Переможців не судять

Переможців не судять — судять переможці.

ПРО КАМЕНІ…

Цей роман написано у не зовсім звичному форматі. Змальовані у ньому події — реальні, основані на документах, з якими автор працював у архівах. Пообразом головної героїні стала тернополянка Текля Канцор. Перипетії роману — це відсвіт її життєпису, лише змінено дати, імена родичів та друзів. Пані Текля розповідала мені про власну долю, мешканці Тернопільщини про долі інших людей. Допомагали фактажем і цінними порадами Ольга Шаблій, Євген Ковалишин, моя дружина Зіна, яка навчалася у Тернополі у 1970-их. Це стало першим каменем у підмурівок, на якому будувалася ця книга.

У Тернопільському обласному державному архіві я читав сухі рядки документів. Можу уявити собі, як вони втілювалися у життя, бо сам працював у органах місцевої влади і знаю, що за кожним словом розпорядчого документу — людські долі.

Щиро дякую директорові архіву Богдану Хаварівському та його співробітниці Марічці Дацьків за їхню допомогу при зборі матеріалів для цієї книги. Дякую за сприяння Ярославові Павуляку, директорові музею, що розташований у колишній в’язниці КДБ, Тамарі Григорівні Швець, старшому науковому працівникові Тернопільського обласного краєзнавчого музею. Усе, що дали мені ці люди, стало другим каменем.

У 2007 році на Львівському форумі видавців накупив багато літератури на цю тему, і перш, ніж узявся за книгу, майже всю її прочитав — і це був третій камінь.

Мій помічник і друг — комп’ютер з інтернетом, невичерпне джерело інформації, яку, правда, треба використовувати обережно — це четвертий камінь.

Я не одразу зрозумів, що і ті, хто мешкав на західних територіях України, тобто у тих областях, які у 1939 році були анексовані у Польщі і приєднані до СРСР, і ті, хто зробив цю, неоднозначно оцінювану наразі справу, були звичайними людьми. Не катами, бандитами, посіпаками з обох боків, радянського та німецького. Вони були звичайними людьми! Без янгольських крил, але і без рогів та копит! І все, що вони робили тоді, мало підстави та мотиви. їх не дуже важко зрозуміти, потрібно лише мати бажання, але це так важливо! І це розуміння стало п’ятим, головним, наріжним каменем підмурівку, на якому побудована книга.

Окрема подяка історику з Харкова Д.В. Журавльову, який, не пошкодувавши свого часу, ознайомився з текстом роману та виправив деякі помилки автора щодо історичних дат та реалій.

Автор

***

— Бабуню, обережніше! — Леся, узявши стареньку під руку, допомогла їй зайти до вагона. Та, обережно ступала на хвору ногу. Леся несла дві невеликі сумки. У тамбурі вона спритно проскочила уперед та швиденько пішла по вагону, шукаючи потрібне купе. Поставивши сумки на полицю, поспіхом повернулася до старої, котра чекала, важко зіпершись на двері.

— Йдемо, бабуню…

Посадивши бабусю на полицю, вона війнула до провідниці, що стояла біля вагона в очікуванні пасажирів.

— Вибачте, будь ласка, бабуся хвора і не зможе сама упоратися з постіллю. Я вас дуже прошу, дайте мені білизну зараз. Я сама все зроблю, щоб потім вона нікого не турбувала.

Провідниця несхвально буркнула, але у вагон піднялася та білизну дала. Леся швидко й акуратно влаштувала постіль, передбачливо поклавши подушку на протилежний від вікна бік, щоби бабусі не надуло в голову.

— Ну ось, усе гаразд, а завтра вас Бодьо зустріне. Ви тільки не рипайтесь самі нікуди і не поспішайте. Він зайде до вагона та допоможе вам зібратися. Зрозуміли?

— Зрозуміла, кицю, зрозуміла… — бабуня посміхнулася, мов зненацька засоромилася своєї безпорадності, — чого ж тут не зрозуміти… Все одно я не зможу сама зібратися. Буду очікувати на Богданчика.

— Ось і добре…

— Извините… Добрый день, я ваш попутчик, — до купе заглянув середнього зросту старий.

Густе сиве волосся зачесане назад, такі ж сиві, дбайливо підстрижені вуса. Щільно стулені губи і уважний сторожкий погляд. Старий оглянув купе, жінок і раптом відверто посміхнувся.

— Если вы в Киев, то я с вами… — пожартував він.

— Бабуся їде сама, я її проводжаю, — відповіла Леся, — вона трошки заслабла, тож допоможете їй при потребі?

— Присмотрю, — погодився старий.

Він зайшов до купе, з чималенькою сумкою. Влаштувавши її під полицю, сів біля вікна.

— Меня зовут Петр Николаевич.

— Бабусю… — почала Леся.

— Охолонь, кицю, хіба я не маю язика? Мене звуть Марія.

— Очень приятно, — відгукнувся старий, — а по отчеству?

— Не треба по батькові. Просто Марія. Мені не подобається, коли звуть по батькові.

— Пусть будет просто Мария, — старий підхопив пасмо сивого волосся, що впало на лоба, закинув його на місце.

— Усіх сторонніх прошу залишити вагон… Хто тут проводжає? Прошу вийти з вагона… — провідниця у синій формі йшла по вузькому коридорчику та заглядала у кожне купе, — пані, будь ласка…

— Так-так… — заквапилася Леся, — Я вже йду. Бабусю, до побачення! Щасливо доїхати!

— Дякую, Лесю! Головне, ти Богданові зателефонуй, щоб не забув мене зустріти, а то просто ґвалт буде! Він ще той шибайголова!

— Авжеж, бабусю, одразу… Зараз із перону й зателефоную: вагон сьомий, місце одинадцяте.

Леся поцілувала бабусю, прощаючись. За хвилину вагон легко смикнуло і у вікні поплив перон, стовпи, різнокольорові етикетки пляшок у кіоску, ось і внучка з вітально піднятою рукою…

РОЗДІЛ 1

СЕЛИЩЕ КУЛИНЩ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ВЕРЕСЕНЬ 1939 РОКУ

У двері ввічливо, але настирливо стукали. Зачовгав ногами та перечепився за щось у темряві господар, невідомо на кого вилаявся. Було чутно, як у нічній тиші брязкнула клямка, й пролунало сердите:

— Кого там дідько приніс? Чого б це я лазив глупої ночі…

— Это посыльный. Из штаба. Лейтенант Скворцов тут живёт?

— Ну… Тут… Сплять вони…

— Розбудите его. Срочное сообщение из штаба.

— Зачекайте хвильку… Зараз підніму.

Але Скворцов вже і сам прокинувся від цієї метушні. Узяв ліхтарика, якого завжди тримав на столику біля ліжка, та присвітив на годинник: третя ночі. У кімнату заглянув господар.

— Петре Миколайовичу, до вас…

— Уже слышал. Сейчас выйду.

У темряві чорніла фігура бійця з гвинтівкою за плечима. Він нахилився до вуха Скворцова та неголосно сказав:

— Товарищ лейтенант, тревога! Всех с личными вещами… Срочно…

— Ну… Наконец-то…

Лейтенант служив у прикордонному містечку Шепетівка у відділі НКВС. До кордону із Польщею доплюнути можна, усього кілометрів п’ятдесят. За останні пару років на цих теренах виявлено, знешкоджено та знищено тисячі польських шпигунів. їх розстрілювали пачками, а вони плодилися та плодилися. У німців, мабуть, цього добра теж виявляли немало, та й землі німецькі залишилися під Польщею з Першої світової… А їх шкода! Повертати землі Польща відмовилася, ось вони за неї і взялися! Вже два тижні поляків довбають!

— А мы что? Почему мы медлим? — ще учора розмірковував Скворцов, — чего ждёт товарищ Сталин? Немцы с одной стороны, мы с другой — в один момент поляков бы задавили!

Не розумів Скворцов, що товариш Сталін не поспішав згідно з точним розрахунком. А чого йому було поспішати? Польща вже поділена, план розділу узгоджений з німцями та підписаний[1]. Нехай зараз німці б’ються, перемелюють армію Польщі та несуть втрати, а потім радянські війська свою частину візьмуть! Але прийдуть як визволителі, як захисники від німецької окупації, прийдуть, коли польська армія буде розгромлена. Мета досягнута, втрат немає. Мудрий товариш Сталін!

Але ось прийшов і їх час. Армія має воювати з іншою армією, а війська НКВС воюють із населенням, для цього вони й утворені. У тому, що така війна обов’язково буде, Сковорцов був певен. А як інакше? В СРСР уже побудований соціалізм, усі заводи, фабрики, земля, лікарні, школи та інститути належать державі, отже усьому народові. А там, у Польщі, лютує звірячий капіталізм, там усе належить капіталістам та поміщикам, а хто ж добровільно, просто так, віддасть награбовані в трудового люду багатства? А село? Хіба піде воно добровільно в колгоспи? Рільник за свій клаптик землі кому завгодно голову відкрутить! Це вони вже проходили, пам’ятаємо! Один Тамбов чого вартий…[2] Селянинові треба довго пояснювати, що в колгоспі йому буде значно краще. Іноді пояснення мають завершуватися розстрільним муром або крижаним Сибіром, щоб він краще втямив, про що йде мова. Ні, все правильно, без військ НКВС нічого не вийде. По всій країні встановлений однаковий порядок, і Західну Україну треба до нього привчати, якщо потрібно — то силою, бо як же такою велетенською країною керувати?

Усе було приготовлене раніше, чекали лише наказу. Швидко вантажили у криті полуторки ящики з документами і різне штабне барахло. В інші машини складали зброю та боєзапас. У тій же довгій будівлі, у якій знаходився відділ Скворцова, був штаб полку НКВС, який також швидко та спритно вантажився у свої машини. Ніякої метушні та шуму, тільки в багатьох хатах раптово засвітилися вікна: офіцерів піднімали по тривозі.

Поки їхали своєю територіїєю, машини трясло по бруківці так, що здавалося повилітають зуби, але коли перетнули кордон, стало ще гірше. Колона, пішла по лісових та сільських шляхах, по нескінченних ямах, калюжах і багнюці. Іноді машини кидало так, що Скворцов вже лякався не за зуби, а за власні тельбухи. Повідбиває нирки чи печінку, хай йому грець…

У полях працювали селяни — копали картоплю. Випрямляли натруджені спини та прикладали дашками долоні до очей: розглядали проти сонця колону, яка витягнулась шляхом. Скворцов сидів у кабіні полуторки, уважно розглядав місцевість. Він уже звик до безмежних колгоспних ланів, тому бачити квадрати у гектар чи два йому було незвично.

— Как тут трактором ворочаться? — розмірковував він, — так и будут сохой с парой коней землю пахать, а много ли конём напашешь? Ничего, мы это быстро исправим…

Села зустрічали колону сторожкою тишею. Паркани усюди низенькі та легкі, багато воріт взагалі розчахнуті, що було для Скворцова дивним та незбагненним.

— Неужто воровства не боятся? — розмірковував він.

Ті, хто працював на подвір’ях, також відривалися від роботи та мовчки, з тривогою, дивилися на колону. Де-не- де у вікнах біліли обличчя…

Колона не дійшла до Тернополя кілометрів з двадцять і, як і було передбачено планом, стала у Кулинцях, невеликому містечку, центрі повіту чи, за радянською термінологією, району. Тут повинні були залишитися одна рота полку та відділ НКВС капітана Наума Лазаровича Шиманського, де служив лейтенант держбезпеки Скворцов. Відділ держбезпеки у відділі НКВС був наче держава у державі. За званням лейтенант Скворцов зрівнявся із капітаном Шиманським, тому що в держбезпеці була своя система військових звань, а повноважень у нього було навіть більше, ніж у капітана, але Скворцов ніколи не вважав за потрібне напружувати ситуацію без приводу і намагався підтримувати зі своїм начальником рівні нормальні стосунки.

«Емка» Шиманського підкотила до ґанку, на якому стояв підтягнутий стрункий офіцер.

— Привет армии! — вибираючись із машини, помахав йому рукою Шиманський.

— Привет чекистам! — не залишився в боргу той, приклав долоню до кашкета та назвався, — Комендант района майор Барсуков, можно — Евгений Ильич.

Майор назвався ніби й привітно, але дивився на чекіста без прихильності. В армії, особливо після тридцять сьомого року, чекістів не любили.

— Начальник отделения НКВД капитан Наум Лазаревич Шиманский. Будем знакомы.

Одразу до ґанку підійшов Скворцов і теж відрекомендувався майору.

— Что-то я не вижу цветов от освобождённого населения — пожартував Шиманський, — неужели не рады, что их освободили? И вообще, как тут? Ну, в смысле того… — він зробив невизначений жест долонею, наче намагався вкрутити велику лампочку.

— Да так… — майор поліз у кишеню, витягнув пачку «Казбеку» та запропонував співбесідникам, — село большое, есть парторганизация человек в десять, в основном бедняки, но ребята напористые! Раньше было больше, да в прошлом году разбежались…[3] Есть и националисты, очень не слабые, их даже больше будет. Рассказывали мне, что махаловки между ними были вполне серьёзные. Стенка на стенку и до кровавых соплей! Коммунисты армию с цветами встречали. Когда танками через село проходили, так от радости чуть ли не под гусеницы бросались, а националисты молчат, выжидают… Зыркают из-за угла, но пока ведут себя смирно. Да что можно понять за несколько дней? Будущее покажет.

— Значит, советская власть им не того… Не очень? — штучно здивувався Шиманський.

— А кто их знает? Вот ты у них и спросишь. Это уже по вашей части, мое дело — армия, — не сприйняв іронічного тону комендант.

— И спросим! — з погрозою відповів Шиманський, — по всей форме спросим.

— А насчет помещений что-нибудь посоветуете? — запитав Скворцов, який до того стояв мовчки.

— Помещений? — майор затягнувся «Казбеком», — отдельно стоит полицейский участок. Вся полиция была польской, разбежались кто куда… Здание, правда, не очень большое, но рядом дом местного попа имеется. Здоровенный домина и несколько сараев… Вполне можно разместиться. Вон он, через дорогу! — майор тицьнув пальцем у протилежний бік вулиці.

До ґанку підійшли командир полку НКВС та командир роти, яка мала залишитися у Кулинцях..

— Здравия желаю! Майор Хробостов, командир полка.

— Командир роты лейтенант Коваль! — назвався другий.

— Майор Барсуков, — козирнув у відповідь комендант, — таких помещений, чтобы роту разместить, в селе нет. Разве что школа, да и то… Не очень большая… И не будем же мы школу закрывать?

— Нет-нет, — запевнив його майор, — зачем же школу? Нам палаточный лагерь разбить, а потом, при необходимости, будем что-то строить.

Комендант зовсім не військовим жестом почухав потилицю.

— На западной окраине села есть хороший ровный лужок. Посмотрите, может, вам подойдёт?

— Спасибо, майор.

Командир полку разом зі старшим лейтенантом поїхали дивитися луг, а Шиманський та Скворцов неспішно, як і личить справжнім хазяям, пішли оглядати приміщення колишнього поліцейського відділку. Поліція займала великий будинок із іншого боку дороги. Шість кімнат, розділених нешироким коридором, та дві невеличких камери в підвалі — ось і весь поліцейський відділок.

— Не густо… — промовив Шиманський, — как, Скворцов? Не поместимся?

— Не поместимся, — погодився лейтенант, — придётся попа теснить.

Вони вийшли на ґанок. Майор махнув рукою:

— Сержант Гребенкин!

Від групи молодших командирів відокремився середнього зросту, русявий, присадкуватий військовий, із важкою кобурою на поясі.

— Идём с нами. Кто знает, сколько их там? — кинув майор, наче виправдовувався перед кимось.

Утрьох вони наблизилися до сусідніх воріт. Парканчик був невисокий і ажурний, як усі тут, швидше для того, щоб показати, де закінчується подвір’я, ніж для захисту від злодіїв чи небажаного погляду. Майор копнув низеньку хвіртку:

— Идём, глянем, как здешние долгогривые живут…

Поруч із міцним цегляним сараєм, розташованим у глибині подвір’я, на ланцюгу рвався дебелий собацюра, ставав дибки, ризикуючи задушитися ошийником, на два метри розбризкуючи білу слину. Гребінкін йшов останнім, він витягнув «ТТ» та смикнув затвор. Хто його знає, а раптом ошийник цього звірюки не витримає? Порве, на фіг, на куски, пікнути не встигнеш. Ганьба потім буде на увесь відділ: попівський собака півзадниці відкусив! Он яка звірюка…

На гавкіт вийшов господар обійстя:

— Панове офіцери? Прошу до хати… — він гостинно вказав рукою на двері.

Зайшли до великої кімнати, озирнулися навкруги. Гребінкін важко зітхнув: до вітальні виходило троє дверей інших кімнат, звідки дивилося по кілька пар дитячих оченят.

— Ого… — пробурмотів він.

— Что, ого? — непривітно запитав майор.

— Да так…

— Вот что, гражданин священнослужитель, это здание конфискуется для военных нужд.

— Як це? — не зрозумів священик.

— А вот так, — жорстко відповів майор, — здесь будет отделение НКВД. Поэтому даю вам сутки, чтобы очистить дом.

— Мати Божа… — пробурмотів священик та обвів поглядом усі двері. Якщо за ними й було якесь шушукання, то наразі усе стихло. Одні двері розчахнулися, і до вітальні зайшла дебела жінка — руки у боки. В очах її палахкотіло щось дуже недобре, а голос тремтів від стримуваної люті:

— Цебто як? Хіба хата не наша? Хіба ви її мурували?

Гребінкін почував себе ніяково: дідько забирай! Якби ж не виводок дітлахів! Що потім люди скажуть?

Обличчя старшого лейтенанта не відбивало ніяких емоцій: про що взагалі може бути мова? Хата потрібна для служби! Отже її треба звільнити негайно! Потреби держбезпеки не обговорюються! Цей темний піп та його жінка поки ще цього не розуміють! Нічого, невдовзі все стане на свої місця! Вони ще будуть обходити цей будинок десятою дорогою…

— Если завтра к утру дом не освободите, вынесем всё просто на улицу! — заявив майор, не мигнувши оком на войовничо налаштовану жінку.

— Щоб вас… — почала, але священик м’яко поклав їй долоню на плече.

— Заспокойся, люба. Світ не без добрих людей… Хтось та допоможе…

Вийшли з подвір’я на вулицю.

— Товариш майор, разрешите обратиться? В семье много детей, может, кого другого выселить?

— Гребенкин, с каких пор ты стал обсуждать приказ командира? — майор здивовано звів брови, — Пётр Николаевич, объясни сержанту…

— Гребёнкин, настрогать детей — труд невеликий! А домина эта разве их горбом построена? Люди ее строили, и за свои деньги, а он со своим выводком в этих хоромах роскошествует. А теперь этот дом, построенный народом, народу и отойдёт, понял? Да и по службе без этого дома никак. Разуй глаза и посмотри сам.

— Понял, товарищ старший лейтенант.

— Это хорошо. И имей в виду на дальнейшее: ещё раз такие разговоры услышу — отчислю. Ты кого пожалел? Ты классового вражину пожалел! А он тебе завтра нож в спину воткнёт! Что ты тогда запоёшь? Как нас учит товарищ Сталин? Чем дальше в лес, тем классовая борьба становится все напряжённей и острей! Злющей она становится, понял? А для классовой борьбы совсем не важно, ребёнок этот враг, женщина или здоровенный мужик с топором! Сегодня ребёнок — завтра мужчина, а на спусковой крючок и женщина нажать может! Только бдительность и беспощадность к классовым врагам обеспечит победу мировой революции.

— Так точно, товарищ старший лейтенант!

— Вот так вот…

— Ликбез закончен, — майор навіть не посміхнувся. Він строго глянув на сержанта та махнув головою у бік колишнього поліцейського відділку, — идём, надо организовывать разгрузку…

РОЗДІЛ 2

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ.

По сільській дорозі йшли танки, мигтіли білі номери на круглих баштах. Під брязкіт гусениць посміхалися танкісти. Командири висувалися з башт і намагалися ловити букети осінніх айстр, які кидали деякі захоплені глядачі, а з відкритих люків шкірилися замурзані водії. Уздовж дороги стояло майже все населення Стасова, але тішився небагато хто, більшість дивилася на машини стривожено.

Село Стасів невелике й старовинне. За його історію мешканці бачили багато що крім, мабуть, одного — волі. Починаючи з чотирнадцятого століття, коли село уперше згадане в одному з літописів, воно було то під Польщею, то під Литвою, то під Австрією, то під Росією, то знов під Польщею. Так і жили… Півсела поляків, півсела українців, півсела ходить у католицький храм, півсела у грекокатолицький, півсела розмовляє українською, півсела польскою, півсела — вільні хазяї, півсела на рідній землі живуть, мов на чужині.

А зараз по Тернопільщині сунула військова машина небаченої потуги, збудована трударями неосяжної радянської імперії під страхом батога та заманливого, хоча й досить черствого, пряника. Радіти приходу совєтів, чи сумувати? Члени підпільної організації комуністів відверто раділи. Аякже! Прийшли свої! Зараз буде їхня влада! А всім відомо: чия влада, той і на коні! Зараз вони зададуть перцю усім своїм ворогам! А члени організації націоналістів нічого радісного у цьому пришесті не бачили. Яка різниця? Були одні окупанти, прийшли інші, ну то й що? З чого радіти? Що з того, що прийшли слов’яни? Поляки ж бо теж не німці, а хіба при них було так вже й добре?

