmē soļojis pakaļ vēršu pajūgiem un spēlējis jaunus komiskus sulaiņus. Savu aktiera gaitu beigās viņš kļuva slavens, «Skopulī» nepārspējami tēlodams blēdīgo sulaini Laflešu — «klibo velnu», kā izsakās Harpagons. Luī Asais bija noguris, un trupa Moljēra vadībā svinīgā sanāksmē uzrakstīja aktu, ar kuru apliecināja, ka trupa, kamēr vien tā pastāvēs, apņemas Luī Bežāram maksāt gadā tūkstoš livru lielu mūža pensiju. Tā nu Luī Asais aizgāja atpūtā.

Lai papildinātu trupu, Moljērs uzaicināja divus provinces aktierus, vīru un sievu. Zans Pitels, citā vārdā Bovāls, savu karjeru sāka ar sveču izdzēsēja amatu un tikai vēlāk kļuva par aktieri. Viņa sieva Zanna de Bo- vāla traģēdijās tēloja karalieņu lomas, bet komēdijās — subretes. Moljēram bija jāpatērē daudz spēka, kamēr laulātais pāris apguva viņa sistēmu un atbrīvojās no provinciālām manierēm uz skatuves.

Visam tūkstoš sešsimt septiņdesmitajam gadam vajadzēja paiet vienā vienīgā līksmībā un svētkos karaļa dažādajās rezidencēs. Šo nemitīgo izpriecu virkni uz īsu laiciņu pārtrauca bēdīgs notikums: neveiksmīgā ārsta Valo rokās nomira Orleānas hercoga sieva An- rieta. Galms ietērpās sēru drānās, sprediķotājs Bosjē pie nelaiķes kapa teica ūdeņainu, krāšņām frāzēm piebārstītu runu, kas galminieku acīs izvilināja asaras. Sēras beidzās tieši tajā dienā, kad pēc etiķetes pieklājas, un atkal atsākās svētki. Šamboras mežos ieskanējās ragi, un galms jāja medībās. Moljērs un Lullī — komponists, kura slava un spēks galmā pašlaik strauji pieauga, — saņēma pavēli sarakstīt Šamboras svētkiem jautru muzikālu komēdiju, taču ar stingru prasību, lai lugā tiktu parādīti turki.

Iemesls bija tas, ka iepriekšējā gada rudenī karalis bija Versaļā pieņēmis turku deputāciju, ko vadīja kāds Solimana aga. Pieņemšana tika organizēta šādi: vispirms turkiem lika ļoti ilgi gaidīt un beidzot viņus pieņēma neiedomājami grezni iekārtotajā Jaunās Pils Galerijā. Karalis sēdēja tronī, un tam mugurā bija tērps, kas izšūts ar briljantiem četrpadsmit miljonu livru vērtībā. «

Taču pieredzējušais diplomāts Solimana aga pārsteidza franču galmu daudz lielākā mērā, nekā bija paredzēts pārsteigt viņu pašu. Solimans rādīja tādu seju, it kā Turcijā visi valkātu tērpus, ko rotā briljanti par četrpadsmit miljoniem livru. Vārdu sakot, viltīgie turki nemaz nesamulsa.

Karalim turku delegācijas izturēšanās nepatika, un galminieki, pieraduši ievērot katru niecīgāko izmaiņu valdnieka sejā, veselu gadu izsmēja turkus kā mācēdami. Tādēļ arī komponistam un dramaturgam bija uzdots katrā ziņā iepīt lugā komisku ainu ar turkiem. Autoriem par konsultantu iecēla kavalieri Loranu dArvjē, kurš bija uzturējies Austrumos un kuram vajadzēja abus iepazīstināt ar turku paražām un tikumiem. Moljērs, Lullī un dArvjē devās uz Oteiju un sastādīja lugas plānu. Jāteic, ka Moljērs strādāja ar mazliet neskaidru, varbūt pat smagu izjūtu. Viņš sāka saprast, ka topošajā izrādē par galveno tiks atzīta muzikālā un baleta daļa, kamēr viņa dramaturģiskā daļa atvirzīsies otrajā plāksnē. Viņš sāka baidīties no Lullī spēka un ietekmes, zinādams, cik milzīgu iespaidu uz karali atstāj Džovani Batista mūzika.

Tā tika uzrakstīts «Pilsonis muižniekos». Šai lugā bija parādīts kāds buržuā Zurdēns, ko bija apsēdusi vilinoša iedoma — kļūt par aristokrātu un pilnīgi iesakņoties augstākajā sabiedrībā. Moljēra iecere bija nozīmīga un asprātīga. Bez Zurdēna lugā darbojās marķīzs Dorants, pie kam jau iepriekš varēja nešaubīties, ka aristokrātu naids pret Moljēru sasniegs galējo robežu, jo Dorants jau bija notēlots kā pavisam nekrietns blēdis, bet viņa mīļotā, marķīze Dorimena, labākajā gadījumā bija apšaubāma persona.

Bet kā tad ar pasūtītajiem turkiem? Turki bija. Apmuļķoto Zurdēnu iesvētīja neesošajā mamamuša amatā, Zurdēns tika parādīts uz skatuves ar noskūtu galvu; mūzikai skanot, iznāca turki, starp tiem arī muftijs, kam pie galvassegas bija piestiprinātas degošas sveces. Šai ceremonijā turki ākstījās kā negudri, te noslīga uz ceļiem, te cēlās kājās un nez kādēļ auroja «hu-hu-hu». Arī Zurdēnam pavēlēja notupties uz ceļiem, lika tam uz muguras Korānu un tā joprojām. Vispār jāteic, ka manī gan lugas daļa, kurā darbojās turki, neizraisa ne mazāko sajūsmu. Tomēr es došu iespēju citiem spriest par to, vai ir kaut kas asprātīgs kaut vai tajā astoņu rindiņu pantā, ar kuru muftijs griežas pie Zurdēna. Šai astoņrindē sajaukti kopā portugāļu, spāņu, itāliešu vārdi, pie tam darbības vārdi nez kādēļ (jādomā, lai izklausītos jocīgāk) lietoti nenoteiksmē.

Ja tu varēt, Tu atbildēt. Ja nevarēt, Klusēt, klusēt, Es ir muftijs. Bet kas gan tāds ir tu? Nevarēt saprast? Klusēt, klusēt.

Vārdu sakot, es gan neteiktu paldies ne kavalierim Lorānam d'Arvjē par viņa padomiem, ne galmam par tā doto uzdevumu, ne arī pārmērīgi sagurušajam un satrauktajam Moljēram — par intermēdijas sacerēšanu, kas samaitā labu lugu.

«Pilsonis» Šamborā tika pirmoreiz uzvests 1670. gada četrpadsmitajā oktobrī, bet Moljēru pēc izrādes pārņēma melnas šausmas: karalis par lugu neteica ne pušplēsta vārdiņa. Svinīgo vakariņu laikā pēc izrādes apkalpodams karali kā kambarsulainis, Moljērs jutās ne dzīvs, ne miris. Karaļa klusēšana tūdaļ izraisīja visai jūtamas sekas. Nu vairs nebija neviena, kurš nenopulgotu Moljēra lugu (protams, ne jau karaļa klātbūtnē).

—    Kungi, sakiet jel lūdzami, — kāds no galminiekiem iesaucās, — ko nozīmē visas šīs blēņas, visi šie «galaba, babalalu un balaba», ko klaigā turki? Kas tas īsti ir?

—   Tās ir muļķības, — viņam atbildēja, — jūsu Moljērs ir galīgi izrakstījies, laiks viņam atņemt teātri.

Ak vai! Jāatzīst vien ir, ka šie «balaba» patiešām neko nenozīmēja un tajos nebija nekā uzjautrinoša.

Sešpadsmitajā oktobrī notika otra izrāde, un to atkal noskatījās karalis. Kad izrāde bija beigusies, viņš pasauca Moljēru.

—   Gribēju jums teikt par jūsu lugu, Moljēr, — karalis iesāka.

«Nu, nogalini mani!» katrs varēja izlasīt Moljēra acīs.