Марійка стояла біля свого подвір’я, проводжаючи поглядом танк за танком, що рухалися нескінченою колоною, залишаючи глибокі сліди від сталевих траків на вологій після вчорашнього дощу землі. їй недавно виповнилося вісімнадцять. Середнього зросту, ладна, завжди усміхнена, метка до роботи, матусина улюблениця.

Наприкінці серпня, перед нападом німців на Польщу, Марійку на вулиці зустрів пічник Василь. Секретом, що він — керівник сільського відділку ОУН, так званий станичний, було лише для польської поліції.

— Ось що, Марічко, зайди до мене надвечір, треба побалакати.

— Добре, вуйку, обов’язково прийду.

Увечері того ж дня дівчина постукала в хату станичного та несміливо привіталася:

— Слава Йсу…

— Слава навіки, доню, заходь, сідай…

Марійка всілася на краєчок стільця.

— Ось що, доню, я хтів у тебе запитати. Як ти відносишся до того, що наш народ, вельми працелюбний та талановитий, досі не має власної держави? Все по нас хтось топчеться: чи то австріяки, чи то поляки, чи то москалі… І все нами хтось керує, а ми власного слова й сказати не можемо?

Коли станичний покликав її на розмову, Марійка щось подібне очікувала, але все ж завмерла. Пригадалося, як вони з хлопцями та подругами обговорювали страту оунівців Василя Біласа та Дмитра Данилишина, що відбулася кілька років тому.

— Нічого ти, Марійко, не розумієш! — гарячкував Василь Когут, — вони — справжні герої! І що з того, що пошту пограбували? Пошта чия? Ляхівська? Ото ж бо!

— Але ж загинула людина!

— Ну то й що? І взагалі, не людина, а лях!

— А хіба поляки не люди?

— Люди то люди, але ж окупанти! А гроші куди пішли? На боротьбу з тими ж ляхами! А те, що поляка вбили, так ніхто їх сюди не кликав, хай забираються звідси… Бо будемо їх ще вбивати! Багато вбивати, доки не полишать нас у спокої!

— Отже, вони зробили усе правильно?

— Певен! І загинули за Україну, отже вони — герої! — І Василь рубонув повітря рукою, наче козак шаблею. Марійка запам’ятала цю розмову і ось зараз теж має змогу долучитися до цієї боротьби, у якій можна насправді загинути. А чи має сенс після смерті, герой ти, чи ні? Хіба тобі, мертвому, не однаково? А може, й не однаково… Матусю тільки шкода…

— Про що замислилася, доню? — перепинив її роздуми станичний, — що відповіси на моє питання?

— А що, вуйку Василю, хіба може бути на це запитання якась інша відповідь? Звісно ж, погано! Це ж наша земля!

— Правильно кажеш, доню. За це ми і боремося, щоб на своїй землі хазяйнувати. Отже так, Марійко, нам зараз потрібна зв’язкова. Нічого складного у цій справі немає: тут взяла, туди віднесла й усе. Більше нічого від тебе не потрібно, і знати більше тобі теж не потрібно, зрозуміло?

— Так…

— Добре! Отже приходь у неділю до мене після Служби Божої. Присягнеш на вірність нашій справі. І май на увазі, доки ще не пізно: якщо присягнеш, то зворотнього шляху не буде. А за порушення присяги у нас одне покарання: смерть!

У неї від цих слів похололо у грудях. Здалося, що біля скроні погрозливо свиснула куля, на вістрі якої маленькою цяточкою чорніла та сама смерть, про яку казав зараз пічник Василь. У відповідь вона спромоглася лише на те, щоб кивнути головою: зрозуміла.

Увесь наступний день Марійка ходила тиха та задумлива. Мати помітила, що з дочкою діється щось не те, але запитала лише надвечір:

— Доню, якась ти не така… Щось трапилося?

— Ні, мамо, нічого… Просто замріялася.

Мати подумала, що доня сумує за кимсь із хлопців.

— Ой, доню, не журися! Хлопців на твій вік ще вистачить! Які твої літа? А якщо твій Василь…

— Який ще Василь?

— Марійко, та хіба я очей не маю? Чи в іншому селі живу? Півсела вас вже оженили, а інша половина навіть і розлучити встигла!

— Ну, матусю, ви вже скажете…

— А шо? Незабаром, мабуть, Когути сватів будуть засилати? Наче, самий час, га? — мати посміхнулася.

Марічка почервоніла:

— Ну, мамо… — а сама подумала, — ой, мамусю, не знаєте ви, на яку справу донька згодилася! Може, доведеться не до вівтаря йти, а на цвинтар мене везти… Та й чи буде та могилка? — і важко зітхнула.

— Ой-йой-йой, доню… — уважно поглянула мати, — щось тут не теє… Не гаразд…

Але як не допитувалася, нічого донька їй не сказала, пам’ятала пересторогу пічника.

У неділю після служби, коли відкалатали дзвони на високій дзвіниці, Марійка крутнулась, мов дзиґа, війнула подолом святкового платтячка і зникла у натовпі односельців, не давши матері змоги запитати, куди це вона зібралася. За кілька хвилин постукала в двері знайомої хати.

— Заходь, Марійко, заходь… Я вже чекаю на тебе.

На її подив у хаті більше нікого не було. Марійка збентежилася. Станичний одразу зрозумів її почуття, наче бачив наскрізь.

— А ти думала, що тут повна хата гостей, столи накриті, музики грають і танці до упаду? Ні, доню. Те, чим ми займаємось, вимагає повної таємниці, тому жодної зайвої пари очей чи вух ні зараз, ні потім. Те, що ти зв’язкова, будуть знати лише ти, я та той, до кого ти понесеш пошту. А той, до кого пошта, буде знати лише твоє псевдо, яке ми зараз вигадаємо.

Станичний посміхнувся, побачивши, що обличчя у Марії від цих слів видовжилося. А вона ж думала… А вона ж мріяла… Нікому в житті вона не розповіла б про що мріяла, та і самій їй було соромно, але ж мати мала рацію! Ой, мала, коли говорила про Василя Когута! А Василь наче й не бачив її на вулиці, коли йшла мимо. Так… Поведе оком та знов з хлопцями балакає чи зі своєю конякою вовтузиться, хай їй грець! Щоб у тої коняки усі підкови повідпадали! А коли б Василь узнав, хто Марічка насправді! Що вона геройськи за Україну бореться, за щасливе життя готова голову скласти, от тоді б він подивився на неї зовсім по-іншому!

— Ну, то що, не передумала? Останній раз тебе запитую.

— Hi, — твердо відповіла дівчина та труснула головою, аж волосся сіпнулось.

— Тоді добре, ходи до тої кімнати, — вказав на прочинені двері.

Зайшли. У напівтемряві побачила стіл, накритий білою скатертиною, ікону, біля якої горіли дві свічки, а на столі лежав аркуш паперу.

— Бери та читай, вголос читай. Це Декалог націоналіста, твоя клятва, в разі порушення якої… — він значуще замовк.

Марічка з острахом взяла аркуш.

— «Я — дух одвічної стихії, що зберіг Тебе від татарської потопи й поставив на грані двох світів творити нове життя»… — вона несміливо глянула на пічника, — це про що?

Василь посміхнувся:

— Потім зрозумієш…

Марічка знову опустила погляд на аркуш і вже не відволікаючись продовжила:

«1. Здобудеш Українську Державу, або загинеш в боротьбі за неї.

2. Не дозволиш нікому плямити ні слави, ні честі Твоєї Нації.

3. Пам’ятай про великі дні наших Визвольних змагань.

4. Будь гордий з того, що Ти є спадкоємцем боротьби за славу Володимирового Тризуба.

5. Пімстиш смерть Великих Лицарів.

6. Про справу не говори з тим, з ким можна, а з тим, з ким треба.

7. Не завагаєшся виконати найнебезпечнішого чину, якщо цього вимагатиме добро справи.

8. Ненавистю й безоглядною боротьбою прийматимеш ворогів своєї Нації.

9. Ні просьби, ні грозьби, ні тортури, ані смерть не приневолять Тебе виявити тайни.

10. Змагатимеш до поширення сили, слави, багатства й простору Української держави»[4]. Все…

— Підписуйся, — пічник простягнув дівчині олівця. — Ну, ось… Наша організація стала потужніша на одну дівочу силу… — пожартував, — а наразі запам’ятай. Для всіх ти залишилася Марійкою Грицай, але в іншому світі, у нашому, ти зватимешся… Марусиною. І всім, до кого будеш приходити в нашій справі, ти будеш називати саме це ім’я. Ніякої Марійки Грицай у нашому світі нема. Затямила?

Марічка мовчки кивнула головою.

— Це робиться для твоєї ж безпеки. Ніде ніяких виключень. Марусина!

— А вас як звуть у цьому світі?

— Молодець! Швидко вловила. Тут мене звуть Пан Коцький.

— Як-як? — здивувалася Марійка, згадавши дитячу казочку про винахідливого кота.

— Саме так: Пан Коцький…

А танки сунули і сунули, потім покотили вантажівки з солдатами у кузовах, за деякими підплигували невеличкі гармати на гумових колесах. Здавалося, що колоні не буде ні кінця, ні краю.

— Эй, молодка! — загорлав хтось із кузова, — смотри, сколько женихов приехало! Приходи на свидание! Зацелую!

Солдата зареготали. Назустріч війську в село зайшла інша колона. Сірі, наче земля, обличчя, деінде біліли брудні пов’язки з бинтів, хто з конфедератками, хто голомозий, усі сумні, обличчя долу… Що ж це сталося з молодцюватими польськими жовнірами? Що сталося з офіцерами? Де недавній лоск:

— Прошу, панночку! Целую ваші пйонткі, кохана пані!.. Прошу на мазурку…

А зараз йдуть, наче на страту, під охороною енкаведистів у синіх кашкетах. Марічка дивилася на полонених зі зловтіхою. Вона пам’ятала, як жовніри проводили на початку тридцятих років так звану «пацифікацію». їй було років сім, ще не доросла, але ж і не така вже маленька! Тому добре пам’ятала, як це було. А було ось як…

Теперішнє протистояння населення Західної України та Польщі почалося з березня 1921 року, коли між нею та РРФСР був укладений мирний договір, згідно з яким до Польщі відійшли території Західних Білорусії та України, а вже в квітні забастували тридцять тисяч робітників нафтовидобувної промисловості. Далі — більше. У відповідь на утиски польської влади, українці почали організовувати спротив. У вересні двадцять першого вже стріляли у маршала Польщі Ю. Пілсудського, влітку та восени наступного, 1922 року, на Західній Україні запалали сотні польських фільварків, по Тернопільщині почав гуляти партизанський загін із колишніх чотарів УТА Степана Мельничука та Петра Шеремета. В жовтні загін був розгромлений польськими військами, Шеремета і ще декілька керівників попали в полон і в листопаді страчені польською владою. У березні 1923 року Львів потрясла величезна демонстрація супроти рішень Паризької конференції послів Англії, Італії та Японії, яка закріпила за Польщею окуповані українські землі. До речі, Москва рішень цієї конференції не визнала і чим могла допомагала визвольному комуністичному рухові. У ті буремні роки щомісяця щось та траплялося. Когось заарештовували, когось страчували, когось вбивали. Не було миру на окупованих землях і не могло бути. Польща намагалася заселити їх своїми громадянами, а це значило, що в українців треба було цю землю забрати, а кому це може сподобатися? З 1919 по 1929 роки польським колоністам, так званим «осадникам» (головним чином офіцерам польської армії, які вийшли у відставку), було роздано більш ніж шістсот тисяч гектарів української землі. На тлі цих подій у 1929 році й була створена Організація українських націоналістів під проводом Є. Коновальця. Після цього боротьба стала ще жорстокішою. У січні тридцять першого у Рава-Руському повіті польською поліцією розстріляна демонстрація на річницю смерті Леніна, вбито дві людини, натомість ОУН здійснила три одночасних пограбування поштових транспорті в. Тоді ж, у тридцятому, на Галичині спалахнуло повстання. Українські селяни почали палити польські фільварки. Лише у липні було двісті двадцять таких підпалів. Під приводом боротьби з терористичною діяльністю Української Військової Організації польський уряд почав так звану «пацифікацію». Заарештовано близько двох тисяч учасників заворушень, п’ятдесят вбито і більше ніж чотири тисячі покалічено, попалено майже п’ятсот садиб. Закрито українські гімназії у Тернополі і Рогатині. А далі все покотилося, наче сніг із гори. Націоналісти вбивали, і їх вбивали…

— Це наша земля, — твердили націоналісти, — нехай поляки забираються з неї.

— Це наша земля і вона належить нам за мирним договором. Європа цей договір визнала, — твердили поляки.

У тридцять першому році бойовики В. Білас та Д. Данилишин вбили польського політичного діяча Т. Голувка, згодом, у 1932 році, при нападі на пошту у Городці Ягеллонському їх було схоплено, але вони встигли вбити двох поліцейських. Після суду обидвох страчено. Вересень тридцять першого — заворушення у Калуші, жовтень — у Львові згідно з вироком польового суду страчено за підпали двох селян.

У тридцять другому, в березні, бойовик Березінський застрелив комісара львівської поліції Чеховського. Влітку спалахнуло повстання на Львівщині, для придушення якого урядом скеровані армія та поліція, загальною чисельністю до семи тисяч осіб, близько 800 учасників заарештовано. Тоді повстання спалахнуло на Волині, а в серпні у Львові почався страйк, у вересні — страйк нафтовиків.

Радянська газета «Правда» писала 31 жовтня 1932 року:

«По сведениям, поступившим из Западной Украины, там назревают крупные революционные события. Борьба против польской оккупации принимает все более угрожающие для польского фашизма размеры. Подавление повстанческого движения в Лисском уезде (Западная Украина) летом текущего года сильно заострило положение во всей Прикарпатской области. Крестьянские массы, истощённые голодом, поразившим эти местности, экономическими болезнями, массовой безработицей (3/4 всех лесопильных заводов области закрыты) и непосильным налоговым гнетом доведены до отчаяния. Крестьяне целыми группами бегут в горы и леса. В северо-восточной части Ковельщины и восточной части Полесья борьба украинских масс против оккупации приняла характер партизанских выступлений…».

Акціями керували оунівці та комуністи, які мали підтримку Радянського Союзу. Між собою вони теж ворогували, тому що кожний мав у цій боротьбі свою мету: комуністи воліли приєднати Західну Україну до Радянського Союзу, націоналісти — мати власну державу.

У 1934 бойовик ОУН Мацейко вбив міністра внутрішніх справ Польщі генерала Б. Перацького, відповідального за політику пацифікації. Польська дефензива розгромила провід ОУН у Галичині, заарештувавши 1024 активісти, та утворила перший у країні концтабір у Березі-Картузькій. І так щорічно…[5]

Щось Марійка чула по радіо, про щось балакали люди, про щось читала у газетах, які виписували на «Просвіту», будинок якої був неподалік. Там була непогана бібліотека, і Марійка забігала туди мало не через день. І чим більше польські газети кляли Організацію українських націоналістів, тим більше дівчина цю організацію поважала, бо ОУН викликала ненависть у поляків не пустими балачками, а боротьбою за волю, у тому числі, і її власну, за прагнення жити на своїй землі так, як бажала вона, а не так, як диктують чужі тут поляки.

І ось зараз все змінилося: прийшло радянське військо. Як то воно буде? Вона чула про голод на початку тридцятих у східних областях Радянської України. Подейкували, що голод був зорганізований зумисно, за що в 1933 році у Львові якийсь студент застрелив когось з Радянської амбассади[6]. А чи не буде у них, на Тернопільщині, такого ж голоду? А чи не позабирають землю? Чи не позаганяють у колгоспи? Лячно… Боязко… Невідомість…

РОЗДІЛ з

ШТАБ 6-ї АРМІЇ РСЧА[7]

ВЕРЕСЕНЬ 1939 РОКУ

Вночі у селі здійнялася стрілянина. Марійка прокинулася навіть не від пострілів, бо вони були не такі вже й голосні, потріскували, наче хтось у саду наступав на сухі гілки, а від криків та голосних ридань. Потім у шибках затанцювали багрові відблиски вогню. Марійка накинула якусь одежину та вибігла на подвір’я.

— Куди?! — навздогін крикнула мати, але дівчина лише махнула рукою.

За нею на подвір’я вибіг і батько. Через дорогу горіла хата Паламарчуків, а поруч з нею займалася ще одна, в якій жила єврейська родина Цвітовичів.

Марійці здалося, що кричали польською мовою. Ляснуло ще кілька пострілів, і все стихло. На пожежу почали бігти люди, побігли й вони з батьком. Те, що побачили, було жахливо. Біля хати лежав мертвий Паламарчук, на ньому, також мертва, його дружина. Дітей ніде не було видно.

— Батьку!.. — у розпачі закричала Марія.

Дмитро не роздумуючи плигнув у двері хати, яка вже майже уся була охоплена полум’ям. На подвір’я забіг ще хтось із сусідів, потім ще… Гасити пожежу було нічим, став був надто далеко, а з колодязя що можна натягати… Хтось із сусідів теж побіг у хату. Нарешті обидва вибігли надвір, несучи на руках дітей. їм ніяка допомога не була потрібна, вони були мертві.

— Боже милосердний… — прошепотіла Марійка та перехрестилася.

Мертвих Паламарчуків відтягнули від хати. Лише зараз дівчина побачила на чолі господаря невелику чорну цятку. Уся родина була розстріляна.

Те ж було і в сусідній садибі. Цвітович був гарним кравцем, обшивав усе село. Без його послуг не обходилося жодне весілля, а зараз він лежав разом з жінкою та дітьми на власному подвір’ї, дивлячись незрячими очима в чорне вересневе небо. І ніколи вже не пожартує, обміряючи черговій нареченій стегна чи груди:

— Ти знаєш, красуне, чому я став кравцем? Хіба дала би ти, щоб я тебе ось так обняв? Сказала б, мабуть, йди до біса, Моня… А так мусиш терпіти, бо хто краще за Моню пошиє тобі весільну сукню? Отож бо й воно…

Відшився кравець…

На ґвалт прибігли військові. Якийсь офіцер почав командувати солдатами, вишикувався довжелезний ланцюг до ставка, почали передавати цебра з водою та намагалися гасити пожежу.

— Ах, сволочи… Что делают, а? — офіцер похитав головою, а потім крикнув комусь із підлеглих, — Поднять полк по тревоге! Попробуєм поймать этих гадов! Тут лес далеко, прочешем местность…

Хвилин за п’ятнадцять кілька сотень солдат розсипалися по окрузі. Можна сказати, що сталося диво: вбивць упіймали. Взяли їх у яру, кілометрів за п’ять від Стасова. Від утоми, вечері з горілкою, вони так міцно спали, що прокинулися лише тоді, коли їм почали в’язати руки. їх було дев’ятеро, польських солдат та жандармів, які опинилися в лещатах між радянською та німецькою арміями. Коли їх вели до села, вони мовчали, тільки з ненавистю зиркали то на військових, то на селян. В село прийшли вже по світу, подивитися на вбивць збіглися майже усі мешканці Стасова. Один із полонених, судячи з одягу — офіцер, зневажливо сплюнув у їх бік:

— Пся крев!..

Бандитів узяли під варту.

Коли командувачу шостої армії комкору Голикову доповіли, що у селі Стасів, майже під самим Тернополем, спіймано банду з колишніх польських військових та жандармів, які учинили розбій, повбивали місцевих жителів, той незадоволено відірвав погляд від мапи, яка була розкладена на великому столі. Його армія майже досягла запланованих рубежів. Оскільки боїв з польською армією практично не було, то ті кілька населених пунктів, що залишилися, мали бути зайняті за день-два. Прочитавши шифровку, командуючий наказав викликали бригадного комісара, члена Військової Ради Захарічева. Голиков, кремезний, присадкуватий, широколиций, з чисто виголеною головою, простягнув шифровку комісарові:

— Ну, комиссар, что ты думаешь по этому поводу?

Захарічев уважно прочитав коротке повідомлення:

— А что тут думать, Филипп Иванович? Советская власть должна показать, что никакого разбоя здесь не допустит. Причем показать быстро и решительно. Это вопрос политический. Я так полагаю, по законам военного времени…

— И я так полагаю! Хоть это дело НКВД, а не наше, спускать такое нельзя. Мерзавцев — к стенке! Готовь приказ… Да так, что бы другим неповадно было! А приказ расклеить где надо, пусть читают!

Увечері на прийом до командуючого прийшов військовий прокурор Нечипоренко. Він дістав з теки проект наказу, який принесли йому на візу, та поклав на стіл:

— Товарищ комкор… Филипп Иванович! Это — противозаконно! Этих бандитов надо судить! Я не могу завизировать такой приказ.

Командуючий уважно прочитав наказ, що вмістився на одному аркуші, та кинув його на стіл:

— Как это не можете? Вы что, поощряете бандитов?

— Нет, конечно… Но и нарушать закон не могу. Военные действия практически завершены, боёв нет… Надо организовать следствие, суд… Всё как положено…

Голиков важко глянув прокуророві в обличчя:

— Не вам решать, товарищ Нечипоренко, завершены боевые действия, или нет. Ваше дело — ставить бандитов к стенке! А вы этого делать не хотите! Нашли кого жалеть… Вы лучше бы пожалели тех, кого эти гады порешили!

Але Нечипоренко теж був зроблений не з простого тіста, командуючого не злякався і продовжував гнути своє: з наказом не згодний, візувати його не буде, а якщо командуючий його і підпише, то свою окрему думку повідомить у Москву. Голиков не мав ні бажання, ні часу дискутувати. Для нього усе було ясно.

— Не хотите подписывать? Ну и чёрт с вами! Тогда я подпишу и без вашей визы! Имею право! Я вас не задерживаю…

Коли за прокурором зачинилися двері, Голиков викликав Захарічева.

— Вот что, комиссар, переделай приказ. И напиши, чтобы всех бандитов, которых поймают на месте преступления, стреляли там же. Панькаться ещё с этой сволочью…

Захоплених бандитів розстріляли на очах усього населення Стасова. Селяни схвально гули, коли командир 131 кавалерійського полку майор Деде-оглу читав короткий наказ командуючого армією та кивнув лейтенантові, який командував комендантським взводом. Марійка з батьками теж стояли у натовпі. Перед її очима все ще були й пожежа, і мертві Паламарчуки, і родина Цвітовичів, постріляних біля своїх обійсть, тому вона без жалю дивилася на захоплених поляків, які доживали на цій землі останні хвилини. Але коли були піднято зброю, коли дула гвинтівок глянули в зіниці приречених, вона затихла. Мабуть, не лише Марійка, але й натовп теж щось відчув і теж притих. Так, перед шеренгою бійців стояли вбивці, але їх зараз теж уб’ють. Вб’ють просто та легко, одним порухом пальця, що натисне на спусковий гачок гвинтівки, на підставі папірця з підписом та печаткою… Вб’ють тому, що хтось, хто сидить далеко звідси, хто не бачив затриманих навіть краєм ока, так вирішив. Собаці — собача смерть, це так, але ж і собака воліє жити… І має на це право… І хто вищий за

Бога? Адже лише він має право вирішувати, кого забирати до себе…

Пролунали постріли, і на планеті Земля стало надев’ятеро людей менше. Хто у цьому винен? Ці дев’ятеро, які голодними та озлобленими блукали між молотом та ковадлом, між двома арміями, зустріч із кожною з котрих могла принести їм тільки те, що врешті решт і принесла: смерть? Командуючий шостою армією Голиков, який підписав наказ?.. Сталін та Гітлер, які домовилися про розподіл Польщі? Юзеф Пілсудський, який не проґавив моменту та зміг відірвати у 1921 році від України добрий шмат? Ленін, який створив супердержаву і дав їй такий напрям розвитку?

Держава розповзалася і розповзалася, відкушуючи та перетравлюючи величезні шматки Азії, Закавказзя, Прибалтики, і ось настала черга Європи? А може, винен Іван Калита, збирач землі руської? Чи київські князі? Откуда єсть пошла руська земля… Хто винен у тому, що на Землі стало на дев’ятеро людей менше?!!

Нечипоренко таки дотримав слова і написав листа на ім’я Сталіна та Наркома оборони Маршала Радянського Союзу К. Ворошилова. Коли помічник наркома Хмельницький доповів про отриманого від прокурора шостої армії Нечипоренка листа, маршал здивовано звів брови:

— Какого чёрта? Они что, договориться не могут? Делать им больше нечего? А ну, дай сюда…

Маршал прочитав листа та знизав плечима: ну, пристукнули кількох мерзотників, і зовсім вже зібрався кинути його на стіл, але зупинився і глянув уважніше.

— Стой… Не может быть, чтобы Нечипоренко не проинформировал про этот случай своё руководство. Если я пошлю его к чёртовой бабушке, то значит, отправлю по этому же адресу и всю прокуратуру… Нехорошо… Совсем нехорошо… В такое-то смутное время ссориться с прокуратурой совсем не с руки!

— Хмельницкий, вот что, — звернувся він до помічника, — подготовь-ка приказ вот по этому случаю… — він стрясонув листом, — Голикову — выговор, ну и всем остальным, что положено…

— Слушаюсь, товарищ маршал!

На початку листопада комкору Голикову поклали на стіл наказ Маршала СРСР, Наркома оборони К. Ворошилова:

«ПРИКАЗ НАРОДНОГО КОМИССАРА ОБОРОНЫ СОЮЗА ССР.

О наложении взысканий на командование 6-й армии, командиров ряда частей за незаконные действия на территории Западной Украины.

№ 0059

10 ноября 1939 г.

16 октября на имя т. Сталина и мое поступило письмо военного прокурора 6-й армии Нечипоренко о неправильных действиях некоторых лиц начальствующего состава во время военных событий на территории Западной Украины.

По моему приказанию Политическое управление Красной Армии произвело расследование и установило, что в 6-й армии во время военных действий имели место случаи расправы над офицерами и чинами полиции бывшего польского государства, а также отдельными лицами из гражданского населения.

Военный совет 6-й армии в лице командующего армией комкора т. Голикова и члена Военного совета бригадного комиссара т. Захаричева не только не вёл достаточной борьбы с этими проявлениями произвола, но и сам 20 сентября 1939 г. принял поспешное необдуманное постановление.

Получив донесение о действиях банды, состоящей из жандармов, офицеров и польских буржуазных националистов, устроивших в тылу наших войск резню украинского и еврейского населения, Военный совет дал ошибочную, неконкретную, а потому недопустимую директиву: «Всех выявленных главарей банды погромщиков подвергнуть высшей мере наказаний — расстрелять в течение 24 часов». На основании этого постановления были расстреляны 9 человек.

Военный совет 6-й армии вместо того, чтобы поручить органам военной прокуратуры расследовать все факты контрреволюционной деятельности захваченных лиц и предать их в установленном порядке суду Военного трибунала, вынес общее постановление о расстреле главарей банды без поимённого постановления подлежащих расстрелу. Подобные решения Военного совета 6-й армии могли быть поняты подчинёнными как сигнал к упрощённой форме борьбы с бандитами.

В частях 2-го конного корпуса, входящего в состав 6-й армии, зарегистрировано, например, до 10 случаев самочинных действий начсостава разных степеней в отношении задержанных польских бандитов.

Учитывая, что в поступках виновных в незаконных действиях не было преднамеренной злой воли, что все это происходило в обстановке боевых действий и острой классовой и национальной борьбы местного украинского и еврейского населения с бывшими польскими жандармами и офицерами и что отданное распоряжение явилось результатом ошибки и недопонимания, приказываю:

— Обратить внимание всего начсостава на недопустимость повторения в будущем всяких самочинных действий, противоречащих духу и уставам Красной Армии.

— За вынесение поспешных, необдуманных постановлений, противоречащих установленным порядкам в Красной Армии, Военному совету 6-й армии комкору т. Голикову и бригадному комиссару т. Захаричеву объявляю выговор.

— Непосредственно виновным в незаконных действиях командиру 131-го кавполка майору т. Деде-оглы, младшему политруку 131 кавполка т. Черкасову, лейтенанту того же полка т. Кольцову, комиссару отдельного дивизиона связи 2-го конного корпуса старшему политруку Безносенко объявляю выговор.

— Военному совету Украинского фронта установить остальных лиц, непосредственно виновных в самочинных действиях в 6-й армии, и наложить на них дисциплинарные взыскания своей властью, донеся мне об исполнении.

Народный комиссар обороны СССР

Маршал Советского Союза

К. Ворошилов[8]»

— Тьфу ты!.. — спересердя вилаявся Голиков, — Нечипоренко ещё этот… Засранец!..

РОЗДІЛ 4

ТЕРНОПІЛЬ. ГРУДЕНЬ 1939 РОКУ

У заступника голови Тернопільського облвиконкому товариша Михайла Юрійовича Репніка голова йшла обертом від купи справ, яка обвалилася на нього одразу, як він приїхав на нове місце роботи. З чого починати? Це з першого погляду здається: а що тут складного? У тебе є майже необмежена влада! Що накажеш, те і зроблять! Сиди собі у кабінеті та керуй, але це лише на перший погляд.

По-перше, влада таки обмежена. Товаришу Сталіну дуже не подобається, коли його вказівками, які спрямовують дії цієї влади в потрібне русло, нехтують. Так не подобається, що можна в один момент загриміти до розстрільного підвалу. І кожний, кого товариш Сталін піднімав на вершини цієї самої влади, це дуже добре знав, а багато хто й відчув на власній потилиці. Усі також знали, що товариш Сталін мав незліченну кількість очей, які спостерігали за усім, що робиться в його неосяжній країні, і вух, які також використовувалися за призначенням, тобто слухали все, що потрібно було слухати, а надто те, що хтось мав бажання приховати.

По-друге, товариш Сталін був абсолютно правий, коли свою політику сконцентрував у трьох словах: кадри вирішують усе. А саме кадрів товариш Репнік іще не мав. Не мав навіть начальника — голови облвиконкому. Він добре пам’ятав слова першого секретаря ЦК КП(б) України товариша Хрущова:

— Ищите кадры на месте, но очень осторожно. Мы в этом вам поможем и кое-кого пришлём но, понятно, мы не сможем обеспечить кадрами на все должности, да это будет и политически неправильным. Опирайтесь на местных активистов. На Тернопольщине сильны националистические настроения, и организация буржуазных националистов очень мощная. Не сомневаюсь, что они будут делать попытки внедрить своих агентов в советский и партийный аппараты. Следите за этим. А про местных коммунистов,

наверное, сами знаете! Тут вам помогут органы НКВД, но вы об этом не забывайте ни на минуту. Председателя облисполкома мы вам со временем подыщем, но до этого вы отвечаете за всё.

Хрущов відірвав погляд від паперів на столі, підвів велику лисувату голову й з погрозою глянув на Репніка:

— Головой отвечаете!

Ось зараз Репнік і сушив ту саму голову: які питання винести на перше засідання Президії облвиконкому? Відтягувати це засідання, чекаючи на призначення голови, було вже неможливо. Треба було щось робити з бюджетом на 1940 рік, призначати начальників відділів, виділяти кошти, починати організовувати колгоспи, державну торгівлю, вибудовувати структуру органів влади… Багато, багато чого…

Репнік взяв у руки олівця і почав швидко писати, скорочуючи слова та речення, потім надиктує друкарці, головне не загубити думку.

— По-перше — затвердити кадри, які вже підібрали для міськвиконкому. — Репнік поставив після цього речення жирну крапку, трохи подумав та продовжив, — затвердити постанови про термінове виділення коштів на різні невідкладні потреби.

Це теж потрібно було зробити, щоб у разі чого на нього не повісили зайву відповідальність. Далі олівець швидко, без упину, зачиркав по паперу:

— розгортання радянської та кооперативної торгівлі;

— розподіл поміщицьких та монастирських земель;

— стан тваринництва;

— стан шляхів;

— про виплату заробітної плати працівникам бюджетних установ;

— про подачу на затвердження установ, які мають фінансуватися із бюджету;

— про організацію рибного тресту на базі конфіскованих рибних господарств;

— впорядкування мешкання та пересування іноземців;

— про роботу управління народної освіти;

— прописка громадян;

— тривалість робочого дня та встановлення вихідних днів;

— призначення днів засідань облвиконкому;

— про розробку проекту бюджету на 1940 рік;

— стан охорони здоров’я;

— затвердження керівників відділів та управлінь облвиконкому…[9]

Репнік написав п’ятнадцятий пункт, і поклав олівця на стіл. Мабуть, досить. Він зняв слухавку:

— Таня, зайди…

До кабінету зайшла секретарка, молода дівчина з довгою косою, укладеною короною. Репнік простягнув їй папірця:

— Прочитай. Всё понятно? Вот и хорошо. Распечатаешь и разошлёшь всем членам президиума. Заседание завтра, в шестнадцать.

Репнік українською не розмовляв і вчитися не збирався. А навіщо? Сьогодні він у Тернополі, завтра може бути у Ташкенті… Що, йому ще й узбецьку вчити? Хай звикають до російської! Увесь Радянський Союз цією мовою розмовляє! Згодом і Західна Україна буде, це лише питання часу.

Наступного дня о шістнадцятій годині невеличка зала для засідань була вщерть заповнена народом. Ще б пак! Перше засідання облвиконкому — нової влади на Тернопільщині! Засідання відкрив Репнік. Від хвилювання він трохи захрип і мусив відпити води зі склянки, прокашлявся і промовив:

— Товарищи! Я вас всех поздравляю с сегодняшним событием: первым заседанием облисполкома. Наконец-то осуществилась вековая мечта украинского народа жить всем вместе в свободном и счастливом государстве, первом в мире государстве рабочих и крестьян под солнцем лучшей в мире Сталинской конституции!

У відповідь пролунали оплески.

— Есть предложение, — здійнявши руку, щоб вгамувати присутніх, продовжив Репнік, — отправить товарищу Сталину приветствие от имени всех трудящихся Тернопольской области в связи с сегодняшним нашим первым заседанием.

— Ура!!! — загорлав хтось у першому ряді, — телеграмму нашему вождю и учителю!

— Ура!!! — підхопили усі й одностайно підвелися, — слава нашему вождю и любимому учителю товарищу Сталину!!!

Зала довго не могла вгамуватися. Усі продовжували горлати, кидаючи один на одного косі погляди. Начальник обласного управління НКВС уважно слідкував за усіма: може, хтось викаже зневагу до вождя світового пролетаріату? Може, хто посміхнеться? Або навіть сяде? Про цей погляд усі знали, тому долонь не шкодувати. Овація тривала хвилин з десять, врешті Репнік знов здійняв руку:

— Разрешите огласить текст телеграммы…

Він зачитав текст, у якому після довгого переліку усіх Сталінських чеснот, неофіційних титулів на кшталт «дорогого учителя», «вождя мирового пролетариата» и «верного продолжателя дела Маркса, Энгельса и Ленина», сповіщалося про проведення першого засідання Тернопільського облвиконкому, тобто початку роботи органів радянської влади на звільнених від білопольських панів землях Західної, тепер Радянської України.

Зала знов почала аплодувати і довго не могла вгамуватися. Нарешті, почали розгляд питань порядку денного. Швидко затвердили на посадах членів Тернопільського міськвиконкому, надання коштів на Новорічну ялинку, обласному Палацу піонерів, розподільникам НКВС та іншим організаціям і перейшли до питання організації в області радянської торгівлі. З цим упоралися швидко, бо усе було зрозуміле: зроблено мало, треба виправляти становище, і виправити його належить за десять днів, до першого січня, більшовицькими темпами. Приватну торгівлю належить здійснювати за державними цінами і немає значення: чи матимуть приватні торгівці з цих цін прибутки, чи лише збитки. Усі вони приречені, це питання нікого не цікавить!

Для торгівлі є мережа державних крамниць, а їй конкуренти не потрібні!

Також швидко розглянули питання про розподіл земель, які були відібрані у поміщиків, церков та монастирів, а також у польських високопосадовців. Хоч її було й немало, майже двісті тисяч гектарів, але ніяких складнощів і тут не виникло. На той час у СРСР вже був здійснений великий перелом у сільському господарстві: хто пручався проти колгоспного устрою, того переламали. Кого у Сибіру, кого у тюрмах, а кого й біля розстрільної стінки. Тож куди віддавати землю було ясно усім. Таких фактів, як тепер, коли на носі Новий Рік, а в полі досі лежить десята частина накопаних буряків, а майже половина урожаю зернових досі не обмолочена, у копах — більше бути не повинно! Приватний власник він і є приватний власник, що з нього спитаєш? Моя пшениця, коли хочу, тоді й молочу! Можу взагалі попалити чи в полі погноїти, хай вам грець! Інша справа колгосп! Тут голову колгоспу можна і до НКВС запросити, як що щось не те…

Питання розглядали швидко, Репнік навіть сам подумки дивувався, як вправно в нього все виходить. Ніяких заперечень, ніяких дискусій, усе по справі, просто клас! Так було до десятого пункту порядку денного, коли Репнік вже повірив, що усі важкі питання розглянули, а решта п’ять — це справа, як то кажуть, техніки. Десяте питання було про початок роботи та дні відпочинку. Як і всюди по країні, було запропоновано — починати робочий день о десятій тридцять за московським часом, закінчувати о сімнадцятій, а відпочивати шостого, дванадцятого, вісімнадцятого, двадцять четвертого та тридцятого числа кожного місяця. Це були відомі сталінські п’ятиденки. Тут несподівано звівся з місця голова Кулинецького повітового виконкому.

— Товаришу Репнік, таке рішення приймати ще завчасно.

— Что? — Репнік здивовано звів брови, — это ещё почему? Вы кто? Председатель из Кулинцев? Какого чёрта лезете в дела, в которых не смыслите? Вся страна так работает!

— Товаришу Репнік, справа не в тому, що так працює уся країна, а в тому, що Західна Україна за таким розпорядком працювати поки що не може.

У залі запанувала повна тиша. Обличчя Репніка налилося кров’ю.

— Как это не может? Кто осмелился? Ты ж посмотри на него!

— Товаришу Репнік! Західна Україна відрізняється від інших регіонів України тим, що народ у нас дуже набожний і звик по неділях ходити до церкви на Службу Божу, а цим рішенням неділі взагалі скасовано. Ті рішення, що були до цього, зачіпали лише окремі верстви населення: попів, багатіїв, власників… А це стосується геть усіх, і усі будуть проти. Чи варто із самого початку налаштовувати населення проти нової влади?

— Ты…

Але заступника голови зупинив другий секретар обкому Проценко:

— Заспокойтеся, товаришу Репнік.

Секретар дістав із кишені френча білу хустину та витер голену голову. У залі — душно, бо вікна заклеїли на зиму, вентиляції не було, а засідали шосту годину поспіль.

— Товаришу… Як ваше прізвище?

— Смикалюк.

— Отже, товаришу Смикалюк, ви повинні зрозуміти, що у такому режимі працює уся країна, а товариш Сталін працює удвічі, а той й утричі більше, ніж передбачено цим рішенням. Тому ми не можемо надати можливість працювати у визволених областях за іншим графіком. Уявіть собі, що товариш Сталін зателефонує вам, наприклад, у так звану неділю, а йому сторож відповість, що ви на Службі Божій! — тут другий секретар знову дістав хустку та провів нею по спітнілий голові, наче товариш Сталін вже зателефонував саме йому, — і як ви будете потім виправдовуватися?

Секретар обкому розмовляв українською як рідною, мабуть, був родом із західних областей.

— Але мова йде не про мене, — відповів Смикалюк, — я людина, ясна річ, не віруюча. Мені попи не потрібні, але ж люди у селах усі ходять по неділях до церкви. І такий порядок існує не рік, і не два, а сторіччями. Так чинили їхні батьки, діди і прадіди, а ми хочемо зламати усе за один день. Як на мене, відлучати від церкви треба поступово…

— Товарищ Смыкалюк! — Репнік ударив долонею по столі. У притихлому залі цей удар прозвучав наче постріл, — ваша линия антибольшевицкая! Мы, большевики, привыкли делать за день то, что другие делают за десятилетия! Это называется большевистские темпы!

— Але ж справа не в більшовиках, — продовжував стояти на своему Смикалюк, — справа у селянах…

— Досить! — знову втрутився у розмову секретар обкому, — справа вирішена. Ми не можемо допустити, щоб країною керували попи! Питання введення п’ятиденок — справа політична! Що там далі за порядком денним, товаришу Репнік?

Смикалюк сів. Сусіди, відсунулися від нього на різні боки, наскільки це було можливо, наче Смикалюк раптово захворів на щось інфекційне. Начальник обласного управління НКВС зробив у блокноті якусь помітку. Може, вона й не стосувалася упертого голови повітового виконкому, але залою пронеслося легке, наче війнуло протягом, перешіптування. Питання, що залишилися у порядку денному, були розглянуті неймовірно швидко. Ніхто нічого жодного разу не заперечив, причому на Смикалюка ніхто не дивився, але виглядало це так, начебто кожен, хто виступав, не зводив з нього переляканого погляду. Коли прийняли рішення з останнього питання, задоволений Репнік посміхнувся:

— Видите, как мы всё быстро рассмотрели? Вот это мы и называем: большевистские темпы!

Закінчили десь біля одинадцятої ночі. Зала швидко спорожніла.

— Репнік, у тебе щось пожерти є? — раптово запитав Проценко, — я поки парубкую, дружина ще не приїхала, вдома, як у поганого хазяїна весною…

Репнік пожав плечима:

— Что-нибудь поищем! Кусок сала и буханка хлеба всегда найдётся…

— А до сала?

— Само собой, Николай Иосифович! Как же тут без боезапаса? От одного Смыкалюка можно с ума сойти! Надо же, что удумал? В церковь ходить! Попам пособлять… Я его завтра же…

— Ти зачекай, Михайле… Не поспішай. До нього треба придивитися. Можливо, він і має рацію, а можливо, і законспірований ворог. Он скільки їх, западенців, у Союзі пересадили. Фашистські недобитки! Все може бути… Порозмовляй із начальником НКВС, хай придивиться. Узяти його завжди встигнемо.

Смикалюк заночував у давнього приятеля, вчителя математики з педагогічного ліцею Петра Бондарчука. Коли бричку, на якій він приїхав, закотили до двору, а жеребця відвели до стайні, господар запросив старого приятеля до хати.

— Оресте, яким вітром тебе занесло до Тернополя? — запитав Петро, коли вже сіли до столу та випили по першій чарчині міцнющої горілки.