—    Pēc pirmizrādes es jums neko netiku teicis, jo man vēl nebija nobriedis spriedums par to. Jūsu aktieri spēlē pārāk labi. Toties tagad es redzu, ka esat uzrakstījis lielisku lugu un neviena no jūsu lugām man nav sniegusi tik lielu baudījumu kā šī.

Tiklīdz karalis Moljēru atlaida, viņu aplenca visi galminieki un sāka lugu celt vai debesīs. Varēja vērot, ka vairāk par visiem viņu slavēja tas, kurš iepriekšējā dienā bija teicis, ka Moljērs esot izrakstījies. Lūk, viņa izteikumi vārds vārdā:

—    Moljērs ir vienreizējs! — viņš sacīja. — Nudien, visam, ko viņš raksta, piemīt neparasts komiskuma spēks! Viņš, kungi, tālu pārspēj antīkos autorus!

Komēdiju atkārtoti izrādīja Šamborā, pēc tam Sen- žermēnā, bet novembra beigās Moljērs to sāka rādīt Palērojālā, kur tā guva lielus panākumus un 1670. gada sezonā deva vairāk par divdesmit četriem tūkstošiem livru, tā šajā gadā ienākumu ziņā izvirzoties pirmajā vietā. Pēdējā vietā šajā ziņā palika «Ārsts pret paša gribu», dodot kasei smieklīgu summu — simt deviņdesmit livru.

Tūkstoš sešsimt septiņdesmitais gads līdz ar citiem notikumiem atnesa arī šādu: savā astoņdesmitajā mūža gadā nomira Bežāra atraitne, dzimusi Ervē, Madlēnas māte, kas bija rakstījusi dīvainos aktus. Viņa bija viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas zināja Armandas dzimšanas noslēpumu un aiznesa to sev līdzi kapā.

Nāca vēl viena nāve un izrāva no Burgundas Viesnīcas aktieru rindām dižo Dezeiji.

Šai pašā gadā presē parādījās slavenā paskvila par Moljēru «Hipohondriķis Elomirs». Šī sacerējuma autors bija Lebulanžē de Šaliss. «Elomirā» bija uzvandīta un noķengāta visa Moljēra dzīve un darbība. Jau virsrakstā liktais vā^rds «hipohondriķis» norāda, cik ļoti autors ienīdis Moljēru, un saturs liecina, ka daudzi fakti no Moljēra dzīves viņam bijuši labi zināmi. Moljērs ar šo sacerējumu, bez šaubām, iepazinās, taču ne ar ko un nekur netika atbildējis tā autoram.

Šī gada pfiecīgo notikumu es tīšuprāt atstāju uz beigām: lieldienās pēc četru gadu klaiņošanas pa provinci pie Moljēra ieradās septiņpadsmit gadus vecais Barons, kļuvis vīrišķīgāks un izvērties par īstu skaistuli. Moljērs viņu nekavējoties pieņēma trupā, piešķīra pilnu aktiera paju un Domiciāna lomu Pjēra Korneija «Titā un Berenikē». Šī luga pēc izrāžu skaita un ienākumiem ieņēma otro vietu aiz «Pilsoņa».

29. noda)a

KOPĪGĀ DAIĻRADE

Moljērs saņēma karaļa pavēli uzrakstīt krāšņu lugu ar baletu 1671. gada karnevālam, kam vajadzēja notikt Tilerijās. Moljērs nekavējās izpildīt pavēli un ķērās pie lugas «Psihe» rakstīšanas. Jo vairāk viņš strādāja, jo uzmācīgāk sevi atgādināja slimība, hipohondrijas lēkmes uznāca arvien biežāk, un Moljērs noprata, ka lugu laikā nepabeigs. Tad viņš nolēma griezties pēc palīdzības pie citiem. Viņa attiecības ar Pjēru Korneiju pēc ķildas «Sievu skolas» laikā jau sen bija izlīdzinājušās. Tagad Moljēru un Korneiju saistīja kopēja nepatika pret Rasinu. Vecā Korneija zvaigzne sāka bālēt, kamēr Rasins kāpa arvien augstāk un augstāk. Rasinu izrādīja Burgundas Viesnīcā, bet Moljērs savā Palērojālā sāka iestudēt Korneiju.

Moljērs uzaicināja Korneiju kopā strādāt pie «Psihes», un večuks, kam bija vajadzīga nauda,, uzaicinājumu labprāt pieņēma. Darbu abi sadalīja tā: Moljērs sastādīja plānu lugai ar baletu piecos cēlienos un uzrakstīja prologu, pirmo cēlienu un otrā un trešā cēliena pirmās ainas. Visu pārējo, patērēdams darbam kādas piecpadsmit dienas, sarakstīja Korneijs. Sešdesmit piecus gadus vecais vīrs lieliski tika galā ar savu uzdevumu. Tomēr arī abi meistari kopā nespētu darbu nodot laikā. Tādēļ tika pieaicināts trešais — spējīgais dzejnieks un dramaturgs Filips Kino, kurš šai lugai sacerēja visus dziesmu tekstus.

Interesants ir priekšvārds, kas sarakstīts šai traģēdijai ar baletu. Tajā ļoti piesardzīgi pateikts, ka Moljēra kungs šajā sacerējumā mazāk tiecies pēc dramaturģis- kas pareizības, vairāk pēc izrādes greznuma un skaistuma. Stāsta, ka priekšvārds esot paša Moljēra rakstīts.

«Psihi» Tileriju pili inscenēja lieliski. Moljēram tika dotas labākās teātra mašīnas un ierīces lidojumiem. Galvenās lomas — Psihi un Amoru — tēloja Armanda un Barons. Abi sniedza tik augstas klases spēli, ka skatītāji bija pārsteigti. Taču jau pirmais «Psihes» uzvedums galmā septiņpadsmitajā janvārī iecirta Moljēram jaunu smagu brūci. Parīzē izcēlās un nerimās baumas par to, ka no Armandas agrākā naida pret kādreizējo nekauņas puišeli Baronu vairs neesot ne miņas un ka viņa, iemīlējusies šajā skaistulī un izcilajā aktierī, esot kļuvusi par tā mīļāko. Moljērs, vecuma un slimības mākts, klusēdams pārcieta arī to.

No piecpadsmitā marta viņš Palērojālā sāka plašu remontu. No jauna tika apdarinātas visas ložas un balkoni, griestus saremontēja un apgleznoja, skatuvi pārbūvēja tā, ka tagad tur varēja novietot jaunas sarežģītas teātra mašīnas.

Tad trupa sāka lūgt direktoru, lai pārceļ «Psihi» uz Palērojāla skatuves. Pēc ilgas šaubīšanās nolēma to darīt, kaut arī jaunu mašīnu un greznu dekorāciju iegāde un uzstādīšana saistījās ar milzīgām grūtībām. Beidzot tomēr tas tika paveikts, tāpat arī pārvarēts vēl viens šķērslis: līdz «Psihes» uzvedumam muzikanti un dziedātāji nekad nebija uzstājušies publikas priekšā. Tie spēlēja un dziedāja, slēpti ložās, aiz režģiem vai aizkariem. Par paaugstinātu maksu izdevās dziedātājus un muzikantus pierunāt uzstāties atklāti uz skatuves publikas priekšā. «Psihi» mēģināja mēneša pusotra un pirmizrādi sniedza divdesmit ceturtajā jūlijā. Visas rūpes un izdevumi pilnīgi attaisnojās. Šis uzvedums, pārsteigdams ar savu greznību, atvilināja uz Palērojālu īstus skatītāju plūdus, luga tika uzvesta ap piecdesmit reižu sezonā un deva četrdesmit septiņus tūkstošus livru ienākumu.

Laika posmā starp «Psihes» izrādēm galmā un tās pirmizrādi Palērojālā Moljēra trupa ar viduvējiem panākumiem spēlēja viņa farsu «Skapēna nedarbi». Šo farsu atzina par rupju un Moljēra spalvas necienīgu. Nav saprotams, kur sakņojas šāds spriedums. Tieši šajā lugā lieliski izpaužas komiskais Moljērs, un Bualo pavisam netaisnīgi pārmeta savam draugam, uzskatīdams, ka tas sāk nolaisties, pielāgodamies publikas gaumei, un nopēla ainu, kurā cilvēku iebāž maisā un sit ar nūjām, apgalvodams, ka tas esot bezgaumīgs šablons. Bualo maldās: šī luga ir komisks, lieliski kāpināts farss, ko nesabojā pat mazticamais atrisinājums. Palērojāla komiskie aktieri ar Moljēru — Skapēnu priekšgalā brīnišķīgi izrādīja šo farsu (mīlētājus — Oktāvu un Leandru — spēlēja Barons un Lagranžs).