Жували сало і надзвичайно смачний чорний хліб, ще теплий, свіжесенький, із скоринкою, яка хрумтіла на міцних білих зубах. У облвиконкомі ніхто не подумав нагодувати запрошених із районів людей, і їсти хотілося так, що здавалося кишки поприлипали до хребта, звісно, це додає смаку будь якій їжі. Смикалюк нерозбірливо пробубонів:

— Жашідання облвиконкому…

— Чого? Кого? — не зрозумів Петро та засміявся, — давай ще по одній, а то вдавишся…

Випили ще по одній. Орест похрумтів солоним огірком, з’їв ще чималенький шматок хліба з рожевим салом, глибоко зітхнув, та нарешті відповів:

— Був на засіданні облвиконкому.

— А це що таке?

— Так іменується нова влада. Обласний виконавчий комітет. А над ним обком Компартії України. А над ними обома НКВС.

— Тобто як? — здивувався Петро.

— А хто його знає… Тут без півлітри не розібратися. Наливай…

Розмову скінчили, коли заспівали перші півні.

Наостанок Петро промовив:

— Про неділю та Службу Божу вони зробили недобре. Не подумали… Люди образяться, а коли ображаються усі люди, це погано. От що ветеринарну службу створюють і за шляхи дбають, це добре… У торгашів склепи забирають — це теж добре, нехай людей не обдирають. Ставки? Нехай і ставки… Хоча навіщо рибі наркомат? Землю у попів? Хай краще у людей буде! А ось що стосується неділь — я не згоден, це діло делікатне. Його вирішувати сокирою не можна… Собі дорожче буде. 1 більшовицькі темпи тут ні до чого…

РОЗДІЛ 5

СЕЛИЩЕ КУЛИНЦІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. СІЧЕНЬ 1940 РОКУ

Ввечері, у останній день п’ятиденки, коли вже зовсім стемніло, в шибку кабінету хтось легенько постукав.

— Чёрт забери этого часового! — пробурмотів Скворцов, рвучко стрибаючи за шафу та вихопивши пістолета, — морду набью!

У вікно знов постукали. Скворцов зрозумів: якби хтось бажав його пристрелити, то навряд чи стукав би, скоріш засадив би з гвинтівки чи жбурнув гранату.

— Что нужно? — запитав він, обережно виглядаючи з-за шафи, але одразу ж вилаяв себе.

Той, хто стукав, не буде кричати на всю вулицю, щоб Скворцов почув крізь зачинене вікно. Сплюнув, бо мав таки підійти до вікна, хоч це й було небезпечно. Тримаючи напоготові пістолета, повільно, у будь який час готовий пустити його в дію, вийшов із-за шафи та прочинив шибку. Той, хто стояв на вулиці, зробив крок назад, у темряву плетива гілок бузкового куща, ховаючи обличчя від світла.

— Гей, офіцере! — голосно прошепотів невідомий із темряви, — до Олеся Ковалишина у вихідний бандери пошту принесуть. Він чекатиме у церкві, біля ікони Божої Матері, о дев’ятій годині.

— А ты кто такой? — тут же запитав Скворцов.

— Не має значення. Знаєш Ковалишина? А… Все одно… Знайдеш, як матимеш бажання… Бувай!

— Эй! Погоди! Да постой ты, ёлки-палки!

Але в кущі прошелестіло й усе стихло.

— А, что б твою… Часовой, зараза! Часовой!!!

Старшому лейтенантові довелось іще двічі гукнути вартового, поки той не почув і не підбіг до вікна.

— Ты куда смотришь?!! Ты куда, спрашиваю, смотришь?! Мне сейчас в окно чуть гранатой не замантулили!

— Товарищ старший лейтенант, я же один! Хоть тресни, а со всех сторон не успею!

— Молчи, засранец! Охранять нужно не только глазами, но и ушами! Я тебя уже минут десять докричаться не могу.

— Виноват, товарищ старший лейтенант…

— Виноват… Виноват… Кусков бы не собрали, мать твою… Смотри мне тут… Под трибунал отдам, часовой хренов!..

Скворцов грюкнув вікном. На шум до кімнати забіг Гребінкін, якій ще не встиг піти додому.

— Что-нибудь случилось, товарищ старший лейтенант?

— Вот что, сержант, сгоняй-ка ты в повитисполком, найди этого… голову…

— Смыкалюка?

— Вот-вот, его самого. Скажешь, срочное дело есть. Тащи его сюда в любом случае, пусть даже он и в сортире сидит, понял? — вже зовсім весело закінчив Скворцов.

Чуттям досвідченого опера він відчув, що йому таки поталанило: випав шанс захопити місцевого бандерівця, від якого може потягнутися ниточка до всієї Кулинець- кої організації і, що було особливо важливим, вийти на зв’язкового, а від того ниточка може потягнутися ще далі, може, й до самого клубочка. Адже невідомо, від кого прийде зв’язковий! Може, і від крайового проводу?

— Ах, если б часовой не прогавил! — подумав Скворцов, — да еще б того стукача ущучить. Работал бы на нас, как миленький… С такого человека можно было бы много пользы поиметь! Тут и к тёте Маше ходить не надо, и так ясно…

За ті кілька місяців, відколи Німеччина та СРСР раздерибанили Польщу, бандерівці вже оговтались від несподіванки і стали піднімати голову. Найгірше, що вони знаходили підтримку в місцевого населення. Приходом радянської влади була задоволена дуже невелика його частина. Нечисленні комуністи та ті, хто отримали якісь посади. Усі інші незадоволено бурмотіли — вголос висловлювати своє незадоволення було вкрай небезпечно, з незадоволеними нова влада не церемонилася. Націоналізували підприємства, крамниці, як називали їх місцеві мешканці, — склепи. Забирали землю, а земля на Тернопільщині — це життя. Дехто важко працював усе життя, відкладаючи кожну копійчину, щоби придбати клаптик грунту в один-два гектари, а наразі цей клаптик забрали. Потихеньку почали забирати чи примусово закуповувати за мізерними цінами хліб, адже армію треба було годувати. Це породжувало багатьох незадоволених новою владою, а дехто вже потягся і до зброї. Виявляти таких, потенційно ворожий елемент, і було головним завданням НКВС.

У двері постукали.

— Товарищ лейтенант! Можно?

До кабінету зайшов Гребінкін, за ним — голова повітвиконкому Смикалюк.

— A-а… Смыкалюк! Заходи, власть…

Смикалюк був трохи нашорошений та скутий. А хто в такій ситуації не буде скутий? Хіба кожного дня до НКВС запрошують? Хоча, яке там запрошення… Схопили за роги і наче бика у стійло…

— Присядьте, — запросив голову повітвиконкому начальник відділу, вказуючи на стільця, — товариш Смыкалюк, есть срочное и очень важное дело. Знаете ли вы некоего Ковалишина?

— Котрого з них? У Кулинцях їх декілька… Одні Ковалишини мешкають біля церкви, ще одні за «Просвітою», ще одні…

— Олеся Ковалишина, — Скворцов уважно дивився на Смикалюка.

Голова на мить заплющив очі, почухав лоба і нарешті кивнув головою:

— А… Це мабуть з тих Ковалишиних, які біля ставка! Авжеж, знаю… Точно, Олесь в них є! Такий собі хлопчина, років двадцяти п’яти, може, трохи молодший… А що трапилося? Він щось накоїв? Як на мене, то непоганий хлопець!

— Не наделал, так наделает, если его вовремя не остановить! Вот что, председатель, его нужно тихонько взять. Но так, чтобы никто ничего… Понял?

— Як це взяти? Заарештувати? У буцегарню?

— Хорошее словечко: буцегарня! Именно в буцегарню! Смыкалюк, мы с тобой по-хорошему… Ты ж партийный, и должен понимать: там, где начинаются интересы партии, все остальное побоку! Он — националист! Он завтра тебе нож в спину воткнёт, понял? А ты не бзди, мы и не таких брали!

— Дідько його забирай… — Смикалюк витер лоба, що миттю вкрився великими краплями поту, наче у хаті було спекотно, немов у пеклі.

Арешти та висилки до Сибіру в Кулинцях уже були і до цього, але якось вони проходили без його участі, а тому здавалося, що це його не стосується взагалі. Десь, когось… А йому яка до цього справа? Не виступайте проти нової влади, і все буде добре! І от уперше особисто йому потрібно було здати людину, односельця. І якщо раніш він був перед усіма мешканцями Кулинців чистий як, до речі, і перед новою владою, то зараз інша справа! Зараз він буде пов’язаний з новою владою кров’ю, як мале дитя пуповиною з матір’ю. І не розірвати цей зв’язок ніякою силою, окрім однієї, смерті.

Лейтенант дивився на нього, і його зіниці дуже скидалися на два пістолетних дула, з яких ось-ось мала вилетіти смерть, а жити хотілося…

— Ну? — незрозуміло, чи заохотив чи пригрозив Скворцов.

— Добре, — нарешті наважився Смикалюк, відчуваючи, як міст за його спиною, який довгий час лише тлів, вщент зруйнувався та рухнув у безодню, — я викличу його вранці у повітвиконком.

— Сейчас же! Немедленно! — одразу відреагував Скворцов.

— Зараз? Та наче запізно…

— Не выкручивайся! Не так уж сейчас и поздно! Взять его надо немедленно! Это не обсуждается! Так что думай, под каким предлогом его лучше вызвать.

— Та й посильний уже пішов додому… — ще раз спробував потягнути час Смикалюк.

— Вызовешь! Иди к себе, я через двадцять минут к тебе своих подошлю. Вызывай, как хочешь, но чтоб этот Ковалишин через полчаса был у тебя!

Лише за Смикалюком зачинилися двері, Скворцова наче вітром здуло.

— Гребенкин!!! — прогорлав він, — за мной!

Обидва, поспіхом вдягаючи шинелі, побігли в темряву холодного січневого вечора.

— Товарищ лейтенант, а что случилось? — біжучи, поцікавився Гребінкін.

— Объявился тут один бандеровец… К нему завтра связная должна почту принести…

— Так зачем его сейчас брать? При передаче и взяли бы!

— Не скажи, не скажи… Передача должна быть в церкви, а там на службе знаешь сколько народу? А почту передать — только ладонями прикоснуться, и свищи потом, кто передал! Его до утра надо взять и сломать! Чтобы передача была под нашим контролем. Вот тогда всё будет, как тётя Маша нагадала!

— А куда же мы торопимся? Если Смыкалюк его в повитисполком вызовет, то там и возьмём.

— Вот именно: если! Молод ты еще, Гребёнкин, и ни хрена не понимаешь! Во-первых, Смыкалюк местный, а значит верить ему надо с оглядкой. Ты уверен, что он сейчас не пойдёт и не предупредит этого самого Ковалишина? А потом пошлёт курьера, а тот придёт и пожмёт плечами: нету Ковалишина дома, и где он — никто не знает. Да и курьеру тоже верить нельзя, он ведь тоже местный… А во- вторых, Ковалишин по дороге смыться может? Может! Почует неладное, сиганёт в кусты, и ищи ветра в поле! Нет… Рисковать нам нельзя… Мы его у хаты возьмём. А заодно Смыкалюка проверим и к нам покрепче привяжем. А то он слишком задумчивым был, а когда человек начинает думать — это нехорошо! Это, Гребёнкин, очень даже плохо. Так что мы сейчас у повитисполкома подождём, пока кто-нибудь к этому Ковалишину не отправится, а там… Повяжем мы этого Олеся вдвоём?

Усе відбулося так, як спланував лейтенант. Якби вони затрималися на кілька хвилин, то прогавили б кур’єра. Мабуть, то був перший-ліпший хлопчина, який потрапив під руку Смикалюку. Він легко збіг з ґанку і впевнено покрокував уздовж вулиці. Біля ставка хлопчисько завернув наліво та пішов уздовж берега. За весь час він жодного разу не озирнувся, слідкувати за ним було саме задоволення. Дві темні постаті майже нечутно супроводжували його на усьому короткому шляху від повітвиконкому до хати Ковалишиних, де саме у цей час при тьмяному світлі гасової лампи вечеряли.

Олеся узяли метрів за сто від хати. Ніхто нічого не бачив, навіть хлопчина, якого Смикалюк послав до Ковалишиних, бо той не став чекати, доки Олесь одягнеться, і побіг собі додому. Парубок був нівроку, спочатку намагався пручатися і заспокоївся лише тоді, коли Скворцов тицьнув йому в обличчя важким ТТ.

— Тихо мне, пацан… Разговор есть. Если не хочешь получить пулю в свою дурацкую башку, иди спокойно, и всё будет, как тётя Маша нагадала… Ты всё понял?

Оскільки Олесь не відповів, Скворцов знов підніс до його очей пістолета:

— Ну? — з погрозою запитав він.

Юнак мовчки кивнув головою.

— Вот и хорошо. А то цирк тут вздумал устраивать… У нас, понимаешь, с этим строго…

Ковалишина завели до кабінету Скворцова, заламали руки за спину та вдягнули наручники.

— Это на всякий случай. Чтобы ты глупостей не наделал, — пояснив Скворцов і повернувся до Гребінкіна, — давай Смыкалюка сюда! С подворной книгой!

— Це… Як його… — розгубився Смикалюк, побачивши Олеся у кабінеті й, мабуть, від цієї розгубленості, недоречно привітався, — доброго вечора, Олесю…

Той криво посміхнувся:

— Ви таке скажете, вуйку Оресте…

Смикалюк промовчав, а Скворцов весело разреготався:

— Твоя правда, голова, вечер действительно ничего себе! Я бы даже сказал, что неплохой вечерок получается!

Ковалишин, имеются сведения, что ты являешься членом оуновского подполья. Так? Нет?

— Не знаю, про що пан мовить. Ні про яке оунівське підпілля мені не відомо.

— Брешешь ты, как сивый мерин! Тут даже к тёте Маше ходить нечего. Брешешь ведь, а?

— Ні, панове, ніц не брешу. Яке підпілля? — у Ковалишина був такий чесний вираз обличчя, що гріх було йому не повірити.

— Ах ты, козёл! — спалахнув Гребінкін, — ты нас, советских офицеров, панами обозвал?! — та так врізав Ковалишину під дих, що той наче пір’їнка злетів з табурета.

— Прекратить! — гримнув Скворцов, — дурак! Кто тебя просил?

— А чего он обзывается? Разве не знает, что у нас за пана по морде бьют?

— Я тебе самому сейчас морду начищу, как праздничный сапог! — а потім до Ковалишина, — Извиняться не буду, заработал. Ты мне рака за камень не заводи! Я всё знаю, даже то, что к тебе завтра связной придёт, в церковь, а ты должен ждать его возле иконы Божьей Матери, в девять утра. Что, не так?

— Зрада, — промайнуло в Олесевій голові — хтось зрадив! Але хто? Хто ж та падлюка? Усе знають… Достеменно… Навіть про ікону! А може, і не все?

— Ковалишин, у тебя семья большая? Смыкалюк, подворную книгу! Хорошо… А ну, открой, где там Ковалишины?

Смикалюк гарячково зашурхотів сторінками товстої книги, знайшов нарешті та простягнув книгу Скворцову:

— Ось…

— Ого… — протягнув той, — целое кубло! Семеро несовершеннолетних! Да дед с бабой… На одну вашу семейку целый вагон понадобится! А ты знаешь, сколько стоит прогнать вагон отсюда до Сибири?

— А за що до Сибіру?

— За то, что думаешь долго, понял? Ну, так пойдешь на встречу в церковь? Постоишь рядом с иконой Божьей Матери? Или плюнешь на свою собственную мать? Ну?

— Слово чести, товаришу офіцер, не знаю я про ніяке підпілля і відношення до нього не маю.

— Ври, ври… В конце концов, если ты не из организации, то тебе какая разница? Ну, постоишь в церкви, так ты же каждый выходной туда ходишь! Чего упираешься? Но имей в виду, если кому-нибудь хоть подморгнёшь — всех в Сибирь!

Голова Ковалишина звісилася нижче плечей:

«Що? Що робити? Сибір — це смерть! Усіх… Маму, Ганнусю, Вітька, Романчика… Усіх… Падлюки! Гидота… Що робити? А може… Про ікону, може, й не усе знають? Може, так спробувати?»

***

Марійка швиденько йшла уздовж шляху. Було холодно. Мороз щипав за щоки та носа, сніг голосно рипів під валянками, наче скаржився на своє нелегке життя: і вдень і вночі на морозі… Вона йшла зі «штафеткою» у Кулинці. «Штафеткою» називали пошту, туго скручений аркуш тоненького паперу. Що було у пошті, не знала. Коли ходила з нею у перші рази, їй дуже кортіло прочитати, що ж вона несе, але потім зрозуміла, що краще цього не знати. До того ж Пан Коцький щодо збереження таємниці попередив її окремо: не сунь носа туди, куди не треба! І взагалі, як виявилося, бути зв’язковою не так уже й легко. По- перше, потрібні молоді та міцні ноги. Невдовзі вона вже добре вивчила усі маршрути, якими мала носити пошту. Усі села були за п’ять-сім кілометрів від Стасова, і навідатись у Велику Прошеву чи у ті ж Кулинці туди та назад, та ще й узимку — зовсім нелегка справа, ноги потім гудуть, наче телеграфні дроти під вітром, та ще й намерзнешся… По-друге, треба бути надзвичайно обережною. Її вже добре знали за всіма адресами, але лише як Марусину, ніхто не знав, хто вона й звідки. Правила з Декалога: про справу не говори з тим, з ким можна, а лише з тим, з ким треба, вона дотримувалася дуже ретельно, навіть більше того, при зустрічах намагалася слова зайвого не казати. Після того, як до Тернопільщини прийшли москалі, працювати у підпіллі

стало дуже складно. Держбезпека усюди понатикала своїх очей та вух, сексотів та запроданців. Маленька похибка — і ти за ґратами, і не просто за ґратами, а щонайменше років так на десять. Держбезпека знала свою справу добре, тож ліпше бути кримінальним злочинцем, аніж політичним. Тим, як соціально не ворожому елементові, таких термінів не давали.

Марійка несла пошту до Ворона. Хто він такий, де жив і як його звали насправді — вона не знала і знати не бажала. Менше знаєш — краще спиш. Зустрітися вони мали у церкві, під час Служби Божої. Ворон мав чекати на неї зліва від ікони Божої Матері рівно о дев’ятій годині. Щоб Марійка не запізнилася, станичний дав їй навіть свого кишенькового годинника, що зараз бовтався у кишені теплого легкого кожушка та, наче підбадьорюючи, легенько постукував по стегну. Вона прийшла до села вчасно, за півгодини на дев’яту, і, не поспішаючи, покрокувала до храму, куди вже прямували тутешні мешканці. Марійка прилаштувалася позаду компанії з чотирьох дівчат, які були також вдягнуті у такі ж, як вона, кожушки, і зовсім не відрізнялася від тутешньої молоді. Ось, нарешті, і церква. Без десяти хвилин дев’ять. Можна бути надворі, але вона змерзла. Ліпше почекати в храмі. Дівчина зайшла всередину та пошукала поглядом знайому ікону. Біля неї нікого не було. Нічого, почекає… В храмі назбиралося вже доста народу. Вона прилаштувалася неподалік від ікони, потерла змерзлі долоньки та засунула їх глибше у кишені. В одній пальці намацали годинника, і вона ледь його не витягнула, щоб глянути, котра година, але вчасно схаменулася. У другій кишені пальці натрапили на щільно складену «штафетку». Марія затиснула її у долоньці.

«Де ж Ворон? Мабуть, вже дев’ята… І на годинника не поглянеш! Звідки у молодої дівчини кишеньковий годинник? Це одразу приверне увагу… Доводиться чекати… Нарешті! Слава Богу, йде… Але… Тихо… Не квапся! На місці! Стояти на місці!!!»

Ворон, хлопчина старший від неї на рік-два, вдягнутий як і всі, у кожушок та чоботи, що аж сяяли, начищені перед Службою, підійшов до ікони, але став не з лівого боку, як це мало б бути, а з протилежного, правого. Марійка, яка вже збиралася зробити крок назустріч хлопцю, заклякла на місці. У цей час з воріт вівтаря вийшов священик. По церкві пройшов слабкий шерех, і всі обличчя повернулися до нього, але Ворон дивився в протилежний бік, наче подавав їй якийсь знак. Краєчком ока, вдаючи, що уважно глядить на святого отця, вона оглянула всіх, хто стояв поряд та неподалік від Ворона. Наче нікого підозрілого не побачила, але почуття небезпеки вже зародилося у її душі й не відпускало. Щось було не так… Тоді вона зробила кілька кроків убік, наче вибираючи краще місце, і це дало змогу оглянути тих, хто стояв поблизу виходу. Погляд зачепився за двох молодиків. Її увагу привернуло те, що вони обидва були в білих однакових сорочках. Не у вишиванках, не в старих, сірих від прання, а в новеньких біленьких сорочках. І стояли вони так, щоб перекрити вихід з церкви. їй стало усе зрозуміло: поруч із Вороном нікого не було тому, що з церкви був лише один вихід. Ці обидва стояли так, щоб у разі чого перекрити вихід, а по-друге, спостерігати за людьми: хто вийде на зустріч з заарештованим. Те, що Ворон заарештований, у неї вже не було ніякого сумніву. Він як зміг попередив зв’язкову про небезпеку, але все ж таки, мабуть, виявився слабкодухим: при затриманні не застрелився, не вчинив самогубства якимсь іншим засобом.

«А може, не мав змоги? Тоді чого ж у церкву погодився прийти? — розмірковувала Марійка, — синців наче на пиці немає… А може, на чомусь зламали? Енкаведисти можуть!»

Вона дуже хотіла втекти від небезпеки якнайшвидше, але боялася привернути до себе увагу, залишаючи храм під час Служби.

«Що ж робити? — у розпачі подумала вона. — Якщо енкаведисти не дурні, а вони не дурні, це вже відомо, то на виході стоїть хтось місцевий, і він одразу вкаже на неї — це не наша, це — зайда!»

В обличчя їй гостро війнуло небезпекою. Марія не поспішаючи озирнулася довкола. З лівого боку стояв гарний, чорнявий, міцної статури парубок. Попереду — дівчина в квітчастій хустці, з-під якої вибивалося пасмо світлорусявого волосся. Чорнявий парубок раз по раз кидав на це пасмо зацікавлений погляд. І Марійка наважилася. Вона зробила маленький крок уперед, взяла дівчину під руку. Та здивовано обернулася.

— Слухай мене уважно, не озирайся, — ледь чутно прошепотіла Марійка, — на мене полюють енкаведисти, мені потрібно вибратися з церкви. Допоможи…

Дівчина на знак згоди кліпнула очима. Марійка прошепотіла їй ще кілька слів, а потім зробила маленький крок назад. Тепер треба було знищити пошту. Легеньким рухом, наче прикриваючи рота долонькою, вона вкинула в нього щільний малюсінький паперовий пакуночок, почекала, доки папір розмокне від слини, та проковтнула його.

***

Біля дверей храму чатували Гребінкін і ще один сержант на прізвище Тур. Він був із Хмельниччини, присадкуватий, з широкими плечима і постійно примруженими очима, наче у когось цілився. Скворцов стояв на ґанку, поруч із Смикалюком. Усі завмерли в тривожному очікуванні. Гребінкін не зводив уважного погляду з Ковалишина. Наче нічого особливого в його поведінці він не помітив. Той прийшов, став біля ікони, ніяких знаків нікому не подавав, але й зв’язковий до нього не підходив. Годинник показував п’ятнадцять на десяту. Раптом усередині натовпу почалося якесь сум’яття. Священик припинив проповідь та незадоволено запитав:

— Що там трапилося?

— Дівчині стало зле…

— Допоможіть їй хтось!

Дівчину до виходу під руки повели чорнявий міцний парубок та струнка русява дівчина. У церкві, незважаючи на січень, і справді стояла задуха від великої кількості народу, тому ніхто цій події не здивувався. Гребінкін, кинувши байдужий погляд на зовсім молоденьку дівчину, майже дівчинку, знов почав уважно спостерігати за Ковалишиним, а Тур обмацував поглядом натовп. На ґанку трійці заступив шлях Смикалюк:

— У чому справа? Що сталося?

— Та ось… Зле стало. Задуха у храмі, не приведи Господи…

Голова зомлілої дівчина лежала ледь не на грудях, а коліна підламувалися.

— Потри ей лицо снегом, помогает, — порадив Скворцов.

— Добре, так і зробимо…

***

Увесь шлях від Кулинців до Стасова вона майже пробігла. Ніколи ще за своє, таке недовге життя, Марійка так не лякалась. Ніколи ще вона так близько не відчувала смерті. Думка про те, що завтра може й не бути, а замість нього буде чорна пустота, чорне ніщо, у якому не буде ні її, ні Василька, ні мами, ні Любка, була такою приголомшливою, що вона мало не запанікувала. Коли її вивели з церкви незнайомі чорнявий парубок та дівчина, вона одразу ледь не побігла світ за очі, але усе ж стрималася. Її довели до якогось подвір’я, де біля паркану стояв невеличкий ослінчик. Зненацька дівчина відчула, що ноги її не несуть. Вона впала на той ослінчик. Мабуть, обличчя у неї змінилося, бо юнак та дівчина перезирнулися:

— Тобі що, і справді зле? — спитав юнак.

— Нічого… Нічого… Дякую вам… Я зараз оговтаюсь та піду собі… Я вам дуже…

— Якщо на тебе й справді енкаведисти полюють, то я би тут довго не сидів, — розсудливо зауважив юнак.

Дівчина поправила пасмо волосся, з якого під час служби не зводив погляду юнак, і кивнула головою:

— І я так вважаю. Ти бачив? Біля дверей Смикалюк стояв! Чого б це він до храму поперся? Ніколи ж не ходив, комуняка недорізаний, а тут приперся!

— Смикалюк? А це ще хто? — запитала Марійка.

— Голова повітвиконкому, наша нова влада. До совєтів голодранець голодранцем був, а тут ти ба! — юнак зневажливо сплюнув, — боягуз, яких мало! Цвяха в дошку вбити не вміє, а влада! Слухай-но, дівчино, не знаю як тебе звати, але тобі дійсно треба хутенько ушиватися звідси. Служба триватиме ше з годину, за цей час маєш зникнути, бо потім вони кожну хату труситимуть. Що-що, а шукати вони вміють вправно! Ти вулицею не йди, а он тамки, за другою хатою, буде стежина направо, а там городами і на шлях. Вулицею, воно здалеку видно, а городами нічого… Ну, бувай!

— Дякую вам…

Так, городами, Марійка і вислизнула з Кулинців. Шукали її після Служби у храмі чи ні, не знала. Діставшись Стасова, вона спершу побігла не додому і не до станичного, а до хати Когутів. Не зважаючи на собаку, який гарчав та рвався з ланцюга, постукала в двері.

— Марійко? — здивувалася мати Василя, — що скоїлося? Щось ти змарніла… Покликати Василя?

Не в змозі вимовити ані слова, та закивала головою.

— Василю, тут до тебе Марійка! — покликала мати сина, — заходь до хати, доню…

— Дякую… Я швиденько… Я краще тут.

— Ну, як знаєш. Василю, накинь щось на плечі, бо надворі зимно, — і жінка залишила молодих наодинці.

— Васильку… — Марійка несподівано для хлопця та й для себе, міцно пригорнулася до нього, — Васильку… Мені сьогодні було так страшно, так страшно… Васильку, я так перелякалась, що ніколи не пізнаю як це — кохати… Васильку, жінки кажуть, що нема на світі нічого кращого, ніж годувати немовля, а я… А мені…

Вона відчула, як по її щоках течуть сльози, такі пекучі, такі солоні, такі великі, наче море, якого вона ніколи не бачила.

— Васильку, візьми мене… Васильку, коханий…

Ошелешений Василь нічого не міг зрозуміти, лише гладив Марійку жорсткою від щоденної праці долонею по русявому волоссі.

— Ну що, Васильку? — вона довірливо дивилася на нього знизу вгору вологими від сліз очима.

Нарешті він отямився і поцілував по черзі в обидва ока:

— Кохана, що сталося? Не плач уже… Я нікому не дозволю тебе скривдити.

— Ледь не сталося, але я не можу розповісти, вибач мені, то не моя таємниця…

Він цілував її знову та знову. Спочатку в заплакані очі, потім у щоки, збираючи губами солоні сльозинки і, нарешті, дістався губ. 1 коли їхні вуста, не сухі, а вологі від ледь стримуваної пристрасті, торкнулися одні одних, наче блискавка вдарила між ними. Марічка заплющила очі, але все одно в них стояло таке сліпуче сяйво, на яке не можна було глядіти. Воно так притягувало, що не було в світі сили, яка б могла зараз відірвати Марійку від хлопця.

— Ні, — раптом сказав Василь.

— Що, ні? — здригнулася наче від удару Марійка.

— Хіба ми тварини, щоб ось так, без церкви, без вінчання… Чекай на сватів! У наступну неділю… тьху ти… Чи як там вона зараз зветься…

Марійка ще міцніш пригорнулася до коханого.

Націлувавшись до знемоги, вона нарешті залишила Василя і заспокоєна та щаслива побігла до Пана Коцького. Родина станичного саме обідала, коли Марійка постукала у вікно.

— Вуйку Василю!

Станичний, побачивши, хто прийшов, не поспішаючи накинув на плечі кожуха та вийшов надвір.

— Марійка? Що сталося?

Дівчина присунулася ближче і зашепотіла йому мало не на вухо:

— Ворона заарештовано! Він стояв не з лівого боку, а з правого…

— Чекай, чекай… Якій бік? З чого ти взяла? Кажи зрозуміліше!

Марійка, яка вже майже оговталася від вранішньої пригоди, розповіла про те, що сталося у Кулинецькій церкві. Пан Коцький мовчки похитав головою, дивуючись кмітливості та винахідливості дівчини, подумав трохи, і перепитав:

— Ти певна що Ворона заарештовано?

— Так, — твердо відповіла дівчина, — чого б тоді на церковному ґанку той Смикалюк чатував?

— Твоя правда, доню! Мені той товариш добре відомий, його до церкви налигачем не затягнеш…

— З ним ще хтось поряд стояв, але хто то був — не знаю, — дівчина знизала плечима.

— Добре. Діяла ти правильно, те, що в першу чергу знищила пошту — молодець! Завжди в першу чергу думай про нашу справу!

Марійці стало соромно. Її похвалив станичний, але він не знав, що в першу чергу вона усе ж побігла не до нього. А про справу тоді вона навіть і не думала…

***

Скворцов був лютий до нестями. Тримати все в кулаці та так ганебно проґавити! Дочекавшись кінця Служби й не виявивши зв’язкового, він наказав Гребінкіну та Туру блокувати двері, а Смикалюку — придивлятися до кожного, кого випускали з церкви. Тих, кого той не впізнавав, затримували й відпускали лише тоді, коли їх впізнавали друзі чи родичі. Окремо допитали чорнявого парубка та русяву красуню про те дівча, яке вони виводили з церкви.

— Та хто її зна… — знизав міцними плечима парубок, — дівці стало зле, священик велів вивести, от ми і вивели. А хто вона, чого вона — звідки я знаю?

Окремо допитана дівчина розповіла те саме слово в слово, та й сам Гребінкін чув, як священик наказав вивести дівча з церкви.

— Черт бы вас всех забрал! — вилаявся Скворцов.

Від Ковалишина вони так нічого й не добилися. Той уперто стояв на своєму: нічого не знаю, нікого не чекав, його хтось оббрехав, а хто оббрехав, за що, а головне навіщо — поняття не має. Йому добре натовкли пику, але це нічого не дало. Ах, як Скворцову зараз була потрібна та людина, яка приходила до нього вчора ввечері! Допитати б його! Пожартував той так невдало, тоді по ньому буцегарня плаче, а якщо ні — то вибити якісь додаткові свідчення. І справа була зовсім не в тому, винен чи не винен Ковалишин. Раз опинився у відділі НКВС — отже винен. Відпускати його Скворцов не збирався ні при якому розкладі. Справа була в тому, що наразі він точно знав — у Кулинцях є організація ОУН. А по-друге, маючи реальний шанс дістатися цієї організації, він його проґавив! І за це вже начальство його по голівці не погладить! Та й, за великим рахунком, і начальство тут ні до чого. Йому було прикро, що його, особисто його, пошили у дурні! І цілком можливо те саме дівча, яке так і не змогли відшукати. Дівчисько! Його! Старшого лейтенанта держбезпеки! З люті він щосили вгатив кулаком по столу. Від несподіванки Гребінкін здригнувся.

— Ну, поймаю!..

— Кого? — не зрозумів сержант.

— Девчонку…

— Какую?

Але старший лейтенант лише вишкірив зуби.

Скворцову наснилася якась чортівня. Ніби він за кимсь ганявся, когось шукав, а той, невловимий, весь час реготав над ним. Скворцов чув той регіт і шаленів, але ніяк не міг побачити, хто ж це над ним регоче. А невловима постать постійно зникала у пітьмі. Лейтенант, як не намагався, не міг її розглядіти. А потім невідомо звідки взялася молоденька дівчина, тицьнула в Скворцова пальцем та образливо посміхнулася:

— Ну, ти і слабак! Хіба ти того шукаєш? — і знов посміхнулася, показавши бездоганні рівні білі зуби.

Після цих слів Скворцов прокинувся і сів. Спустив ноги на підлогу, здригнувся, бо та була крижаною, і прибрав їх на ліжко.

«Как девушка изо сна говорила? Разве того ищешь? Я ищу связного и того, к кому он шел. Связная ушла… Как вьюн между пальцев! Хитрая, зараза, оказалась… Ковалишин молчит, доказательств против него нет, и он это знает. Ну, посидит месяц, второй, припаяю ему срок, но на организацию все равно не выйду! Так того ли я ищу? Права девка из сна, черт ее возьми, ой права… А если попробовать поискать того, кто сдал Ковалишина?»

Спочатку ця ідея Скворцову здалася не такою вже й вдалою, але добре обмізкувавши ситуацію, він зрозумів: наразі іншого виходу немає. Тоді почав пригадувати, яким був той молодик із темряви. Середнього зросту, неабияка, а прикмета, середньої статури, голос наче молодий, схожий на юнацький. Отже, треба шукати молодого парубка середнього зросту та статури, а голос його він запам’ятав, голосу не сховаєш! І ще… Якась думка промайнула тоді у нього в голові, якась дуже важлива думка. Вона стосувалась хлопця, що стояв у темряві за вікном.

«Что же я тогда подумал? Он отошел в тень, а я удивился… Ах, да! Зачем ему в тень уходить, если он сам пришел, добровольно? Зачем прятаться? Если ты хочешь сотрудничать с нами, так сотрудничай, а он лицо спрятал! Скорее всего, он хотел сдать именно этого Ковалишина, а больше никого другого. Значит, дело не в сотрудничестве, а дело, надо думать, в личных отношениях. Либо этот Ковалишин ему чем-то насолил, либо в чём-то мешал, словом, был лишним. Значит, искать надо в окружении Ковалишина. Хоть Кулинцы и большое село, но это все-таки не город, тут все о всех знают, надо только потолковать по душам!»

Задоволений результатом нічних роздумів, він з легкою душею заснув, і ніякі сновидіння його більше не бентежили.

Зранку послав за Смикалюком. Той прийшов не одразу, був похмурий, злий та якийсь засмиканий, начебто його довго шарпали у натовпі.

— Ты чего это такой задёрганный? — запитав його Скворцов.

— Та мало правець не вдарив! 3 Тернополя такі вказівки надсилають, що здуріти можна!

— Но-но! Ты тут не очень! За такие слова знаешь?.. И загреметь можно!

Смикалюк здригнувся та втягнув голову в плечі.

— Вот так вот… — задоволено промовив Скворцов, — а то болтаешь чёрте что!

— І зовсім не бозна-що! — несподівано викрикнув Смикалюк.

Мабуть таки допекло його до живого, бо не стримався. Скворцов здивовано відірвав погляд від паперів на столі та втупився у голову повітвиконкому:

— То есть, как?

— Дуже просто. З Тернополя прийшла вказівка: забезпечити біженців житлом, їхніх дітей оформити до школи, дати сіна худобі і таке інше…[10] А хтось запитав мене, де це усе брати? А хтось кошти мені на це виділив? А пишуть: під особисту відповідальність…

— Ты что несёшь, Смыкалюк? Это же наши люди! Такие же украинцы, как и ты!

— Може бути, але все одно сіна у мене нема! Розумієш? Не-ма! І житла не-ма! Де я його візьму? Це ж не на добу чи дві, це ж на постійне мешкання! А ще лист: віднайди приміщення для пошти і обов’язково у центрі Кулинців![11] Добра справа — пошта та телефонний зв’язок, але де я за тиждень це приміщення знайду? Виселяти когось?! До Сибіру?! Дід Конопельський валянки робив, кому він заважав? Заборонили![12]

Смикалюк вже не говорив, а кричав, бризкаючи на Скворцова слиною. Мабуть, добре таки допекло йому за ці пару днів, відколи Скворцов його не бачив.

— Вам люди дорікають за усі ці дурниці? Я віддуваюся… Мене дід Конопельський сьогодні костуром вперіщив! А ви парканом відгородилися, мать вашу!!!

Вперше Скворцов почув, як спокійний, навіть трошки боязкуватий, Смикалюк, матюкнувся. Взагалі впадало в очі, що люди у Кулинцях майже не матюкалися. Для Скворцова, який звик підкріпляти свої накази перченим слівцем, це було в дивину, але через деякий час він із подивом помітив, що ніби й сам став матюкатися менше.

— Ладно, Орест, не кипятись… Что ты, в самом деле, разошелся, как самовар! — але, бачачи, що той не вгамовується, рикнув, — заткнись, дурак! Ты что, людей на улице бросишь? Люди советской власти поверили, а ты их на улице бросишь? А то, что связь — вопрос политический, и не только политический, но и военный, это ты понимаешь? А шерсть — это шинели и валенки для армии! Что, не соображаешь? Может, твоєму деду Конопельскому поставки в армию поручить? Сопли мне здесь развёл! Если кто другой услышит, так и к тёте Маше ходить не надо, чтобы твоё будущее узнать! Дали тебе власть, так крутись! Назвался груздём — груздись и не хрен мухоморствовать! Ты еще попа пожалей, которого я из этого дома выселил! Как вон мой Гребёнкин!

Скворцов підійшов до шафи, витяг із темної глибини пляшку горілки та налив півстакана.

— На! — тицьнув гранчака Смикалюку, — закусить, к сожалению, нечем. Лопай так!

Смикалюк кілька разів коцнувши зубами по склу, двома великими ковтками випив горілку та заплющив очі. Хвилини зо дві посиділи мовчки. Горілка зробила свою справу. Голова припинив тремтіти і глянув на Скворцова одразу почервонілими очима.

— Ну? Що цього разу потребує держбезпека?

— Вот это другой розговор. Позавчера я не рассказывал тебе, как вышел на этого Ковалишина. Мне его сдали.

— Як це? — перепитав голова.

— А вот так! Пришли вечером, постучали в окошко и сказали, где, когда и кому принесут бандеровцы почту. Только стукача этого я не разглядел, он, гад, специально в темноте спрятался. Так вот, голос его я запомнил, фигуру и больше ничего. Надо пошерстить окружение этого Ковалишина, кто на него зуб имеет, проще говоря, у кого есть мотив, чтобы от него избавиться. Ясное дело, мне никто ничего не скажет, а вот тебе, или кому-то из твоих друзей — вполне могут. Кто сдал Ковалишина — вот что меня сейчас интересует! А опознать его — я опознаю, хоть он и прикрывался тёмной ночкой… Ясна задача?

— Ви мене наче до свого штату зарахували…

— Зарахували, зарахували… Мы всю страну в свой штат зарахували… Задачу, спрашиваю, понял?

***

У селі Велика Прошева, що за вісім кілометрів від Стасова, відбувалася зустріч Стасівського станичного Пана Коцького, станичного з Великої Прошеви Зуба та Кулинецького повітового Лося. Було абсолютно незрозумілим, що спричинило провал Ворона, і це було найголовнішим. Адже, якщо стався один провал, може статися інший! Треба було неодмінно знайти причину арешту хлопця. Усі троє сиділи за столом. Для «як годиться» на стіл була виставлена пляшка горілки та щось із закуски, але все це стояло незайманим, бо було не до того. Адже лише кмітливість Марусини не дала змоги енкаведистам зірвати важливу операцію. Планувався напад на пошту: організації були потрібні гроші. Стало вже звичним добувати їх при нападах на банки або пошти. Так було за поляків, і ніхто не бачив підстав відмовлятися від цієї практики при советах. У тому листі, що несла Марусина, був план саме цієї операції. Якби енкаведисти зробили на пошті пастку, наслідки годі й уявити! Але, слава Богові, план до їх рук не потрапив. Отже, де міг проколотися Ворон? Те, що він не зрадник, було вже зрозумілим. Адже не виказав дівчину, хоча знав її в обличчя? Більш за те, зміг попередити, ставши по інший бік ікони. І зі своєї п’ятірки він нікого не здав, ніхто не заарештований. Отже, він не зрадник. Тоді, мабуть, хтось його виказав. Хто? Лось добре знав усіх, хто входив у п’ятірку, до якої належав Ворон. Як правило, члени п’ятірки інших членів організації не знали, тому було дуже сумнівним, щоб Ворона зрадив хтось із іншої п’ятірки. Запроданцем, швидше за все, був хтось з тих чотирьох, хто залишився на волі, але усі четверо були надійними перевіреними хлопцями. Лось навіть припустити не міг, що хтось із них може виявитися зрадником.

— Ні, хлопці, так не піде! — сказав Лось, — ми гадаємо, наче ворожка на воді.

— Можна усіх чотирьох відсторонити від роботи в організації, — запропонував Зуб, — нехай погуляють, а далі побачимо.

— Ага, енкаведисти тобі лише подякують! Замість одного вивели зі строю аж чотирьох. Не годиться! Та й зрадника треба не лише знайти, а й покарати, так, щоб нікому не кортіло! Показово покарати! Раз прийшов в організацію — виконуй клятву! Який сенс тоді її давати?

— А може, так: кожному дати якусь інформацію. Не важливо яку, головне — різну, — Пан Коцький аж зачастив від нетерпіння, — наприклад, одному ненавмисно бовкнути, що завтра беремо пошту у Стасові, іншому — у Прошевій, третьому — ще десь… Де енкаведисти клюнуть, той і зрадник! Яку інформацію — це вже техніка справи, головне не прогавити наслідків!

— Слушна думка! — одразу погодився Лось, — дуже добра!

І вони заходилися розробляти операцію із викриття зрадника. Брехня була ретельно продумана, щоб не викликати підозри ні у нього, ні в енкаведистів. Коли про все домовилися, Лось відкоркував горілку:

— Давай по чарчині! Заробили!

Організацію перевірки узяв на себе повітовий.

— Є для цього люди, — загадково промовив він, так і не розповівши станичним, хто ж буде займатися цією складною та небезпечною роботою.