Šajā gadā Moljēram atpūsties neiznāca. Sekoja atkal jauns karaļa pasūtījums. Gada beigās Senžermēnā vajadzēja notikt svinībām sakarā ar karaļa Vienīgā brāļa laulībām. Moljērs sāka steigšus strādāt pie komēdijas, kuras nosaukums skanēja «Grāfiene d'Eskarbana» un kam materiālu deva provinciāļu dzīves vērojumi. Galmā šī komēdija patika, it sevišķi tādēļ, ka tajā bija iepītas intermēdijas un balets.

30. nodaļa SCĒNAS PARKĀ

Oteijas parks. Rudens. Zem kājām čaukst lapas. Pa aleju soļo divi vīrieši. Gados vecākais atbalstās uz nūjas, ir sakumpis, reizēm nervozi nodrebinās uz klepo. Otram, jaunākajam, ir sārta seja — kā cilvēkam, kurš labi pazīst vīnus. Viņš svilpo un dungo kaut ko nesaprotamu:

—   Mirdondēn … mirdondēn …

Abi apsēžas uz sola un sākumā runā par sīkumiem: jaunākais, četrdesmit sešus gadus vecais, stāsta, ka viņš vakar uzklupis ar dūrēm savam sulainim, jo tas esot nelietis.

—   Bet sulainis taču vakar bija skaidrā, — vecākais klepodams iebilst.

—   Blēņasl — jaunākais izsaucās. — Viņš ir nelietis, es tev sakul

—    Piekrītu, piekrītu, — vecākais dobjā balsī attrauc, — es tikai gribu teikt, ka viņš ir — nelietis skaidrā.

Rudens debesis virs Oteijas parka ir dzidras.

Pēc brīža saruna kļūst dzīvāka, un pa mājas logu var redzēt, ka vecākais kaut ko neatlaidīgi stāsta jaunākajam, bet tas tikai šad tad izmet pa vārdam.

Vecākais runā par to, ka nespējot viņu aizmirst, ka nevarot bez viņas dzīvot. Pēc tam viņš sāk lādēt savu dzīvi un atzīstas, ka ir nelaimīgs.

Ak, tas ir šausmīgi — būt par svešu noslēpumu, it īpaši ģimenes dzīves noslēpumu līdzzinātāju! Jaunākais nemierīgi grozās … Jā, viņam žēl vecākā! Un … bez tam ļoti gribas vīna … Beidzot viņš sāk piesardzīgi nosodīt sievieti, bez kuras vecākais nespēj dzīvot. Viņš neko nepasaka tieši, viņš… viegli skar dažus sāpīgus jautājumus … tik tikko piemin notikumus, kas saistīti ar «Psihi» … dievs pasargi, viņš neuzdrošinās neko teikt par Armandu un … Baronu. Taču vispār …

—    Atļauj man būt atklātam! — viņš beidzot izsaucas. — Tas taču galu galā ir muļķīgi! Nu patiešām — nevar taču tavā vecumā atgriezties pie sievas, kura… bez tam, tu man piedod, bet viņa tevi nemīl.

—    Nemīl, — vecākais neskanīgi atbild.

—          Viņa ir jauna, koķeta un … neņem ļaunā … tukša.

—          Runā vien, — vecākais sēcošā balsī atbild, — vari teikt visu, ko vēlies, es viņu ienīstu.

Jaunākais noplāta rokas un nodomā: «Ak, lai velns parauj šo jucekli! Te mīl, te ienīst! …»

—           Zini, es drīz miršu, — vecākais saka un noslēpumaini piebilst: — Tu taču zini, cik nopietna ir mana slimība!

«Ak kungs, kādēļ man vajadzēja iznākt parkā?» jaunākais prāto, bet skaļi saka:

—    E, kas nu par niekiem! Arī es jūtos slikti…

—          Man ir piecdesmit gadu, neaizmirsti! — vecākais draudīgi saka.

—           Mans dievs, vakar tev bija četrdesmit astoņi, — jaunākais atdzīvojas, — tas, nudien, ir par traku, ja cilvēks tūliņ kļūst par diviem gadiem vecāks, tiklīdz viņam ir slikts garastāvoklis!

—          Es gribu pie viņas, — vecākais vienmuļā balsī atkārto, — es gribu atkal būt Tomā ielā!

—           Pie visiem svētajiem, es tevi lūdzu, nepaliec ilgāk parkā! Te ir vēsi. Man galu galā vienalga. Nu, mēģini salabt ar viņu. Kaut arī es zinu, ka no tā nekas neiznāks.

Abi atgriežas mājās. Vecākais pazūd aiz durvīm.

—           Liecies gultā, Moljēr! — jaunākais nokliedz viņam pakaļ. Tad kādu brīdi pastāv pie durvīm un pārdomā. Atveras logs, tajā parādās vecākā vīrieša galva bez parūkas, naktsmicē.

—    Sapel, kur tu esi? — vaicā cilvēks pie loga.

—    Nu? — jaunākais atsaucas.

—           Kā tad tu tomēr domā, — jautā cilvēks pie loga, — vai man atgriezties pie viņas?

—          Ver logu ciet! — jaunākais uzkliedz, savilkdams dūres.

Logs aizveras, jaunākais nospļaujas un pazūd aiz mājas stūra. Pēc brītiņa var dzirdēt, kā viņš aicina sulaini:

—    Ei, tu atturībnieki Panāc šurp!

Nākošajā dienā saule silda vēl stiprāk, nepavisam ne tā kā rudenī. Vecākais soļo pa aleju, taču nevelk kājas un ar spieķi nevanda trūdošās lapas. Blakus soļo cilvēks, daudz jaunāks par viņu. Tam ir garš, smails deguns, stūrains zods un izsmējīgs skatiens.

—    Moljēr, — jaunākais saka, — jums jāatstāj skatuve. Ticiet, nav labi, ja «Mizantropa» autors… ir mizantrops! O, tas ir zīmīgi! Nudien, negribētos domāt, ka viņš ar nogrimētu seju parteram par uzjautrinājumu kādu iebāž maisā! Jums nepiederas būt aktierim. Nav labi, ka jūs spēlējat, ticiet man.

—   Mīļais Bualo, — vecākais atbild, — skatuvi es nepametīšu.

—    Jums jābūt apmierinātam ar to, ko dod jūsu darbi!

—   Tie man nedod nekā, — vecākais atbild, — man nekad nav izdevies uzrakstīt neko tādu, kas man pašam sagādātu kaut niecīgāko apmierinājumu.

—    Cik bērnišķīgi! — jaunākais vai kliedz. — Atļaujiet darīt zināmu, mans kungs, ka tad, kad karalis man jautāja, kuru es uzskatot par labāko rakstnieku viņa valdīšanas laikā, es atbildēju, ka tas esat jūs, Moljēr.

Vecākais pasmejas, tad saka:

—    Es jums no sirds pateicos, jūs esat īsts draugs, Depreo, apsolu jums, ja karalis man vaicās, kurš ir labākais dzejnieks, es teikšu, ka tas esat jūs.

—    Es runāju nopietni! — jaunākais izsaucas, un viņa balss aizskan vientulīgajā un jaukajā Bofora kunga parkā. /

31. nodaļa MADLĒNA AIZIET

Tūkstoš seši simti septiņdesmit pirmā gada ziemai sākoties, Moljērs izlīga ar sievu un, pametis Oteiju, atgriezās Parīzē. Šai laikā viņš beidza rakstīt lugu «Mācītās sievas», kas netika sacerēta pēc pasūtījuma, bet pašam par prieku. Viņš pie lugas strādāja pa vaļas brīžiem, te atgriežoties pie tās, te atkal-to pametot.

Kad Moljērs rakstīja «Mācītās sievas», tajā pašā mājā, kur viņš dzīvoja kopā ar Armandu, mazā augšstāva istabiņā smagi slima gulēja Madlēna Bežāra.

Teātri viņa jau bija pametusi, nospēlējusi savu pēdējo lomu — Nerini «Pursonjaka kungā» un pateikusi savus pēdējos vārdus uz skatuves:

— Vai tu esi aizmirsis šo nabaga bērnu? Mūsu mazo Madlēnu, ko tu man atstāji par savas uzticības ķīlu? Nāc šurp, Madlēn, mans bērns! Nokaunini savu tēvu par viņa negodīgumu! Nē, tu no manis vaļā netiksi! Es visiem pierādīšu, ka esmu tava sieva, un panākšu to, ka tevi pakārs!

Madlēna pameta ne tikai teātri, bet arī atteicās no visa pasaulīgā, kļuva ārkārtīgi reliģioza, bez mitas skaitīja lūgšanas, apraudāja savus grēkus un sarunājās vienīgi ar garīdznieku vai savu notāru. 1672. gada janvārī viņai kļuva pavisam slikti. Viņa gluži nekustīga gulēja gultā, kuras galvgalī karājās krucifikss.

Devītajā janvārī Madlēna nodiktēja testamentu, ar kuru visu savā mūžā sakrāto mantu novēlēja Armandai, bet 2enevjevai un Luī piešķīra nelielas pensijas. Viņa paredzēja arī visu pārējo, jau iepriekš pasūtīdama sev sēru mesas un likdama ik dienas pieciem nabagiem izsniegt pa pieciem sū par godu mūsu kunga piecām vātīm. Tā sagatavojusies nāvei, viņa ataicināja Armandu un Moljēru un tā kunga vārdā karsti lūdza abus dzīvot saticīgi.

1672. gada devītajā februārī trupa saņēma karaļa pavēli steigšus braukt uz Senžermēnu. Februāra vidū vēstnesis, kurš ieradās Senžermēnā, atveda Moljēram ziņu, ka ar Madlēnu ir visai ļauni. Viņš steigšus devās uz Parīzi un paguva savai pirmajai draudzenei aizspiest acis un viņu apglabāt. Parīzes arhibīskaps atļāva Madlēnu apglabāt, kā pieklājas pēc kristīgās ticības ceremonijām, jo viņa bija pametusi komediantes amatu un kļuvusi pazīstama kā dievbijīga sieviete. Un pēc mesas Okseruā Senžermēnas baznīcā Madlēnu svinīgi apglabāja svētā Pāvila baznīcas kapsētā, blakus brālim Žoze- fam un mātei Marijai Ervē.

Madlēna nomira 1672. gada septiņpadsmitajā februārī, bet apmēram mēnesi vēlāk Palērojālā notika «Mācīto sievu» pirmizrāde. Visizsmalcinātākie parīzieši lugu vērtēja ļoti augstu, pieskaitīdami to pašiem spēcīgākajiem Moljēra darbiem. Citi Moljēru asi kritizēja, teikdami, ka viņš savā lugā pazemojot sievieti, itin kā pie

rādīdams, ka tās izglītībai neesot jasniedzas tālāk par virtuvi.

Lugā bija izsmieti divi dzīvi cilvēki: Bualo ienaidnieks «Satīru satīras» autors teoloģijas doktors Fran- suā Kotēns un otrs — mūsu vecais paziņa Zils Menāžs. Pirmais bija notēlots Trisotenā, otrs — Vadiusā.

Kamēr komedianti Palērojālā spēlēja «Mācītas sievas», gūdami viduvējus panākumus, pār valsti pēkšņi savilkās negaiss, un septītajā aprīlī tas izvērtās karā ar Nīderlandi. Franču armija atkal, tāpat kā pirms pieciem gadiem, drāzās uz austrumiem, un, tās pārspēka uzveiktas, sāka krist pilsēta pēc pilsētas. Mūsu Zans Batists de Moljērs, tāls kara negaisam, bija aizņemts pats ar savām rūpēm. Nu viņš bija turīgs cilvēks, kas, darbodamies teātrī, iekrājis krietnu kapitālu. Bez tam viņu vēl bagātāku padarīja Madlēnas Bežāras atstātais mantojums. Viņš Rišeljē ielā noīrēja plašu dzīvokli un, naudu netaupīdams, to grezni iekārtoja. Divstāvu dzīvokļa apakšējais stāvs bija paredzēts Armandai, bet viņš pats apmetās augšstāvā. Kad viss bija gatavs un mantas jaunajā mājvietā noliktas savās vietās, Moljērs pārliecinājās, ka Oteijas skumjas ir atsteigušās viņam līdzi uz Parīzi. Kopā ar viņu augšējās istabās apmetās nemiers un priekšnojautas.

Tūkstoš sešsimt septiņdesmit otrais gads izvērtās neveiksmīgs. Lullī ieguva ārkārtīgu spēku galmā un dabūja privilēģijas uz visiem dramatiskajiem darbiem, kam bija komponējis mūziku. Tas nozīmēja, ka Lullī iemanto autora tiesības uz ļoti daudzām Moljēra lugām, jo tieši tām viņš bija komponējis mūziku.

Tad Moljēram pārskrēja auksti drebuļi: lieki būtu sevi mānīt, karalis viņu bija pametis. Viduvējais komponists Lullī, kuram trūka pašam savu dziļu ideju, bet kurš pilnīgi pakļāvās karaļa gribai, tagad bija iekarojis Luija labvēlību.

Vasara pagāja drūmi. Vīrs un sieva atkal bija viens otram tuvi, Armanda gaidīja bērnu, taču būtībā viņu attiecības nebija ne par matu uzlabojušās, un nu jau vairs nevarēja būt šaubu, ka tās nemūžam neuzlabosies. Piecpadsmitajā septembrī Armandai piedzima puisēns, to steigšus nokristīja un nosauca par Pjēru Zanu Batistu Armānu, taču bērns nenodzīvoja pat mēnesi. Ziemu Moljērs ieslēdzās savā augšstāvā un sāka rakstīt jautru komēdiju «Iedomu slimnieks». Lai nebūtu atkarīgs no Lullī, mūziku šai komēdijai viņš pasūtīja citam komponistam — Šarpantjē.

«Iedomu slimniekā» Moljērs zobojās par visnesaprātīgāko tieksmi, kāda piemīt cilvēkiem: par bailēm no nāves un nožēlojamu aizdomīgumu. Viņa naids pret ārstiem tagad sasniedza visaugstāko pakāpi, komēdijā tie bija parādīti kā īsti izdzimumi — tumsonīgi, slinki, mantkārīgi un atpalikuši.

Prologs, ko Moljērs sarakstījis šai lugai, liecina, ka viņš mēģinājis atgūt kara|a labvēlību:

«Pēc mūsu majestātes slavenajiem, nogurdinošajiem un uzvarām vainagotajiem pūliņiem būtu taisnīgi, ja visi, kas spēj rakstīt, slavētu viņa vārdu vai arī izklaidētu viņu. Tieši to es vēlos darīt, un šis prologs ir mēģinājums cildināt dižo uzvarētāju, bet komēdijai, kas seko prologam, jāizklaidē monarhs pēc viņa cēlajiem darbiem.»

Prologā vajadzēja darboties mitoloģiskām dievībām Florai, Panam un fauniem. Noslēguma korim vajadzēja dziedāt šādus vārdus:

Lai atbalss skan vareni tūkstošiem reižu: Luijs — diženākais no karaļu saimes! Un laimīgs katrs, kas tam veltījis dzīvi!

Taču atgadījās kaut kas dīvains, un prologs palika neuzvests. Vai nu tieši ap to laiku karalim nebija veiksmes karā un prologu nācās nosvītrot, lai tas neizklausītos kā zobošanās, vai arī karalis bija pārstājis interesēties par sava komedianta daiļradi… Lai nu šā vai tā, luga tika rādīta nevis galmā, bet Palērojālā, un mitoloģisko dievību vietā iznāca gane un nodziedāja citu prologu, kas skanēja tā:

Negribu zināt par jums vairs nekā, Ak jūs, neizglītotie tukšgalvji ārsti! Vai gan jūsu valoda latīniskā Iespēj izdziedēt sāpošo kaiti?