Ніяких наслідків перевірка не дала, на жодному з об’єктів енкаведисти не з’явилися. І хоч на перевірку пішло декілька днів і зрадника не виявили, Лось був задоволений: було доведено, що ніхто з хлопців з енкаведистами не злигався. Але питання залишалося: як провалився Ворон? Знов зібрались у хаті в Зуба. Як і того разу, на стіл поставили пляшку горілки та щось із закуски.

— Не вийшло, — похмуро проказав Лось, — або хтось дуже хитрий, або ж не з цієї п’ятірки.

— Слухай, Лосю, а хто передавав цьому Ворону наказ прийняти пошту? — раптом спитав Пан Коцький.

— Старший п’ятірки, а тому — я.

— Тобто, ти сказав старшому, щоб пошту прийняв саме Ворон?

— Це ти до чого ведеш? — підозріло запитав повітовий.

— А все ж таки?

— Ні, я про Ворона нічого не казав, це справа старшого п’ятірки визначати, хто на зв’язок піде.

— Тоді треба ретельно допитати старшого. Певен, хтось підслухав їхню розмову або сам старший десь язиком ляпнув!

— Взагалі, маєш рацію… — повітовий задумливо втупився в стелю, — і треба добре покопирсатися в оточенні Ворона. Може, він комусь на заваді стояв? Або насолив чимось? Ось йому і помстилися! Добре, я дам доручення декому, нехай рознюхають…

***

Натовп біля сільради гудів. Зібралася добряча третина мешканців Стасова, а може, й більше. По селу пройшла чутка, що у селян будуть забирати землю для будівництва аеродрому. Земля на Тернопільщині завжди цінувалася, бо земля — це життя, бо вона годувала. Навколо ж Стасова територія рівнесенька, наче стіл. Таких ґрунтів на Тернопільщині небагато, більшість території — пагорби. Рівнину обробляти легше і цінувалася вона дорожче. Та місцина, на жаль, сподобалися льотчикам.

— Що ж це воно таке, га? Людоньки!

— Все життя по злотому відкладала…

— Та я ж її ось цими руками…

— Постріляю, гадів, а на свою землю не пущу!..

Такі балачки точилися у натовпі скрізь. Чекали на голову сільради, у кабінеті якого зараз було начальство з області. Біля ґанку стояла начальницька чорна «емка» з нудьгуючим водієм у кабіні. Водій вдавав, що спить, але уважний спостерігач помітив би, що насправді той прислуховується до розмов.

Як люди взнали, що до голови сільради приїхало начальство з Тернополя, було загадкою, тільки натовп зібрався одразу ж, як начальство зайшло до хати. Голова сільради Мирослав Зенюк, червоний та спітнілий, перед начальством спини не гнув:

— Себто як? Ви пропонуєте, щоб я зараз пішов до громади і сказав, що в них відбирають сто вісімдесят гектарів найкращої землі[13]? І ви думаєте, що після цього я повернуся живим? Нема дурних, товариші, ви вже якось самі…

Гості перезирнулися.

— Товарищ не понимает… — промовив один із них зі «шпалою» у петлицях.

— Наверное, — погодився інший, у цивільному. — Поймите, наконец, — почав він пояснювати, наче розмовляв із малюком, — сегодня аэродром гражданский…

— Тобто, який? — не зрозумів голова.

— Для гражданской авиации, то есть, не военный…

— Ага, — зрозумів голова, — цивільний.

— Не понял? — перепитав військовий.

— Тобто не військовий.

— Я же и говорю: гражданський, а завтра всё может быть… Тут же до границы камнем докинуть можно, это же понимать надо! А вы тут церемонии разводите! Вы боитесь? Своих односельчан боитесь? Так зачем вы здесь нужны? Тогда я сам с народом поговорю.

Військовий розстебнув портупею та зняв шинель. На кітелі блиснула Золота Зірка Героя Радянського Союзу. Він попрямував до виходу, відсторонивши зі свого шляху Мирослава. Побачивши прогонистого, підтягнутого військового із Золотою Зіркою на грудях, натовп загув ще голосніше. Військовий підняв руку, закликаючи до тиші.

— Граждане! Рядом с вашим селом будет построен аэродром.

У гудінні натовпу почулися загрозливі нотки. Військовий знов підняв руку і, не чекаючи, поки настане тиша, продовжив:

— Это вопрос решённый. Другой ровной земли рядом с Тернополем нет, вам будет предоставлена земля в другом месте. На этом считаю собрание закрытым, прошу всех разойтись.

Якщо хтось і почав протестувати, то військовий цих протестів не чув, не чекаючи на них він повернувся у сільраду. У кімнаті притулився спиною до теплої пічки:

— Холодно, однако… Председатель, пиши решение общего собрания… Несогласных не оказалось…

Увечері куми, Назар Глинський і Микола Лисевич, сиділи за столом. Микола, піднявши чарку, запитав:

— Назаре, а чи не бажаєш ти з кимось повоювати?

— Я? Чи ти з глузду з’їхав? Нащо мені?

— Ось і я так думав. На цю землю дід мій наймитував, батько хребет гнув і лише я спромігся придбати отой клапоть за шляхом, а її раз і все… — він перекинув у рота гранчак, — і наразі я собі думаю, а чи не зібратися та не повоювати з кимось, щоб землю мою не чіпали, га?

А на Стасів вже сунула нова біда: селяни почали різати худобу[14]. Кожного вечора на якомусь подвір’ї мукала приречена корова чи кувікав підсвинок.

— А навіщо я її буду тримати? Все одно совєти у колгосп заберуть! Ліпше я її сам з’їм, пішли вони під три чорти!

Грицаї теж забили теличку-однорічку, вночі, щоб ніхто не чув. Подейкували, що з області прийшла вказівка,

щоб того, хто буде різати худобу, штрафувати, в то й взагалі до тюрми садити. Правда це чи ні, батько не знав, але ризикувати не бажав. Теличці замотали морду, щоб не мукала, та швидко і вправно зарізали. М’ясо засолили, бо продавати батько боявся, та й взагалі… Різали багато, тому ціни впали. Вирішили краще присолити та заховати у льосі. Буде що їсти місяці зо три. Наварили холодцю, сальтисону, наробили ковбас, хоча яка ковбаса з телиці? На це діло потрібна свинина, соковита, із салом, що тане у роті наче свічка ввечері від власного маленького полум’я. Сало… Сало — це продукт! Його треба розуміти! За ніч усе зробити не встигли, а наступного дня до хати принесло Мирослава Зенюка. Чого він опинився о сьомій ранку саме біля хати Грицаїв, хто його знає, але унюхав своїм великим носом свіжину і без всіляких церемоній розчахнув двері ногою.

— Так, Дмитре… М’ясо варимо?

У хаті від несподіванки усі заклякли, не розгубився лише Любко:

— І варимо! А що, не можна?

— Любку! — простогнала мати.

— А що, Любку? Наша теличка? Наша! Що захотіли, те й зробили!

— А ви не знаєте, що худобу різати заборонено?

— Не знаємо, — отямився нарешті батько.

— Ото ж і зле, що не знаєте. Штраф за це належить, ось що.

— Який ще штраф?! — обурився Любко, — ідіть ви зі своїм штрафом!.. Наша теличка? Що…

— Мирославе… Любку, зачекай… Помовч, тобі кажу! — прикрикнув Дмитро, бачачи, що син ніяк не вгамується, — Мирославе, вийдемо надвір…

Вони вийшли з хати, а за кілька хвилин батько повернувся, приніс із комори чистого мішка, засунув туди лопатку кілограмів на п’ять, сплюнув та прошепотів:

— А хай удавиться… — та виніс мішок із хати…

Ще зо два місяці Зенюк збирав данину з тих, хто різав худобу й необережно давав змогу голові про це взнати. Молоду худобу в Стасові вирізали дощенту.

***

Потяг стрімко набирав швидкість. Петро Миколайович підняв полицю та витяг із сумки поліетиленового пакета.

— Ну что, просто Мария, не желаете подкрепиться? Сесть в поезд и не подкрепиться — это ненормально, это против традиций.

— Переломити хлібину, так би мовити? — посміхнулася Марія.

— Что? — не одразу зрозумів попутник, — а, ну да… Преломить хлеб…

Петро Миколайович виклав на стіл пару курячих стегенець, кілька стрілок зеленої цибулі, нарізаний чорний хліб та великого червоного помідора. Складаним ножиком вправно розрізав помідор на маленькі часточки і дістав із пакета темну баночку із сіллю, пляшку коньяку та два одноразових стаканчика.

— Ну, так как, просто Мария, преломим хлеб?

Шумно відчинилися двері, й до купе зайшла провідниця:

— О! — здивувалася вона, — оперативно! Не встигли від їхати, а у вас вже й стіл накритий! Ваші квитки, будь ласка!

— Конечно, оперативно! Мы и есть оперативники, только бывшие… — Петро Миколайович простягнув провідниці свій квиток.

— Мій на столі… — промовила Марія.

— Может, с нами? — запропонував провідниці Петро Миколайович.

— Та ні! Що ви! Я ж на роботі! Дякую, але не можу… — відповіла та, ховаючи квитки в товсту шкіряну книжку.

— Ну, так как? — ще раз запитав Петро Миколайович, коли за провідницею зачинилися двері.

— А що? — неочікувано сказала Марія і навіть головою струснула, — якщо помирати, то з музикою!

Вона повільно звелася і обережно спустила на підлогу хвору ногу. Після того справа пішла легше. Марія акуратно посунулася по лаві й опинилася за столиком.

— Мені лише краплину…

— Хорошо, — погодився Петро Миколайович, — капельку так капельку.

Він розлив коньяк, підняв свій стаканчик і глянув на Марію:

— Ну, за что выпьем?

— За здоров 'я друзів, а вороги наші нехай згинуть! — запропонувала Марія.

— Ого! Серьёзный тост! Неужели у вас есть враги, которым вы желаете смерти? В наши годы принято больше думать о Боге, а Бог завещал прощать и любить всех…

— А ви віруюча людина?

— Это сложный вопрос. В наши годы каждый человек становится немножко верующим. С верой умирать как-то легче, не так ли? Вроде как умрешь, а душа твоя, то есть ты сам, оказывается бессмертна. Вот и получается, что смерть обманул… А ее обмануть всегда приятно… Тут и к тете Маше ходить не надо!

— До якої тьоті Маші?

— Тёте Маше? A-а… В детстве была у нас в деревне гадалка, тётей Машей звали. Чуть где какой вопрос — все шли к ней! А она гадала… Кому по руке, кому на картах. Так и осталось по жизни: если чего не знаю, значит к тёте Маше, пусть погадает.

— Зрозуміло. А якщо при житті нагрішив? Тоді пекельні муки до скону віків… Це теж від Бога! Цього не боїтеся? Адже, якщо вірите у Бога, повинні приймати не тільки рай, але й пекло. Це ж шлях, по якому їдуть не лише до вічного життя у раю, але і в інший бік… До чортів із киплячою смолою… Чи маєте надію на свою тьотю Машу?

Петро Миколайович замовк. Бабуся, як виявилося, була не така вже й проста, з філософським підходом бабуся… Сидить мовчки, уважно дивиться на нього і чекає на відповідь, а той навіть не знає, що ж їй відповісти. В нього виникло таке почуття, що сусідка бачить його наскрізь.

— Ну, то як, Петре Миколайовичу, є гріхи?

— Пусть тот первым бросит камень, кто сам без греха, — відповів цитатою з Біблії супутник.

— Он воно як… Тож пан і у Святе Писання заглядав? По моді чи за велінням душі?

— Как это по моде? — не зрозумів Петро Миколайович, кинувши погляд на стаканчик, у якому плескалася у такт руху вагона коричнева рідина.

— Ну, якщо не бажаєте випити за те, щоб вороги наші згинули, вип ’ємо за те, щоб вони жили, — неочікувано промовила Марія, обережно відпила зі стаканчика і прикрила очі, — бачила би це зараз Леся! Ох, і було б мені на горіхи… А по моді це так, — наче й не припиняла розмови, — це ще, мабуть, російський Єльцін показав. Усе життя був комунякою, у Бога не вірив і раптом бачу: у святому храмі хреститься, а за ним і вся його свита, хто як! Хто зліва направо, хто знизу догори… Сміх та й годі… Обреготалася… Але ж хрестяться, бо ж начальство це робить!

— Вы закусывайте, — запропонував Петро Миколайович.

Марія взяла скибочку червоного помідора та відламала окрайчик хліба.

РОЗДІЛ 6

СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

СІЧЕНЬ-ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

До заступника голови Президії Тернопільського облвиконкому Михайла Юрійовича Репніка зайшов секретар обкому партії Микола Йосипович Проценко. Він учора ввечері повернувся з Києва де був на нараді в Центральному Комітеті Компартії України. Вів нараду сам Хрущов. На ній розглядалося багато питань: і підготовка до весняної сівби, весняного призову до лав Червоної Армії, стан справ на шахтах Донбасу, та ще багато чого. Окремо розглядали хід совєтізації приєднаних областей Західної України. Тут прочухана від емоційного Хрущова отримали всі керівники обкомів: одні за те, що повільно працюють, а інші за те, що мало та повільно допомагають.

— Вы что, не понимаете политического момента? Все это нациналистическое отребье только и ждёт, чтобы мы оступились! — Хрущов підняв догори вказівний палець, — и тогда… Тогда они ударят по нам изо всех сил, — тут він несподівано гепнув кулаком по трибуні, — и скажут: вот! Большевики, коммунисты ошиблись! Значит, эта партия может ошибаться! — він зробив наголос на слові «может», — а если она ошиблась раз, значит, может ошибиться еще раз, много раз, а раз так, значит ей нельзя верить! Вот что, товарищи, может произойти из-за нашего промедления или одной-единственной ошибки. Может произойти искривление политики всей партии, которую с таким трудом выстроил великий Сталин, наш дорогой вождь и учитель!

У залі почали голосно аплодувати, хтось підвівся, за ним звелася уся зала. Хвилин зо п’ять гриміли овація та крики на честь вождя усіх часів та народів. Коли, врешті решт, усі вгамувались, Хрущов продовжив:

— Но с другой стороны, товарищи, нельзя забывать, что мы пришли в эти области навсегда. Мы должны как можно скорее втягивать их в социалистическое хозяйство, не поддаваться на провокации отдельных антисоветских элементов, решительно выкорчёвывать эти элементы из нашей жизни! Тут надо проявить большевистский напор, энергию и решительность!

Він ще довго та енергійно промовляв із трибуни, погрожуючи комусь кулаком та час від часу помахуючи вказівним пальцем, але нічого конкретного більш не сказав. Коли нарада скінчилася, і Хрущов пішов із зали, до секретарів обкомів західних областей підійшов чолов’яга у цивільному, але з явно військовою виправкою. Він запросив їх до кабінету Хрущова. Перед ним вже стояв паруючий стакан у підстаканнику і Хрущов, утомлений довгою промовою, поволі сьорбав гарячий чай. Він гостинно запросив усіх сідати, запропонував чаю, і продовжив розмову лише тоді, коли перед кожним був такий, як і перед ним, стакан, а на столі красувалася таця з бутербродами.

— Вот что, дорогие товарищи! Вы там сейчас на самой передовой, и вам труднее всех. Мы это понимаем и насколько можно вас поддержим и поможем. Но с другой стороны, спокойной жизни обещать не могу. В ваши области перемещено значительное количество войск. И если вы и население областей думаете, что к их содержанию не имеете никакого отношения, то глубоко ошибаетесь. Фураж, зерно, картошка, овощи, все, что ваши области могут дать для армии, должно быть дано. Соответствующие решения вы получите, но начинайте заниматься этой работой сразу по приезду домой. Не откладывайте на завтра!

З цим напуттям секретарі обкомів і роз’їхалися по домівках. І ось зараз, у кабінеті заступника голови облвиконкому, голова ще досі не був призначений, обидва метикували, що і як можна взяти у населення, щоб забезпечити армію та війська НКВС фуражем та харчем. Обговоривши питання, вирішили на чергове засідання Президії облвиконкому винести питання про організацію обласних контор «Заготсіно» та «Союзтютюнсировина»[15].

***

Василь Когут не обдурив Марійку і заслав сватів в найближчу неділю, тобто не в неділю, а як цей день зараз називався… Вихідний, чи як його там… І хоча час для весіль вже минув, Василеві батьки з радістю погодились з його вибором. Марійка була дівкою гарною, скромною, з порядної родини, чому б і не породичатися? Та й Василь у такому віці, коли давно час мати власну родину! Ще рік, два, а потім почнуть люди балакати, що його дівчата стороною обходять, тому що слабкий чи дурний. На сватанні були теревені про товар та покупця, руду лисицю та ще щось, що Марійка, у якої горіли від усього цього дійства щоки, наче десь у кутку хильнула горілки, добре й не почула. Вона все дивилася й дивилася на Василя, котрий ніяково посміхався, сидячи між сватами, і не могла повірити, що зовсім скоро стане заміжньою, у неї будуть діти, а якщо все буде добре, то й власна хата, подвір’я, худоба і все-все, що має кожна родина у Стасові. Нарешті свати вдарили по руках з батьками нареченої і на стіл поставили пару пляшок горілки, таріль вареного м’яса, картоплю, квашені помідори та солоні огірки, словом усе, що знайшли у льосі. Встигли лише випити по першій, як на подвір’ї загавкав собака. Усі перезирнулися, і в цей момент двері розчахнулися. В хату увійшли три енкаведисти. Один із них, сержант, здивовано звів брови:

— О!.. Это мы хорошо попали… Смотри ты, бойцы Красной Армии спать голодными ложатся, а тут пир горой! По какому поводу гулянка?

— Доньку сватають… — обережно сказав Дмитро Грицай, батько Марії.

— Вот это дело правильное! Потом дети пойдут, а бойцы Красной Армии всегда нужны! Хорошее дело свадьба… А вот когда бойцы голодают — это плохо! Послушай, отец, вот внук твой вырастет и будет голодать, это как? Хорошо? — сержант засмучено похитав головою, наче удаваний онук уже десь голодував, — это никуда не годится! Хозяйство у вас крепкое, небедное, поэтому… — тут сержант витяг із кишені складеного аркуша, пошукав потрібний запис і оголосив,

— десять мешков картошки, пять пшеницы, ну и что там из овощей… Бурак, морковка… Делись с освободителями, батя, им же, освободителям, есть тоже хочется… Они ж молодые растущие организмы…

Дмитро сердито зсунув брови:

— У нас зайвого нема… Зайве ще восени продали.

— Не ври, батя, не ври… Лишнего ни у кого нет, а как начинаем шмонать, так всё находится! Так что не заставляй нас праздник вам портить, давай полюбовно. Начнём обыск — хуже будет, не вру…

Дмитро глянув на жінку, Килина лише знизала плечима. Зайвого у господарстві і справді не було, але що робити? Влада вимагає, не віддаси — все одно відберуть, та ще й посадять у «попівську хату».

— Та віддай вже, — махнула дружина рукою, — хай йдуть звідси! Хай свята не псують…

— Э-э… Ты тут не очень-то! Слова выбирай! Не псують… Я при исполнении, это понимать надо! А ты меня псом дразнишь… — сержант пригрозив господині пальцем, — лучше бы сто грамм налила… Праздник всё-таки! Дочку замуж отдаёте!

— А про сто грамів у твоєму папері теж написано? — їдко запитав Дмитро.

Сержант від такого запитання трошки розгубився і не знайшов, що відповісти крім незадоволеного бурмотіння:

— Кто это водку в разнарядку писать будет?

— Ну, тоді йди з миром. Любку! — звелів синові, — ану, піди з хлопцями, віддай хутенько з комори, що наказано.

— Ну-ну… — на прощання сержант із погрозою глянув на господаря, — водки освободителям пожалел?

Дмитро, який вже сів за стіл, знов підхопився, Килина, знаючи запальну вдачу чоловіка, схопила його за руку:

— Дмитре! В нас же гості! Свято…

Той важко перевів дух: а й справді свято… І знову сів. Любомир з хлопцями пішли до комори, за ними потяглись і енкаведисти. У хаті запанувала мертва тиша.

— Ну, то що? Як прийшли, так і пішли… Дідько з ними! Наливай?

Але як не намагалися, свята більш не виходило. Усі були пригнічені не стільки тим, що забрали кілька мішків картоплі та пшениці, Бог з нею! Не останні, хоча і не зайві, а тією безцеремонністю, з якою це було зроблено. У кутку щось обговорювала молодь. На жаль, не красу нареченої та не добру вдачу нареченого, не їх кохання та майбутнє життя. Раз по раз лунало:

— Зайди… Москалі… Чужинці… Окупанти… — і потім вже пошепки, не розібрати що…

***

Вранці, у тій частині села, де жили поляки, зненацька з’явився гурт солдатів. Це була рота НКВС під командуванням старшого лейтенанта Коваля, яка містилася у Кулинцях.

Рота вночі була піднята по тривозі. Старший лейтенант, якого підняли ще за півтори години до того, злий з недосипу, пройшовся уздовж шеренги.

— Бойцы! — його голос було далеко чутно у нічному повітрі, яке дзвеніло від морозу, — нам поставлена важная задача! Западная часть советской Украины сильно засорена польскими националистами. Как известно, националисты все буржуазные и поэтому с ними надо бороться. Ну, и вообще… Тут рядом граница, это понимать надо… Чтобы не дать им времени объединиться, выбить почву из под ног польских националистических банд, осадники подлежат вывозу в другие районы СССР. Нам поставлена задача организовать сбор осадников[16] и этапирование их до железнодорожной станции. Командиры взводов, ко мне!