Piektdien, 1673. gada desmitajā februārī, notika «Iedomu slimnieka» pirmizrāde, pie tam tika gūti lieli panākumi. Tāpat noritēja arī otrā un trešā izrāde. Ceturtā bija paredzēta septiņpadsmitajā februārī.

32. nodaļa NELAIMĪGA PIEKTDIENA

Argans, Vai tas nav bīstami — iedomāties sevi mirušu?

Tuanete. Nē, nē. Kas gan tur bīstams? Ātrāk liecieties šeit guļus!

«Iedomu slimnieks»

Bija pelēcīga februāra diena. Rišeljē ielas mājā otrajā stāvā pa izmīdīto kabineta paklāju klepodams un stenēdams šurp turp staigāja cilvēks smaragdzaļā halātā, kas bija uzvilkts virs veļas. Galva tam bija pa sieviešu modei apsieta ar zīda naktslakatu. Kamīnā itin jautri dega malka, un bija tīkami raudzīties ugunī, novēršot skatienu no februāra miglas aiz logiem.

Cilvēks staigāja uz priekšu un atpakaļ pa kabinetu, laiku pa laikam apstādamies un aplūkodams estampu, kas bija pakarināts blakus logam. Šai estampā bija attēlots vīrietis, kura seja atgādināja plēsīgu medību vanagu, galvā tam bija parūka ar stingri ieveidotām, prāvām matu sprogām, kas vijās lejup līdz vīrišķīgajiem pleciem, bet acis izvelbtas, skadras un gudras. Zem portreta bija redzams ģerbonis — vairogs ar trim ziediem.

Cilvēks halātā klusi sarunājās pats ar sevi, reizēm dzēlīgi pavīpsnādams par savām domām. Tuvojoties portretam, viņš atmaiga, ar plaukstu piesedza acis un, uzacis savilcis, tīksminājās par attēlu.

—    Labs estamps, — cilvēks halātā domīgi sacīja, — es teiktu, ļoti labs estamps … Lielais Kondē! … — viņš ar uzsvaru teica un pēc tam vairākkārt bez jēgas atkārtoja: — Lielais Kondē… lielais Kondē… — Un vēl nomurmināja: — Estamps … estamps … esmu apmierināts, ka ieguvu šo estampu …

Pēc tam viņš šķērsoja istabu un kādu laiku nosēdēja atzveltnī pie kamīna, izvilcis no rīta kurpēm basās kājas un pastiepis tās pret dzīvinošo uguni.

—          Vajadzētu noskūties, — vīrietis domīgi noteica un paberzēja saraino vaigu. — Nē, nevajag vis, — viņš pats sev atbildēja, — ik dienas skūties ir pārāk nogurdinoši.

Sasildījis kājas, viņš uzvilka rīta kurpes, devās pie grāmatu skapjiem un apstājās pie tā, kura plauktos kaudzēm gulēja rokraksti. Kādas lapas mala rēgojās laukā no plaukta. Cilvēks aiz viena stūra izrāva šo rokrakstu laukā un izlasīja tā virsrakstu «Koridons». Ļauni pasmīnējis, viņš gribēja rokrakstu saplēst, taču rokas atteicās klausīt, viņš nolauza nagu un lādēdamies iebāza rokrakstu starp malkas pagalēm kamīnā. Pēc pāris sekundēm istaba pielija ar gaismu, un tad Koridons saira melnās blīvās plēnēs.

Kamēr halātā ģērbtais vīrs augšstāvā noņēmās ar «Koridona» dedzināšanu, kādā apakšstāva istabā Armanda sarunājās ar Baronu, kurš bija atnācis apciemot Moljēru.

—   Uz baznīcu negāja, saka, nejūtoties labi, — Armanda stāstīja.

—    Kādēļ uz baznīcu? — Barons apvaicājās.

—    Šodien taču ir septiņpadsmitais, Madlēnas nāves gadadiena, — Armanda paskaidroja, — es klausījos mesu.

—   Ak jā, jā, — Barons pieklājīgi noteica. — Vai klepo?

Armanda raudzījās sarunu biedrā. Viņa gaišā parūka plūda lejup uz pleciem kā divas straumes. Baronam mugurā bija jauni zīda svārki, bikšu ceļgali apšūti ar dārgu mežģīņu aplocēm, zobens pakarināts platā lentā, bet uz krūtīm karājās pūkains uzrocis. Un Barons šad tad pameta acis uz šo uzroci, jo viņam tas ļoti patika.

—    Cik grezni jūs šodien esat ģērbies! … — Armanda teica un piebilda: — Klepo gan un visu rītu kliedza uz kalponi. Esmu jau ievērojusi — piektdiena, tā ir visnejaukākā diena. Es gan esmu pieredzējusi pārāk daudz piektdienu šajos vienpadsmit gados. Bet, vai zināt, ejiet augšā pie viņa, nesēdiet pie manis, citādi kalpone atkal stāstīs Parīzē dievs zina ko!

Un Armanda ar Baronu devās uz iekšējām kāpnēm. Taču viņi vēl nebija paguvuši pa tām uzkāpt, kad augšā aiz durvīm nepacietīgi ieskanējās zvaniņš.

—    Klau, atkal zvana un zvana, — Armanda sacīja.

Tad augšā atvērās durvis un cilvēks halātā iznāca uz kāpņu laukumiņa.

—    Ei, kas tur ir? — viņš īdzīgi noprasīja. — Kur, ellē, mūžīgi pazūd … Ak tie esat jūs? Sveicināti, Baron!

—   Sveicināti, meistar, — Barons atbildēja, augšup raudzīdamies.

—   Jā, jā, jā, labdien, — teica cilvēks halātā, — man gribētos parunāties . ..

Tad viņš atbalstīja elkoņus uz margām, iespieda vaigus plaukstās un kļuva līdzīgs smieklīgam pērtiķim, kas ar naktsmici galvā raugās laukā pa logu. Armanda un Barons pārsteigti saprata, ka viņš vēlas runāt tepat, uz kāpnēm, un palika lejā. Cilvēks brīdi klusēja, tad teica:

—    Lūk, ko es gribēju teikt: ja vien mana dzīve… Ja vien manā dzīvē nelaimes ar priekiem būtu mijušās vienmērīgi, es tik tiešām uzskatītu sevi par laimīgu, kungi un dāmas!

Spraigi savilktu seju Armanda skatījās augšup. Viņai bija zudusi jebkāda vēlēšanās kāpt augšā. «Piektdiena, piektdiena …» viņa nodomāja. «Atkal sākas šī hipohondrija …»

—    Padomājiet paši! — cilvēks patētiskā balsī turpināja. — Ja nekad nav ne mirkļa, kas sniegtu apmierinājumu vai prieku, ko tad lai iesāk? Un es labi redzu, ka man ņo spēles jāizstājas. Mani mīļie, — cilvēks sirsnīgi piebilda, — ticiet man, es vairs nespēju cīnīties pret likstām. Man tačp nav atelpas! Vai ne? — viņš vaicāja. — Un vispār esmu pārliecināts, ka man drīz būs beigas. Ko jūs par to teiksiet, Baron? — Pie šiem vārdiem cilvēks ļāva galvai pilnīgi noslīgt uz margām.

Uz kāpnēm iestājās klusums. Barons juta, ka šī cilvēka vārdi viņam ārkārtīgi nepatīk. Viņš sarauca pieri, uzmeta žiglu skatienu Armandai un tad teica:

—    Domāju, ka jums, skolotāj, šodien nevajadzētu spēlēt.

—    Jā, — Armanda apstiprināja, — nespēlē gan šodien, tu nejūties labi.

Augšā atskanēja purpināšana.

—    Nu, ko jūs tur runājat? Vai tad var atcelt izrādi? Es nepavisam nevēlos, ka strādnieki mani vēlāk lādētu par to, ka esmu tiem atņēmis šīvakara peļņu.

—    Bet tu taču slikti jūties? — Armanda sacīja nepatīkamā balsī.

—    Es jūtos lieliski, — cilvēks aiz spītības atteica, — taču mani interesē kas cits: kādēļ pa mūsu dzīvokli klaiņo sazin kādas mūķenes?

—    Nepievērs tām uzmanību, viņas ir no svētās Klāras klostera, atnākušas uz Parīzi lūgt žēlastības dāvanas. Nu, lai paliek līdz rītam, viņas tevi nemaz nesatrauks, pasēdēs apakšā.

—    No svētās Klāras? — cilvēks naktsmice nezin kādēļ brīnījās un atkārtoja vēlreiz: — No svētās Klāras? Un kas par to, ka no svētās Klāras? Ja no svētās Klāras, tad lai sēž virtuvē! Citādi šķiet, ka mājā būtu simts mūķeņu! … Un iedod viņām piecus livrus. — Tad cilvēks pēkšņi iemuka savā istabā un aizvēra durvis.

—    Es jums saku, ka vainīga piektdiena, — teica Armanda, — tur nu nekas nav līdzams.

—   Uzkāpšu augšā pie viņa, — Barons šaubīdamies atsaucās.

—   Neiesaku vis, — Armanda iebilda, — iesim labāk pusdienās.

Vakarā uz Palērojāla skatuves smieklīgi ārsti ar melnām micēm galvā un aptiekāri ar klistīra traukiem, rokās bakalauru Arganu iesvētīja par ārstu:

Slimnieks ja velk tikko dvašu Un vairs nespēj parunāt? …

Bakalaurs — Moljērs līksmi izkliedza atbildi: Gudrais ārsts ver rīku tašu — Asinis tam tecināt!

Bakalaurs divreiz apzvērēja uzticību medicīnas fakultātei, bet, kad prezidents pieprasīja trešo zvērestu, bakalaurs, neko neatbildējis, negaidot ievaidējās un atkrita krēslā. Aktieri uz skatuves nodrebēja, apjuka: šo triku viņi nebija gaidījuši, bez tam vaids šķita īsts. Tomēr bakalaurs piecēlās, iesmējās un latīņu valodā izsaucās:

—    Zvēru!

Skatītāji neko nebija manījuši, un tikai daži aktieri ievēroja, ka bakalaura sejā izmainās krāsa, bet uz pieres izspiežas sviedri. Tad ķirurgi un aptiekāri nodejoja savas baleta partijas — un izrāde beidzās.

—           Kas jums gadījās, skolotāj? — nemiera pilns Moljēram vaicāja Lagranžs, kurš bija spēlējis Kleantu.

—          Nieki vien! — tas atbildēja. — Gluži vienkārši iedūra krūtīs un tūdaļ pārgāja.

Tad Lagranžs deVās saskaitīt ienākumus un kārtot kaut kādas teātra lietas, bet Barons, kurš nebija aizņemts izrādē, ieradās pie Moljēra, kad tas pārģērbās.

—    Jūs nejutāties labi? — Barons vaicāja.

—    Kā publika uzņēma izrādi? — Moljērs atvaicāja.

—    Lieliski. Bet jūs neizskatāties labi, skolotāj!

— Mans izskats ir teicams, — Moljērs atsaucās, — tikai nez kādēļ pēkšņi sametās auksti. — Un tad viņam sāka klabēt zobi.

Barons pētījoši noskatījās Moljērā, nobāla un sarosījās. Viņš atvēra ģērbtuves durvis un uzkliedza:

—          Ei, vai tur kāds ir? Pasakiet, lai ātrāk atnes manas nestuves!

Viņš noņēma savu uzroci un lika Moljēram sabāzt tajā rokas. Moljērs nezin kādēļ kļuva rāms, klusēdams paklausīja un atkal sāka klabināt zobus. Pēc mirkļa Moljēru ievīstīja, nesēji viņu pacēla, novietoja nestuvēs un nesa mājās.

Tur vēl valdīja tumsa, jo Armanda bija tikko atgriezusies no izrādes: viņa tēloja Anželiku. Barons pačukstēja Armandai, ka Moljērs nejūtas labi. Mājas ļaudis sāka skraidīt ar svecēņi un Moljēru pa koka kāpnēm uzveda augšā. Armanda lejā izdalīja visādus rīkojumus un kādu no sulaiņiem aizsūtīja meklēt ārstu.

Tikmēr Barons ar kalponi izģērba un noguldīja gultā Moljēru. Barons kļuva ik mirkli nemierīgāks.

—          Meistar, vai jūs kaut ko nevēlaties? Varbūt jums iedot buljonu?

Pie šiem vārdiem Moljērs atņirdza zobus un, nezin kādēļ ļauni smaidīdams, teica:

—           Buljonu? Ak nē! Es zinu, no kā mana laulātā draudzene vāra buljonu, man tas ir stiprāks par indi.

—    Vai ieliet jums zāles?

Moljērs atbildēja:

—          Nē, nē. Man bail no zālēm, kas jālieto iekšķīgi. Palīdziet man aizmigt.

Barons pagriezās pret kalponi un čukstus pateica:

—    Spilvenu ar apīņiem, ātri!

Kalpone pēc brīža atgriezās ar spilvenu, kas bija piebāzts ar apīņiem, un palika to Moljēram zem galvas. Tad viņš sāka klepot, un uz mutautiņa parādījās asinis. Barons ielūkojās ciešāk, pielikdams sveci pie pašas sejas, un pamanīja, ka deguns Moljēram kļūst smailāks, zem acīm parādījušās ēnas, bet uz pieres izspiedušās sīkas sviedru lāsītes.

—   Pagaidi te, — Barons pačukstēja kalponei, metās lejup un saskrējās ar Zanu Obrī, dēlu tam pašam Leo- nāram Obrī, kurš reiz bruģēja ielu lepnām karietēm, — Zans Obrī bija Zanevjevas Bežāras vīrs.

—   Obrī kungs, — Barons čukstēja, — viņam ir ļoti slikti, steidzieties pēc garīdznieka!

Obrī iekunkstējās, parāva platmali uz acīm un izsteidzās no mājas. Pie kāpnēm parādījās Armanda ar sveci rokās.

—    Moljēra kundze, — Barons sacīja, — aizsūtiet vēl kādu pēc garīdznieka, tikai ātrāk!

Armanda nometa sveci un pazuda tumsā, bet Barons uz kāpnēm neziņā nočukstēja: «Kāpēc gan, velns lai parauj, nenāk neviens no ārstiem?» — uzsteidzās augšā.

—   Ko jums iedot, meistar? — Barons vaicāja un ar lakatiņu noslaucīja Moljēram pieri.

—    Gaismu! — atbildēja Moljērs. — Un Parmas sieru.

—    Sieru! — Barons uzsauca kalponei, un tā, mirkli pamīdījusies uz vietas, nolika sveci uz krēsla un izskrēja laukā.

—   Pasakiet sievai, lai uznāk pie manis, — Moljērs pavēlēja.

Barons nosteidzās lejup pa kāpnēm un uzsauca:

—   Kurš tur ir? Dodiet vairāk gaismas! Moljēra kundze!

Lejā kāda drebošajās rokās cita pēc citas iedegās sveces. Tobrīd tur, augšā, Moljēra augums saspringa, nodrebēja — un viņam no mutes sāka plūst asinis, apšļāk- damas veļu. Pirmajā mirklī viņu sagrāba bailes, taču tūliņ viņš sajuta lielu atvieglojumu un pat nodomāja: «Ak, cik labi…» Bet tad Moljēru pārņēma izbrīns: guļamistaba pārvērtās par mežmalu, un kāds kavalieris melnās drānās, slaucīdams no galvas asinis, raustīja pavadu, pūlēdamies atbrīvoties no pakrituša, kājā ievainota zirga. Zirgs raustījās un zvēlās kavalierim virsū. Atskanēja vārdi, kas guļamistabā izklausījās pavisam dīvaini:

—    Kavalieri! Šurp! Suasons nogalināts! …

«Tā ir kauja pie Marfē…» Moljērs nosprieda, bet kavalieris, ko spiež zirgs, ir de Modēna kungs, Madlēnas pirmais mīļākais… Man no kakla asinis plūst ar straumi, tātad man iekšā pārtrūkusi kāda dzīsla …» Asinis sāka viņu smacēt, viņš mēģināja pakustināt apakšžokli. De Modēns izgaisa, un Moljērs tūliņ ieraudzīja Ronu, bija pastarā diena — saule kā asinssarkana bumba sāka grimt ūdenī, imperatora d'Asusī koklei skanot. «Cik muļķīgi,» Moljērs nodomāja, «Rona un kokle ir gluži nereizē… Es taču mirstu…» Viņš paguva ziņkārīgi nodomāt: «Kāda gan izskatās nāve?» — un tūliņ to ieraudzīja. Tā iesteidzās istabā mūķenes tērpā un steigšus plašā vēzienā pārkrustīja Moljēru. Viņš ar milzīgu ziņkāri tiecās to uzmanīgi aplūkot, taču nesaskatīja vairs nekā.