До командирів взводів підійшли ще двоє, ті, які вночі підняли командира роти. Вони взагалі не спали цієї ночі, бо їхали до Кулинців із самого Тернополя. Коваль ще деякий час давав завдання командирам взводів, кидаючи погляди на прибулих офіцерів, ніби перевіряючи, чи нічого не забув, а потім віддав короткий наказ:

— По машинам!

До Стасова прибули, як уже світало. Підняли голову сільради та сільських активістів. Рота без зайвих слів, швидко та щільно оточила ту частину села, де жили поляки. Кілька груп бійців відправили на хутори поруч із селом, ще одна група пішла збирати підводи. За кілька хвилин почулися крики, плач та ридання. На збори родинам давали по три години.

— Быстро, быстро! Шевелитесь, мать вашу…

На гамір почали збігатися односельці. Хтось дивився на вчорашніх господарів зі зловтіхою, хтось зі співчуттям…

— Матка Боска Ченстоховска…

— Мамо… мамо…

— До д’ябла!…

— Най твоїй мамі…

— Быстро! Быстро!..

На підводи речі вантажили абияк, матері намагалися щонайтепліше вдягти дітей та й самі натягували на себе усе, що можливо.

— Ось зараз взнаєте, як це… Під чужинцями… — крикнув хтось у натовпі.

— За що це їх? Куди? — запитала Марійка, яка разом із Любомиром прийшла побачити, що ж це відбувається, у вояка, котрий стояв поруч, спершись на гвинтівку. Той затягнувся самокруткою, переклав гвинтівку з руки в руку, кинувши оком на вродливу дівчину, та неспішно відповів:

— Как это куда? Сибирь большая, места на всех хватит! — знов пихнув самокруткою, поширюючи навколо запах міцнючого тютюну, — за что… За всё!

— Так їм і треба! Ляхи кляті! Скільки крови з нас випили! — запально вигукнув Любомир.

— Помовч… Чужому горю радіти — собі наврочити… — штовхнула його у бік Марічка.

— Ага… А нашому горю хтось дуже співчував?

Хтось із поляків кинув на Любка вогненний погляд:

— Зачекай, малий! Прийде наш час!

— Ніколи більше вашого часу не буде! Чуєш, ляше? Ніколи! Передохнете усі в тому Сибіру! Геть усі, до одного!

— Любку!

— Хай вони всі йдуть у дупу! І ці прийди, й інші!

— Любку, замовкни!

— А чего? — меланхолійно запитав у дівчини боєць, — пусть говорит. Очень правильно говорит… Передохнут, как пить дать, передохнут! А что такое «дупа»?

— Любку! — сестра відтягнула брата подалі та сердито зашепотіла йому на вухо, — ти що, взагалі без клепки в голові? Що ти верзеш? Та ще й при москалеві! Що, хочеш щоб нас завтра заарештували?

Стасовом потяглася довжелезна валка підвід, яка вивозила назустріч невідомості усіх польських «осадників». Ніхто у селі не знав, що на них чекає і куди саме їх везуть. Навіть у всій Тернопільський області тоді, мабуть, не було жодної людини, яка б читала цей документ:

«Совершенно секретно.

Утверждено постановлением СНК Союза ССР от 29 декабря 1939 г. № 2122-617сс.

ПОЛОЖЕНИЕ

О СПЕЦПОСЕЛЕНИЯХ И ТРУДОВОМ УСТРОЙСТВЕ ОСАДНИКОВ, ВЫСЕЛЯЕМЫХ ИЗ ЗАПАДНЫХ ОБЛАСТЕЙ УССР И БССР.

Осадники и их семьи, переселяемые НКВД СССР из западных областей УССР и БССР, размещаются для трудового использования в спецпосёлках, организуемых в районах лесных разработок Наркомзема СССР.

Спецпосёлки для переселенцев-осадников организуются НКВД СССР из расчета от 100 до 500 семей на один посёлок.

Отвод жилых помещений и коммунально-бытового обслуживания спецпереселенцев-осадников производится Наркомлесом СССР по нормам, установленным для рабочих лесной промышленности. При этом каждой семье спецпереселенцев- осадников предоставляется отдельная комната или отдельное место в бараке из расчета не менее 3 кв. м. жилой площади на человека.

Административное управление спецпосёлками осадников осуществляется районными и поселковыми спецкомендатурами НКВД СССР. Поселковые комендатуры СССР организуются в каждом поселке, а районные комендатуры НКВД СССР в административных районах с размещением в центре территории, на которой расположены спецпосёлки.

Комендатуры НКВД СССР в спецпоселках осуществляют учет спецпереселенцев-осадников, ведут борьбу с побегами, следят за соблюдением установленного в посёлках общественного порядка и правил трудового поселения.

Расходы на содержание районных и поселковых комендатур, а также расходы, связанные с административным обслуживанием спецпереселенцев-осадников (средства передвижения, почтово-телеграфные расходы и др.) производятся по сметам комендатур за счет средств, образуемых в порядке ежемесячных отчислений от заработной платы спецпереселенцев-осадников, в пределах не свыше 10 %…

Все трудоспособные спецпереселенцы-осадники обязаны заниматься общественно-полезным трудом на работах, предоставляемых им предприятиями Наркомлеса…

Спецпереселенцы-осадники и их семьи, вселенные в спецпосёлки, не имеют права выезда за пределы административных районов. Отлучки из спецпосёлков или места работы на время свыше 24 часов, а также перемещение в пределах посёлка из одного барака (дома) в другой допускается только с разрешения коменданта поселка.

Народный комиссар внутренних дел Союза ССР Л. Берия.»[17]

Валка ще не встигла виїхати з села, як натовп кинувся грабувати кинуті домівки. Тягли усе, що було можна: худобу, птицю, одяг, який поляки не встигли чи то не змогли узяти із собою. Меблі тягли на руках, бо жодної підводи в селі не залишилося, усі мобілізували щоб відвезти осадників до залізниці. Любко й собі кинувся до якогось обійстя. Марійка із сумом подивилася йому вслід. Вона не бачила, як із останньої підводи, на якій везли, мабуть, колишніх господарів тієї хати, до котрої побіг Любомир, міцної статури поляк із палаючим поглядом чорних очей погрозив кулаком:

— Вернуся, усіх виріжу! До ноги… Злодюги… Бандюки… Під корінь, пся крєв…

— Казіміж… — простогнала молода жінка і знепритомніла, завалившись на спину.

— Марто! Марточко…

Якщо в грудні снігу було небагато, то січень засипав- завалив снігом усі усюди. Кучугури майже в ріст людини перегородили шляхи, а вітер сипав і сипав снігом і невідомо було, звідки його стільки узялося і коли ця хурделиця припиниться. Біля хат прорили стежини, котрі вже були схожі на тунелі, а снігу все додавалося.

— Сибір до нас на гостину завітав, — жартували селяни, але скоро стало не до жартів.

Влада дбала про шляхи, тому селян стали відправляти на чистку снігу. Від кожного села треба було виставити встановлену кількість осіб, так званий контингент, із лопатами, та очистити певну ділянку. Чесно кажучи, нікому не хотілося працювати задурно. А нащо? Я, мовляв, тим шляхом не їжджу! Але влада була тверда та наполеглива, ніякі відмовки до уваги не бралися. Має село виставити п’ятдесят робітників, хоч сам голова має узяти до рук лопату і йти кидати сніг![18] Селяни бурчали, але корилися. А що ж подієш? Влада є влада, а для тих, хто не згоден, у Кулинцях є «попівський дім»…

РОЗДІЛ 7

СЕЛИЩЕ КУЛИНЦІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. СІЧЕНЬ-ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

Ввечері до «попівського дому» завітав Смикалюк. Він був дуже заклопотаний. Ще б пак! Завтра треба проводити націоналізацію власності торгівців[19]. Смикалюк вже другу добу, в умовах страшенної таємності, радився з кількома членами повітвиконкому про те, кого мають, як він висловився, трусити. До наради покликав навіть не всіх членів повітвиконкому, а тільки своїх друзів, у котрих був впевнений, що ті ніде нічого зайвого передчасно язиком не ляпнуть. Поховають тоді усе добро — зі собакою не знайдеш! Треба було накрити усіх зненацька і водночас. З друзями Смикалюк склав по Кулинцях та селах, що були на території повіту, перелік, чиє добро підлягало націоналізації. Викликали голів сільрад, радилися з ними, брали розписку про збереження таємниці та відпускали додому. Смикалюк знав далеко не всіх, кого ті включали у список по селах. Може, то були й справді заможні торгівці, а може, й ні, може, насолив хтось чимось колись майбутньому голові сільради, а зараз той і віддячив так страшно… Розбиратись із кожним прізвищем часу та можливості не було. По селах, де мала проводитися націоналізація, планувалося відправити наряди міліції чи бійців з роти НКВС, на всяк випадок. Хто його знає, що може відбутися під час цієї акції? Хтось може і за зброю схопитися…

Обговорюючи усі ці справи, Смикалюк наче ядро горіха вилущив із купи сміття, добув один дуже цікавий фактик. Він пам’ятав про прохання Скворцова поритися та понюхати, хто мав бажання чи мотив здати Ковалишина. І ось, випадково, але такий мотивчик він все ж знайшов. Завершивши усі термінові на цей вечір справи, Смикалюк поквапився до «попівського дому».

— О! Власть пожаловала! Здравствуй, голова и все ее тело! — пожартував Скворцов, — с чем пришёл?

— Усе жартуєте? А мені не до жартів. Другу добу, як проклятий…

— Знаю, знаю… Но национализация — это не вопрос государственной безопасности и я туда не полезу, извини… Для этого тут рота НКВД стоит.

— Я не про це… Тут одна дуже цікава обставина намалювалася.

— То есть?

— Пам’ятаєте, ви цікавилися, хто міг здати Олеся Ковалишина?

— Ну-ка, ну-ка… — Скворцов навіть примружив очі, очікуючи на те, що зараз скаже Смикалюк.

— Так ось, наразі Ковалишин не жонатий.

— Тьфу ты! Открыл Америку! Так это я и без тебя знаю!

— Але в нього шалене кохання з однією дівчиною, як то кажуть, кохання до нестями, і справа вже йшла до весілля, але тут втрутилися ви, і хлопець сів. Коли там буде суд і скільки йому світить?

— Какой там суд? Тройка рассмотрит, лет десять припаяют, как положено, и полетит он белым лебедем для страны лес валить… А может, золото добывать, это уже не мой вопрос. Только я не понимаю, какое отношение имеют все эти факты к тому, что его сдали?

— А таке, — тут Смикалюк підвівся та підійшов до вікна, того самого, через яке Скворцову здали молодого хлопця, — ту дівчину кохає ще один парубок і теж до нестями…

— Постой, постой… — Скворцов теж підвівся, підійшов до вікна і глянув Смикалюку прямо в очі, — а вот это уже интересно. Это что же, нашими руками кто-то устранил соперника? Вполне… Вполне… Поэтому и других не сдал… И сам светиться не хотел! Это ты молодец! И кто же этот герой-любовник?

— Є у нас тут такий Костянтин Мазур. Батько його тримає у Кулинцях великий склеп. Мабуть, єдиний, торговець не еврей на усе селище. Ми його завтра плануємо того… націоналізувати.

— Та-а-ак… — протягнув Скворцов, — а ты можешь мне этого Ромео незаметно показать, а еще лучше, дать послушать? Только чтобы он ничего не заподозрил, это очень важно!

— Як це? Вас же у Кулинцях кожний собака знає! Ну, підете ви туди на націоналізацію, хіба це не викликає запитання: чого це сюди держбезпека припхалася? Краще викличу я його до себе, а ви будете у кімнаті сидіти, тільки ви у цивільне вдягніться.

— Ну, ты, голова, и даешь! Откуда у меня гражданка? Хотя, постой… Вроде старый костюм какой-то был! Я сяду в твоём кабинете, как будто из области приехал. Ну, проверяющий, или ещё кто… А ты с ним о чём-нибудь поговори, один чёрт о чём, мне бы только его голос услышать, ладно? Давай завтра, часиков на десять утра, а?

— Ні, завтра нічого не вийде! Завтра треба проводити націоналізацію. А відмінити нічого не можу, бо і міліція буде, і енкаведе… Післязавтра, о десятій…

— А семейство этих мазуриков после национализации не разбежится кто куда? Попробуй найди потом этого Костю!

— Вважаю, що ні. Тут у них є де перебитися: батьки та інші родичі… Ні, Мазур не такий! Він обов’язково спробує повернути добро! По властях стане ходити, заяви писати… При Польщі так вже було…

— Ну, ну… Пусть попробует, это ему не при пшеках… Ладно, договорились. Послезавтра в десять!

***

Наступного дня, ранком, до повітвиконкому прийшло з двадцять бійців з роти НКВС під командою командира роти старшого лейтенанта Коваля. Ще вдосвіта по інших селах повіту, де були передбачені такі ж націоналізації, були відряджені бійці під командою де сержантів, де лейтенантів. Лейтенант, привітавшись із Смикалюком, заклично кивнув головою:

— Ну, так что, пойдем? Холодно, чёрт возьми…

У Кулинцях мали націоналізувати майно шістьох торгашів. Водночас до кожного з них пішли по троє бійців та представник повітвиконкому. Сам Смикалюк завітав до найбагатшого торгівця Моргуса Шворнаха. Шворнах торгував продуктами, тканинами та взуттям, мав великий двоповерховий будинок і два склепи. До нього пішли з чотирма бійцями на чолі зі старшим лейтенантом. Обидва склепи, які ще були зачинені, бійці узяли під варту. Сам Смикалюк, лейтенант та один із бійців пішли до садиби Шворнаха. Хвіртка була зачинена, за парканом загавкав собака. Не чекаючи, поки господар відчинить хвіртку, Коваль засадив по ній ногою, взутою у хромовий, з великою товстою підковою на підборі, чобіт. Дзенькнула клямка, відлетіла та пірнула у сніг, наче злякалась такого брутального поводження. Собака, величезний, з жовтими страшними очима, стояв дибки на довгому ланцюгу, перегородивши шлях до господи, і вже не гавкав, а хрипів напівзадушений міцним ошийником, показуючи величезні ікла. Чи то ошийник не витримав, чи ланцюг, тільки собака раптово отримав волю, застиг на мить, спантеличений, наче не вірячи сам собі, а потім стрибнув прямо на лейтенанта, що стояв найближче до нього. Поки той кинув руку на кобуру щоб витягти вірний ТТ, собака вже вдарив його усією вагою у груди та збив із ніг. Смикалюк притиснувся до хвіртки, а боєць не розгубився та вперіщив собаку, наче дрюком, гвинтівкою, бо часу смикнути затвор не було, загриз би той вовкодав командира. Собака на мить відлетів і кинувся на бійця, за що й поплатився життям: Коваль встиг вихопити пістолет і впритул двічі пальнув у собацюру, той навіть не заскавчав. Все це сталося так блискавично, що господар обійстя, гладкий і чорнявий Моргус Шворнах, навіть на ґанок вийти не встиг і з’явився перед очима голови повітвиконкому лише тоді, коли лейтенант вже підводився на ноги.

— Ну, сволочь! — з погрозою сказав Коваль невідомо на чию адресу, вільною рукою обтрушуючи від землі та снігу синє галіфе, в іншій все ще тримаючи пістолет: а хто його знає, може, у цього жида ще десь якийсь собака захований?

— Що? Що сталося? Оресте… — розгублено запитав Шворнах і, побачивши мертвого собаку, враз почервонів від люті, — собаку навіщо? Хто вам дав право? Вилупки…

— Який я тобі Орест? — Смикалюк відліпився від хвіртки і зробив крок уперед.

— Ах ты, блядь!.. — Коваль одним рухом дострибнув до господаря і зацідив йому в обличчя кулаком, у якому був затиснутий пістолет.

Моргус злетів з ґанку й розтягнувся на землі. Боєць клацнув затвором, заганяючи патрон у патронник. З дверей вискочила Моргусова жінка, охопила все одним поглядом, мертвого собаку, чоловіка, який лежав на землі, військових, Смикалюка та зарепетувала:

— Ой, вей!.. Ґвалт! Рятуйте, люди добрі! Вбивають!!.

Але крик її був не відчайдушний, не впевнений, наче жінка відчула: кричи, не кричи, нічого змінити вже не можна, все це буде без толку, бо прийшла біда, велика неминуча біда.

— Заткнись! — рявкнув на неї лейтенант, — убирайтесь отсюда!..

— Як це? — не зрозумів Шворнах, сідаючи на землю та трусячи головою, намагаючись припинити дзвін у вухах, — куди забиратися?

— Під три чорти! — пояснив Смикалюк, — це мене не стосується, куди ти зі своїм виводком будеш забиратися. Усе це, — він зробив округлий жест рукою, — віднині належить державі, твої склепи теж.

Коваль рішуче відсторонив Шворнахову дружину і, все ще тримаючи пістолет у руці, зайшов до хати. На шум до коридору вискочили обидва Шворнахові сини, років по сімнадцять-вісімнадцять, міцні широкоплечі парубки. Жінка ззаду плигнула лейтенантові на плечі:

— Не пущу!!! — загорлала зі всієї сили, — щоб ви усі повиздихали!

Коваль, не обертаючись, струснув плечима, жінка відлетіла, вдарилася об стінку та поволі сповзла на підлогу.

— Мамо!? — скрикнули сини і собі кинулися на лейтенанта.

Зав’язалася коротка бійка. Лейтенант з усієї сили рукою зі затиснутим пістолетом в’їхав одному з хлопців по пиці, і той непритомним впав на підлогу. Іншого огрів прикладом гвинтівки боєць.

— Це свавілля! — знов зарепетував Шворнах, який вже прийшов до тями та вбіг у коридор, — я буду скаржитися у Тернопіль!

— Ось тобі рішення повітвиконкому! — сунув йому під ніс папірця Смикалюк, — можеш скаржитися, я не заперечую. Досить тобі з людей кров пити, пішов геть звідси!

Шворнах рукою, що тряслась наче у лихоманці, взяв папірця і намагався його прочитати, але очі вихоплювали з тексту лише окремі слова:

— Моргус Шворнах… Склепи… Націоналізувати… Із синами та жінкою… — в очах його потемніло, і він гепнувся на підлогу.

Для обшуку в якості понятих запросили сусідів. Смикалюк у обшуку участі не брав, цим займалися бійці з роти Коваля. Ходили по кімнатах, заглядаючи усюди, де тільки можна було, але ані золота, ні грошей не знайшли, не враховуючи пари обручок та ланцюжка, прикраси господині. Гроші, власне кажучи, були й не потрібні. Злоті перетворилися на непотрібні папірці, а радянських грошей назбирати ніхто ще не встиг. Більш за все шукали золото. Обшукали все, навіть земляну підлогу в льосі поштрикали багнетами — усе марно.

Коваль приступив до Шворнаха:

— Где золото?

— Яке золото? Ви що, пане офіцере, жартуєте? Яке золото може бути у бідного єврея?

— Это ты то бедный?

— А що? Ви хочете сказати, що я зараз багатий? Немає нічого, усе в товарі, а товар ви забрали, щоб вас… вам…

Шворнаха із родиною викинули на вулицю, біля його господарства залишили охорону — одного бійця із роти. Незадоволені поверталися до повітвиконкому. Коваль та Смикалюк зайшли до кімнати голови, а боєць залишився надворі.

— Дідько його забирай, того Шворнаха, є в нього золото, не може не бути! Погано шукали…

Коваль пройшовся по невеличкій кімнаті, глянув у вікно, посміхнувся, розчахнув кватирку та гукнув:

— Смирнов! Иди сюда!

У кімнату зайшов боєць та почав рапортувати:

— Товарищ…

— Отставить! Выворачивай карманы на стол! Выворачивай карманы, говорю! — і бачачи, що боєць стоїть нерухомо, підійшов до нього та сам заліз у кишеню, — ах ты, паскудник! На что позарился? — і кинув на стіл золоті сережки та каблучку, — сволочь… Неделю сортир мыть! Нет, две недели! Золотарь… Вон на улицу, воняешь тут… А это, — Коваль підсунув золоті дрібнички до Смикалюка, — оприходуй, как положено! Вот же падаль! Хоть бы воровал по крупному, засранец…

До повітвиконкому почали поволі сходитися інші активісти, які брали участь у націоналізації. У всіх були різні враження від дійства, у якому вони брали участь упродовж дня. Хтось розказував про це із захопленням, явно задоволений своєю владою та правом вирішувати чужі долі, інші зі зловтіхою, хтось з острахом, бо наслухались прокльонів та погроз. Зносили та вивалювали на стіл золото: монети, браслети та обручки, ланцюжки, знайшовся, навіть, невеличкий золотий зливок із царським двоголовим орлом. Набагато пізніше, ближче до ночі, почали повертатися ті, хто описував товар у крамницях. Поки усе перерахуєш та перепишеш! Біля усіх склепів на ніч була виставлена охорона, назавтра з ранку повинні були приїхати з Тернополя, щоб приймати у державну власність усе це добро.