Tikmēr Barons ar diviem svečturiem rokās, spilgti apgaismodams kāpnes, devās augšup, bet viņam nopakaļ, pieturēdama tērpa garo trenu, skrēja Armanda. Viņa vilka aiz rokas meitenīti ar tukliem vaidziņiem un čukstēja tai:

—    Nekas, nekas, nebaidies, Espri, ejam pie tēva!

No augšas skanēja mūķenes sērīgā, dobjā dziedāšana. Ieskrējuši istabā, Armanda un Barons ieraudzīja šo mūķeni ar lūgšanā saliktām rokām.

«Svētā Klāra…» Armanda nodomāja un ieraudzīja, ka visa gulta un pats Moljērs ir vienās asinīs. Meitenīte nobijās un sāka raudāt.

—   Moljēr? — Armanda iesaucās drebošā balsī, kā nekad nemēdza runāt, taču atbildes nesaņēma.

Bet Barons sparīgi nolika svečturus uz galda, lecot pa vairākiem pakāpieniem uzreiz, noskrēja l^jā pa kāpnēm un, ieķēries kalpotājam krūtīs, ierēcās:

—    Kur tu vazājies?! Kur ir ārsts, stulbenil

Un kalpotājs izmisis atbildēja:

—    Barona kungs, ko tad es varu izdarīt! Neviens negrib nākt pie de Moljēra kunga! Neviens pats!

33. n o d a) a no zemes tu esi ņemts

Visu māju nomāca smaga neziņa. Tā pārņēma ari nabadzīgās mūķenes: nomazgātajam, apsegtajam un nāves miegā guļošajam Moljēram palasījušas kādu laiku lūgšanas, viņas nekādi nesaprata, ko tālāk darīt. Izrādījās, ka zeme nevēlējās ņemt pretī de Moljēra kunga miesas.

Zans Obrī iepriekšējā vakarā bija veltīgi lūdzies svētā Eistahija draudzes garīdzniekus Lanfanu un Lešu, lai atnāk pie mirēja. Abi kategoriski atteicās. Trešais, kura uzvārds bija Peizāns, iežēlodamies par izmisumā nonākušo Obrī, ieradās komedianta mājās, taču pārāk vēlu, kad Moljērs jau bija miris, un tūliņ pasteidzās aiziet. Bet par to, ka Moljēru varētu apglabāt ar baznīcas ceremoniju, nevarēja būt ne runas. Grēcīgais komediants bija miris bez grēku nožēlošanas, neatteicies no baznīcas nosodītās profesijas un neuzrakstījis solījumu, ka gadījumā, ja tas kungs savā bezgalīgajā žēlsirdībā atdotu viņam veselību, viņš nekad vairs savā mūžā nespēlēs komēdijas.

Šāds nosacījums nebija parakstīts, un neviens Parīzes garīdznieks nebūtu apņēmies pavadīt de Moljēra kungu uz kapiem, jā, neviena kapsēta gan ari nebūtu viņu ņēmusi pretī.

Armandu jau pārņēma izmisums, kad no Oteijas atbrauca turienes kirē Fransuā Luazo, kurš bija sadraudzējies ar Moljēru, kad nelaiķis dzīvoja Oteijā. Kirē ne vien pamācīja Armandu, kā rakstīt lūgumu Parīzes arhibīskapam, bet, bez šaubām, riskēdams ar ļoti lielām nepatikšanām sev pašam, kopā ar Armandu aizbrauca pie Parīzes arhibīskapa.

Pēc neilgas gaidīšanas klusā priekštelpā atraitni un kirē ieveda kabinetā, un Armanda ieraudzīja savā priekšā Parīzes arhibīskapu Arlē de Šanvallonu.

, — Esmu ieradusies, jūsu eminence, — atraitne sāka runāt, — lūgt jūsu atļauju mana mirušā vīra apglabāšanai ar reliģisku ceremoniju.

De Šanvallons izlasīja lūgumu un atbildēja atraitnei, taču ar drūmu un visai vērīgu skatienu raudzījās nevis uz viņu, bet uz Luazo:

—    Jūsu vīrs, kundze, bija komediants?

—      Jā, — uztraukdamās atbildēja Armanda, — taču viņš nomira kā krietns kristietis. To var apliecināt divas Anesī svētās Klāras klostera mūķenes, kas atradās mūsu mājās. Bez tam pagājušās lieldienās viņš izsūdzēja grēkus un piedalījās komūnijā.

—     Man ļoti žēl, — arhibīskaps atbildēja, — bet tur neko nevar līdzēt. Es nevaru izdot apglabāšanas atļauju.

—      Kur tad lai es viņu lieku? — Armanda jautāja un sāka raudāt.

—     Man viņa žēl, — arhibīskaps atkārtoja, — taču saprotiet, kundze, es nevaru pārkāpt likumu.

Un Luazo, ko no mugurpuses dzelstīja arhibīskapa skatiens, šņukstošo Armandu izveda laukā.

—     Tātad, — atspiedusies pret kirē plecu, raudādama teica Armanda, — man vajadzēs izvest viņu no pilsētas un aprakt lielceļa malā …

Tomēr uzticīgais kirē atraitni nepameta, un abi nokļuva Senžermēnā, karaļa pilī. Te Armandai laimējās. Karalis viņu pieņēma. Armandu ieveda zālē, kur viņš, pie galda stāvēdams, jau gaidīja. Armanda neko nerunāja, bet tūliņ nometās ceļos un sāka raudāt. Karalis viņai palīdzēja piecelties un vaicāja:

—     Es jūs lūdzu, nomierinieties, kundze. Ko varu darīt jūsu labā?

—     Jūsu majestāte, — Armanda sacīja, — man neļauj apglabāt manu vīru, de Moljēru! Palīdziet, jūsu majestāte!

Karalis atbildēja:

—      Jūsu nelaiķa vīra labā viss tiks izdarīts. Es jūs lūdzu, brauciet mājās un parūpējieties par viņa mirstīgajām atliekām.

Armanda šņukstēdama, pateicības vārdus murminādama, devās prom, bet karaļa ziņnesis pēc brīža aiz- auļoja pakaļ de Šanvallonam, un, arhibīskaps ieradās pilī, karalis viņam jautāja:

—   Kas tur īsti notiek sakarā ar Moljēra nāvi?

—     Valdniek, likums aizliedz viņu apglabāt svētītā zemē, — Šanvallons atbildēja.

—     Bet cik dziļi sniedzas svētītā zeme? — karalis apvaicājās.

—   Četras pēdas, jūsu majestāte, — arhibīskaps atbildēja.

—    Esiet tik laipns, arhibīskap, un apglabājiet viņu piecu pēdu dziļumā, — Luijs sacīja, — bet katrā ziņā apglabājiet, izvairoties kā no svinībām, tā no skandāla.

Arhibīskapa kancelejā tika izrakstīts šāds dokuments:

«Ņemot vērā apstākļus, kādi atklājās izmeklēšanā, kas tika izdarīta pēc mūsu pavēles, mēs atļaujam svētā Eistahija baznīcas garīdzniekam ar reliģisku ceremoniju apglabāt mirušo Moljēru, tomēr ar noteikumu, ka viņa apglabāšanai jānotiek bez jebkāda svinīguma, nepiedaloties vairāk par diviem garīdzniekiem — arī ne dienā, un lai aizlūgumam par viņa dvēseles mieru netiktu noturēts nekāds svinīgs dievkalpojums ne augstāk minētajā svētā Eistafija baznīcā, nedz ari kādā citā.»

Līdzko Parīzes tapsētāju cunftē izplatījās vēsts, ka miris godājamā nelaiķa Žana Batista Poklēna dēls komediants de Moljērs, kas mantojis tapsētāja amatu, cunftes pārstāvji ieradās Rišeljē ielā un pārklāja mirušā augumu ar 'izšūtu cunftes karogu, tā atgriezdami Moljēru tajā kārtā, no kuras viņš bija patvarīgi izstājies: tapsētājs esi bijis un pie tapsētājiem atkal atgriezies.

Tai pašā laikā kāds apsviedīgs cilvēks, zinādams, ka lielais Kondē jūt simpātijas pret Moljēru, ieradās pie prinča un sacīja:

—    Jūsu augstība, atļaujiet jums pasniegt epitāfiju, ko esmu uzrakstījis Moljēram.

Kondē paņēma epitāfiju un, uzmetis autoram ska- . tienu, atbildēja:

—    Pateicos jums. Taču man patiktu labāk, ja viņš būtu uzrakstījis epitāfiju jums.

Divdesmit pirmajā februāri ap pulksten deviņiem vakarā, kad vajadzēja iznest Moljēra mirstīgās atliekas, pie mirušā komedianta mājas sapulcējās ap pusotra simta cilvēku liels pūlis, un nebija zināms, kas tie tādi. Taču pūlis nezin kādēļ likās uzbudināts, bija dzirdami skaļi izsaucieni un pat svilpieni. Ieraudzījusi nepazīstamos, de Moljēra kunga atraitne uztraucās. Paklausīdama tuvinieku padomam, viņa atvēra logu un uzrunāja sanākušos ļaudis:

—    Kungi! Kādēļ gan jūs gribat traucēt mana mirušā vira mieru? Varu jums apliecināt, ka viņš bija labs cilvēks un mira kā kristietis. Varbūt jūs gribat parādīt viņam godu un pavadīt viņu uz kapiem?

Te kāds ielika Armandai rokā ādas maku, un viņa sāka izdalīt naudu. Pēc nelielas kņadas, kas izcēlās naudas dēļ, visi nomierinājās un mājas priekšā parādījās lāpas. Pulksten deviņos no mājas iznesa koka šķirstu. Pa priekšu klusēdami soļoja divi garīdznieki. Šķirstam blakus gāja stihārijos tērpti zēni, nesdami milzīgas vaska sveces. Bet zārkam nopakaļ plūda vesela uguņu jūra, un pavadītāju pulkā bija redzami šādi ievērojami cilvēki: gleznotājs Pjērs Miņārs, fabulists Lafontēns un dzejnieki Bualo un Sapels. Visiem rokās bija lāpas, bet aiz viņiem ar lāpām rokās rindās soļoja Palērojāla trupas komedianti un, visbeidzot, aizvien pieaugošais pūlis, cilvēku divsimt. Gājienam virzoties pa kādu ielu, kaut kur atvērās logs, un kāda sieviete, izliekusies pa to, skanīgā balsī noprasīja:

—    Ko te glabā?

—    Kādu Moljēru, — atbildēja cita.

Šo Moljēru aiznesa uz svētā Zozefa kapiem un apglabāja nostūrī, kur glabā pašnāvniekus un nekristītus bērnus. Bet svētā Eistahija baznīcā priesteris īsi atzīmēja, ka 1673. gada divdesmit pirmajā februārī, otrdienā, svētā Zozefa kapos apglabāts tapsētājs un karaļa kambarsulainis Zans Batists Poklēns.

EPILOGS

atvadīšanas no bronzas komedianta

Sieva uz Moljēra kapa novietoja akmens plāksni un lika atvest uz kapiem simt nastu malkas, lai bezpajumtnieki varētu sasildīties. Jau pirmajā skarbajā ziemā uz šīs plāksnes sakūra milzīgu ugunskuru. Plāksne aiz karstuma saplaisāja un salūza gabalos. Tie ar laiku pajuka kur kurais, un, kad pēc simt deviņpadsmit gadiem, Lielās revolūcijas laikā, ieradās komisāri, lai izraktu Zana Batista Moljēra mirstīgās atliekas un pārvestu tās uz mauzoleju, neviens nevarēja īsti parādīt viņa kapa vietu. Un, kaut arī kādu izraka un apglabāja mauzolejā, neviens tomēr nevar skaidri apgalvot, ka tās ir tieši Moljēra mirstīgās atliekas. Droši vien šis gods ticis parādīts kādam nepazīstamam cilvēkam.

Un tā nu mans varonis gulēja Parīzes zemē un satrūdēja tajā. Bet vēlāk laika gaitā neizprotamā kārtā satrūdēja itin visi viņa rokraksti un vēstules. Daudzināja, ka rokraksti aizgājuši bojā ugunsgrēkā, bet vēstules esot rūpīgi savācis un iznīcinājis kāds fanātiķis. Vārdu sakot, pazuda viss, tikai ne divas papīra strēmelītes, uz kurām reiz apkārtklejojošais komediants bija parakstījies par naudas saņemšanu savas trupas vajadzībām.

Un tomēr pat bez saviem rokrakstiem un vēstulēm viņš reiz atstāja zemi, kurā palika guļam pašnāvnieki un nedzīvi dzimušie bērni, un nostājās virs strūklakas izžuvušā baseina. Rau, tur viņš stāv! Tas ir viņš — karaļa komediants ar bronzas saitēm zābakos! Un es, kam nekad nav bijis lemts šo cilvēku redzēt, sūtu viņam savu atvadu sveicienu.

Maskavā 1932.—1933. g.

[1] atdzejojis a. Upīts.

[2] minēdams šo datumu, autors kļūdās. Pirmais komēdijas «Negudrais» uzvedums notika Lionā 1655. gadā. (Redakt. plez.)

Content

BULGAKOVS MIHAILS De Moljera kunga dzīve

PROLOGS

1. nodaļa PĒRTIĶU MĀJA

2. nodala STĀSTS PAR DIVIEM TEĀTRA MĪĻOTĀJIEM

4. nodaļa KATRAM NETIK KĻŪT PAR TAPSĒTĀJU

5. noda|a PAR AUGSTU SLAVU DIEVAM

6. nodaļa MAZ TICAMI PIEDZĪVOJUMI

7. nodaļa SPOŽA KOPA

8. nodaļa klejojošais aktieris

9. n o d a ļa uz skatuves parādās princis Konti

10. n o d a | a sargieties, burgundieši, — Moljērs nāk!

11. nodaļa oh-ho-ho!

12. nodaļa MAZA BURBONU PILS

13. nodaļa NOPULGOTā GAIŠZILĀ VIESISTABA

14. nodaļa KAS VĒJU SĒJIS

15. noda|a noslēpumainais Ratabona kungs

16. nodaļa bēdīgais notikums ar greizsirdīgo princi

17. noda|a pēc greizsirdīgā prinča nāves

18. nodala kas viņa ir?

19. nodaļa DRAMATURGA SKOLA

20. nodaļa ēģiptiešu kūms

21. nodaa LAI PĒRKONS SASPER MOLJĒRU!

22. nodaļa NĪGRAIS MĪLĒTĀJS

23. nodafa MAĢISKAIS KLAVESĪNS

24. nodaļa VIŅŠ ATDZIMST UN ATKAL MIRSt

25. nodala AMFITRIONS

26. nodaļa DIžA ATDZIMŠANA

27. nodala DE PURSONJAKA KUNGS

28. nodala ĒĢIPTIETIS PARVĒRSAS NEPTŪNĀ, NEPTŪNS — APOLONĀ, BET APOLONS — LUIJĀ

29. noda)a KOPĪGĀ DAIĻRADE

30. nodaļa SCĒNAS PARKĀ

31. nodaļa MADLĒNA AIZIET

32. nodaļa NELAIMĪGA PIEKTDIENA

EPILOGS