***

Кулинецький повітовий Лось таки добре попорпався в оточенні Ворона. Про Костю Мазура випитали у дівчат, подружок нареченої Ковалишина, хлопці з п’ятірки заарештованого. Костя теж був у організації, мав псевдо Летун, але про зв’язкову взнав випадково, підслухавши розмову старшого п’ятірки із Вороном. Це Лось вирахував сам, зіставляючи дані, які добули хлопці. Треба було лише взнати, де був Костя Мазур у той час, коли старший п’ятірки ставив завдання Ворону. З’ясувалося, що Ворон отримав завдання біля склепу, що належав Мазурам, а сам Костя у той час був саме там, приймав товар. Отже, дуже просто міг підслухати, про що йдеться у розмові між двома хлопцями. Повітовий не став радитися ані з Паном Коцьким, ані з Зубом. Про що мова? Мазур зрадив, порушив присягу, і його має бути покарано так, щоб інші надалі тричі подумали: давати присягу чи не зв’язувати свою долю з такою небезпечною справою, як боротьба за волю. Лось доручив виконати присуд хлопцям з п’ятірки Летуна. Це вирішили зробити вночі, але вдень почалася націоналізація, і родину Мазурів вигнали зі своєї хати, увесь план було зведено нанівець. Дуже швидко придумали новий. Костянтину, який іще не підозрював, що його підла участь в арешті Ворона відома, треба було передати наказ старшого п’ятірки прийти пізно увечері до свого колишнього обійстя, наче, щоб порадитися, як можна дошкулити клятим советам і завадити використання мазурівського майна. Тут справа загальмувалася: адже якщо хтось побачить, хто саме викликає на розмову Костю, чи він сам випадково скаже, хто до нього приходив, то такий гонець буде першим підозрюваним. Його неминуче заарештують. Треба було направити до Мазура когось незнайомого. Але кого? І тут Лось згадав зв’язкову зі Стасова Марусину. У Кулинцях її не знають, вона мало не потрапила в пазурі енкаведистам саме із-за цього закоханого дурня. Незважаючи на те, що насувалася ніч, до Стасова був відправлений молодий хлопак, щоб терміново викликати дівчину.

***

Марія саме помилася на ніч. Минуло лише з півгодини, як із хати пішли свати. Дарма, що свято було зіпсоване приходом незваних гостей, на душі було тривожно і радісно: життя її мало зробити крутий зигзаг, і відтепер усе повинно змінитися. Геть усе, навіть прізвище. І буде вона незабаром не Марійкою Грицай, а Марійкою Когут. Дівчина кілька разів прошепотіла своє нове прізвище:

— Марія Когут… Марія Когут… Марія…

Але тут хтось постукав у шибку.

— Це що таке? — незадоволено промовила мати.

Батько із гостями добряче хильнув, приліг та й міцно заснув на Марійчиному ліжку, тому вона, щоб не турбувати його, лягла на канапу в кімнаті, де звичайно спали батьки.

— Марійко, ти ж засватана, хто це до тебе по ночах у шибки стукає? Я зараз цьому стукуну!..

Стук почув собака і, наче відчуваючи свою провину, що проґавив чужого, зайшовся злим гавканням. Марійку наче хтось штовхнув десь під серце: по справі. Це до неї по справі!

— Мамо, я зараз… Це, мабуть, до мене!

— Марійко! Ти ж майже заміжня! Доню… Май сором!

— Мамо, це по справі, — не знайшла що сказати дівчина, вихором знялася з ліжка, накинула на плечі кожушка, сунула ноги у валянки та вискочила на ґанок:

— Хто тут?

— Марусино…

Її псевдо було паролем. Якщо її покликали цим ім’ям, це означало: людина своя, її треба вислухати й зробити те, що вона вимагає.

— Дівчино, терміново збирайся, треба пройтися до Кулинців та зробити одну невеличку справу.

— Куди? Зараз? Проти ночі? Я не можу… Мене сьогодні сватали, а я вночі кудись…

— Марусино, пам’ятай присягу! Треба, розумієш? Пам’ятаєш, як тебе у церкві ледь енкаведисти не схопили? Так ось, ми знайшли зрадника. Він здав Ворона лише для того, щоб завадити його весіллю, бо сам кохав дівчину, на якій той мав одружитися. І тебе здав, і якби не винахідливість Ворона, сватали б тебе зараз енкаведисти, зрозуміла? Ми того зрадника маємо покарати так, щоб іншим не кортіло порушувати присягу. Для цього потребуємо твоєї допомоги. То ти допоможеш? Пам’ятай, Ворон зараз у буцегарні через того зрадника!

Марійка пригадала, як їй було страшно в церкві, як бігла додому з Кулинців, як плакала на плечі у свого Василя у той день…

— Допоможу. Почекай, я зараз вдягнуся…

— Хто там, доню? — запитала мати, коли та повернулася до кімнати й тихенько зачинила за собою двері.

— Мамо, я маю хутенько збігати по справі…

— Куди? Глупа ніч надворі! Доню, годину тому свати пішли з дому… Що ти робиш?!..

— Мамо, то по справі, — твердо відповіла Марія, і почала вдягатися, навпомацки знаходячи свої речі, — я намагатимуся не затримуватися. Мамо, не думайте нічого поганого.

Мороз пощипував у носі, сніг рипів так само, як і того пам’ятного дня, коли вона йшла зі «штафеткою» у Кулинці. По дорозі гінець розповів, що знав про зраду Кості Мазура. На місце дійшли за годину з чвертю. Хлопець, так і не назвавши свого імені, залишив її у темряві біля копиці сіна, а сам кудись побіг, звелівши трохи почекати. Стояти справді довелося недовго.

***

Скворцов вже ліг, за день втомився, ноги гуділи й були важкими, наче до них хтось причепив величезні гирі. Ліг і одразу підхопився. Як же він про це не подбав!

«Пустят петуха! Запросто! Если не мне, то никому!.. Я и сам бы в такой ситуации свой дом спалил, честное слово! Вот дурак…»

Він миттю вдягся, швиденько намотав онучі, вколотив ноги у чоботи, накинув шинель, і вибіг на мороз. Ой, і не хотілося ж знову йти та хапати дрижаків, а що робити?

— Попалят, честное слово попалят… — шепотів він по дорозі.

За десять хвилин один із взводів роти НКВС було піднято по тривозі. Бійців вишикували та поставили бойову задачу: посилити охорону націоналізованих склепів та хат.

— Смотрите! — раптом крикнув хтось із бійців, вказуючи за спину Скворцова. Той різко обернувся: за деревами слабко розгорялася заграва.

— Чёрт! Опоздали! Рота, по назначенным объектам бегом марш! — скомандував Коваль.

Бійці кинулися у всі боки. Назустріч їм біг Смикалюк, за котрим Скворцов послав посильного одразу, як тільки прийшов до роти.

— Що? — кричав той, — що сталося?

Скворцов мовчки тицьнув пальцем на заграву, яка мало- помалу збільшувалася. Смикалюк вдарив руками в боки:

— Мерзотники! Які мерзотники!

— Дом Мазуров в той стороне? — запитав Скворцов.

— В тій… — проказав Смикалюк, — а що?

— Хочеш поспорим, что горит именно их дом! Чёрт, там же один часовой!.. Как бы его не того… Побежали!

Вони побігли навпростець, городами, грузнучи у снігових кучугурах, лякаючи собак, причому Скворцов раз по раз матюкався, згадуючи то чиюсь матір, то тітку, то невідомо яких родичів, а Смикалюк Матку Боску і ще когось, Скворцов не чув кого саме. Вони вибігли на вулицю, за рогом вже було видно пожежу. Тут на них натрапила якась дівка.

— Стой! — гукнув Скворцов, — ти кто?

— Я по допомогу… Пожежа… Там пожежа, і хтось лежить! Начебто забитий… Я так перелякалась… І по допомогу!

Дівчина дивилася на Скворцова переляканими очима, а той вже рвонувся уперед. Вартовий! Саме його, мабуть, вбито!

Марійка зробила усе так, як їй і наказали. Хвіртка потрібної хати була незамкнена, рипнула, коли її відчинили. З буди мляво гавкнув ледачий собака.

— Тихо… — звеліла йому дівчина, і той пововтузився у буді й затих.

Вона постукала в шибку, як її навчили: двічі, а потім, за мить, ще двічі. За хвилину відчинилися двері та почувся хрипкий зі сну чоловічий голос:

— Хто тут?

— А хай Кость вийде.

— Це що ж? Зовсім вже сорому дівка не має! Глупа ніч надворі, а ти по хлопцях вештаєшся… Хвойда!

— Я по справі! — твердо відповіла Марійка, і хоча дуже розлютилася, але промовчала. Ще чого! Її, Марійку, Василеву наречену, хвойдою обізвали, але що робити?! Найперше за все — справа!

— Зараз… — пробурмотіли в дверях.

Нарешті вийшов Кость, глянув незадоволено на дівчину, висякався та запитав:

— Чого припхалася?

— Летуне, на тебе чекають, треба порадитися.

— Про що?

— Не знаю, то не моя справа. Збирайся швидше, я відведу.

— А ти хто така? Я тебе досі не бачив…

— Хай тебе не обходить. Збирайся…

— Ну, добре… Зачекай.

Марійка привела Летуна до хати, з якої ранком його разом із родиною випхали на вулицю кляті совєти. На городі, під темними кущами, на Костю чекали четверо хлопців, у яких він впізнав членів своєї пятірки, трохи далі стояв ще хтось, але хто саме видно не було.

— Летуне, як ти вважаєш, справедливо то буде, якщо совєти користуватимуться майном твоєї родини? Тим, що будували твій дід, прадід, батько та й ти сам? А може, півня підпустити?

Той з радістю пристав на таку пропозицію. Нічого він не бажав зараз із такою силою, як «віддячити» новій владі. Придивившись до того, хто стояв окремо, він упізнав Івана, завідувача Кулинецькою поштою.

— Костю, — раптово запитав його той із темряви, — навіщо ти здав енкаведистам Олеся?

Від несподіванки хлопець здригнувся, бо не очікував такого запитання, адже пройшло вже понад три тижні з тієї клятої ночі. Наче все було тихо, і він вже трохи заспокоївся, тільки довго не засинав: на душі було паскудно.

Наче розум у нього затьмарився тоді… Може, йому це наснилося у жахливому сні? Може, цього взагалі не було, примарилося… Боже, що він зараз не віддав би, щоб повернути ту мить та все зробити інакше! А Христя, яку він так кохав, ради якої зганьбив своє ім’я навіки, наче щось відчула і взагалі припинила розмовляти з ним, тільки дивилася з ненавистю, а очі в неї так горять, так палають, що можна цигарки припалювати… Нічого у нього не вийшло, тільки став зрадником, негідником… Він відчув, що зараз має статися, але раптово в ньому прокинулося таке бажання жити! Жити, дихати, бачити світ, знати, що десь поруч живе Христя, хай з іншим, але поруч! Живе! Ходить влітку по траві босоніж… Він навіть побачив краплини роси на травинках, по яких легко, майже невагомо, йде вона… У вишитій сорочці, гладенько зачесана і всміхнена… Посмішка… Вона посміхається, але не йому.

«Кому? Олесь! Он де він стоїть! За деревом…» — і не розуміючи, що робить, чи все це привиділося йому, чи відбувається насправді, він рвонувся до Олеся. Йому потрібно було сказати, що не винен! Слово честі, не винен!

— Ах ти, гад… — і Костя відчув, як по його животі заструменіло щось тепле, а на губах зненацька посолоніло, з краєчка губ потекла цівкою кров, чорна вночі. Він ще стояв із заплющеними очима, невідомо за що тримаючись, а кожен з п’ятірки підходив та бив його ножем, а вуйко Іван, головний поштар у Кулинцях, стояв поруч і мовчав, здригаючись від кожного удару, наче то били його самого. Нарешті Костя заточився, у нього підігнулися ноги, і він впав у сніг, який почав чорніти біля грудей, і чорнота ця розповзалася все більше й більше.

— Відлітався Летун… Ходімо, — хрипко сказав Лось, — треба довести справу до кінця.

Вартового, який сховався від морозу, притулившись до стосу дров, задушили, закинувши зі спини на шию мотузку, а ще за десять хвилин будинок Мазурів запалав, підпалений із чотирьох боків.

***

За вікном вагона потихеньку згасав день. Давно десь позаду залишився Тернопіль, у вікні темними тінями миготіли дерева та стовпи. Петро Миколайович ще разок приклався до стаканчика, просто Марія теж зробила вигляд, що ковтнула трохи коньяку. На якийсь час у купе запанувала тиша.

— Ви ж не з Тернополя? — неочікувано запитала просто Марія.

— Почему вы так решили?

— Ну… Взагалі… У Тернополі російською майже не розмовляють.

— Маєте рацію, — на досить пристойній українській відповів Петро Миколайович, — але ви помилилися. Зараз я дійсно не мешкаю у Тернополі, але прожив на Тернопільщині… Скільки ж я прожив тут? Здається, років з дванадцять. Ще з довоєнних часів, але знаєте… Російська моя рідна, тому віддаю перевагу саме їй. А що, це вас турбує? Вам неприємно? — він посміхнувся, — чи ви мене не розумієте?

Просто Марія заплющила очі, зробила щелепою рух, наче щось жувала, і твердо промовила:

— Так, мені це не подобається. Як на мене, то це чужинська мова.

— Да? — вражений такою відвертістю, Петро Миколайович знов почав розмовляти російською, — то єсть я, проживший на этой земле чуть ли не шестьдесят лет, чужинець?

— А я звідки знаю? Я казала не про вас, а про мову, а мова ця — чужинська. Наш народ на ній не розмовляє.

— Но я тоже народ!

— То вивчіть його мову!

— Но она не может стать моей родной! Язык, как и родителей, не выбирают!

— Тоді можна поїхати у країну, де усі розмовляють вашою рідною мовою.

— Теоретически да, а практически… Кому мы, старики, нужны? Да и зачем?

Невідомо від чого, але бабуся важко зітхнула, мабуть, згадала щось, і сказала тоном, у якому, крім непримиренності, почулося навіть скрите співчуття:

— Тоді вам не поталанило у житті… Маєте розмовляти на нерідній мові, як на рідній.

— Зачем? — ще раз спитав Петро Миколайович, — разве вы меня не понимаете?

— У своїй країні я не бажаю чути чужинську мову!

— Но вы же не возражаете против английского языка! Вон сколько рекламы на английском!

— Англійці проти нас не воювали!

У купе знов запанувала тиша. Петро Миколайович мовчки дивився у вікно, супутниця відкинулася на спинку сидіння та заплющила очі. На якусь мить, мабуть після краплини коньяку, задрімала, зробила необережний рух хворою ногою і здригнулася від болю. Вона навіть простогнала, правда, ледь чутно, але достатньо, щоб супутник її почув.

— Вам плохо?

— Нічого, вже минулося… Так… Зачепила хвору ногу.

Петро Миколайович знов втупився у вікно, але то вже було зовсім інше мовчання. Якщо до цього вони почували себе ніяково, то після того, як хвороба пані Марії нагадала про вік обох, атмосфера у купе стала трохи іншою.

— А что с ногой? — запитав він, — что-нибудь серьезное?

— Так… Відгомін важкої молодості.

— Да-да, — погодився Петро Миколайович, — оно всегда так! Чем больше расходуешь себя в молодости, тем меньше сил остаётся на старость. В пригороде Киева, в Ирпене, есть очень приличный военный госпиталь. Начальник центра нетрадиционных методов лечения, полковник Варламов, мой старый знакомый. Не скажу, что там делают чудеса, я в это просто не верю, но лечат и вправду хорошо. Могу посодействовать. Судя по возрасту, простите уж, пожалуйста, что затронул столь деликатный для каждой женщины вопрос, вы участница войны?

— Це з якого боку глянути. Для когось — так, а для когось — ні.

— Это как? A-а… Участница УПА?

— І пишаюся цим.

У купе знов запанувала тиша, яка порушувалася лише перестукуванням вагонних коліс.

— Может такое быть, — порушив тишу Петро Миколайович, — что именно я гонялся когда-то за вами.

На цей раз здивувалася Марія. Вона закліпала очима й здивовано перепитала:

— Себто як?

— Тогда я служил в госбезопасности.

— Ось у чому справа! Енкаведист!

— Именно так, но немножечко не так! — майже весело відповів їй попутник, — госбезопасность.

— Не розумію, що ж тут веселого? — здивувалася Марія.

— Ну, как же! Это же как сюжет из дурацкого фильма! Свести в одном купе энкаведиста и националистку! Как говорит мой внук: обалдеть можно! Сейчас откроется купе и войдут Эркюль Пуаро и вечный его помощник капитан… как там его? На букву «Г»… А утром им придется расследовать кровавое преступление: бывший энкаведист, зарезанный бывшей националисткой! Как вам сюжетик?

— І зовсім не смішно… Дурня якась… Потрібно мені вас різати!

— А могли бы? Рука поднялась бы?

— Зараз? — Марія знизала плечима, — зараз, мабуть, ні. Стара вже…

— И только? А тогда? В сороковых?

— А хіба ви нас не вбивали тоді? Ви — нас, ми — вас…

— Или наоборот: вы нас, мы вас…

— Не треба було приходити! Хіба вас хтось кликав?

— А разве нас кто-то спрашивал? Был приказ, обязан подчиняться!

— Так гітлерякам теж наказували, але ж із них вини ніхто не знімає! А ви за наказ ховаєтесь… Прийшли, завоювали та дивуєтесь, чого ж це проти вас народ піднявся? А якщо було б навпаки: ми вас завоювали, то ви б себе як поводили?

— Так ми ж вас от польских панов освободили!

— У Польщі Сибіру нема!

РОЗДІЛ 8

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

Батько прийшов додому явно збентежений. Випив з цебра крижаної води, скривився, бо холод попав на хворий зуб, і сів на лаву.

— Доню, я оце зі сільради прийшов. Викликали і…

— Що сталося? — захвилювалася мати.

— І сам не знаю… — батько знизав плечима й почухав потилицю, — словом, так, доню, сільрада направляє тебе вчитися до Тернополя. На вчительку…[20]

— Мене? Та мене саму треба вчити… — здивувалася Марійка. — А весілля?

— Та я їм казав: дочка вже засватана! Яке навчання?! А голова каже: нічого не знаю, є рознарядка з Тернополя. Треба двох дівчат направити до педагогічної школи, ось документи і післязавтра, у перший день п’ятиденки, щоб їхала… — батько поклав на стіл складений учетверо аркуш.

Марійка обережно взяла та розгорнула його:

— Направлення… — прочитала вона, і додала з подивом, — на вчительку…

Мати сплеснула руками:

— Не пущу! Що їй, молодій дівці, самотній, робити у місті? Ще чого…

— Ти, Килино, не квапся… А може, це й правильно? Буде Марійка вчителькою, грамотною, письменною людиною… Хіба це зле?

— Я з тобою двадцять років живу, чи для тебе є якась різниця, можу я писати та читати, чи ні? Хіба для того, щоб за худобою ходити, грамота потрібна? Саму дівку до міста не пущу і край!

— Мамо, а що я хочу, то не важливо?

Мати сторопіла:

— Доню…

Батько теж із подивом подивився на Марійку:

— Ти бач…

— Я подумаю, — твердо відповіла Марійка, — а весіллю навчання не завадить!

— Доню…

— Я піду до Василя, що він скаже! — Марійка вдяглася та вийшла.

Мати ще довго стояла розгу блена. Коли це донька встигла подорослішати? Як вона цього не побачила? Вона цього не відчула навіть тоді, коли доньку сватали. Ну, сватали то й сватали… Марійка і після сватання залишилася такою ж лагідною, доброю та слухняною маминою улюбленицею, а тут на тобі! Сказала лише пару слів, але як сказала! Наче іскру висікла кресалом!

Марійка пішла не до Василя, тобто до Василя, але не до того. Вона пішла до Пана Коцького, станичного. Перш за все — справа. Той стояв на ґанку, пускаючи дим — якраз вийшов закурити.

— О! Марійко… — стурбувався, — що трапилось?

Було від чого турбуватися та тривожитися. Марійка ледь не вскочила у халепу в Кулинцях. Її мало не схопив якийсь енкаведист, коли вона вночі поверталася після виконаного завдання. Допомогла кмітливість: сховалася за криничним зрубом, ледь не втроє склалася, він пробіг поруч і не побачив. Коли пан Коцький взнав про її нову пригоду, лише похитав головою:

— Ну, відчайдух!.. Мала б бути обережнішою…

А зараз знов якийсь незапланований візит.

— І сама не знаю… Порадитися треба… Вуйку, сільрада направляє мене до Тернополя, вчитися на вчительку. Не знаю, що робити… Адже я вже засватана, та й наша справа… Думаю, якщо потрібно, я ж можу відмовитися, га?

Василь із полегшенням перевів дух:

— Стривай, доню, стривай… Відмовитися ти завжди встигнеш, у кайданах же не повезуть! Але нашій справі потрібні освічені люди, і дуже важливо, чому ти будеш навчати у школі наших дітей. Це так важливо, що ти собі навіть і не уявляєш. Тому їдь, доню, їдь та вчися. І, крім того, ти нам і там будеш корисна. Чи ти думаєш, що наших людей нема у Тернополі? Я потурбуюсь, щоб тебе там знайшли. А поки тебе не знайдуть, ніякої самодіяльності! Придивляйся до людей — це головне твоє завдання. Якщо потрібно буде вступати у комсомол — вступай, вивчай усе, чому навчатимуть, адже знання ніколи зайвими не бувають. І, крім того, зброю ворога потрібно знати, тому вчись! А весілля… А весіллю це не завадить! Справимо, як належить, за це не турбуйся!

— Добре, вуйку, я так і зроблю.

Звістка про те, що Марійка їде у Тернопіль вчитися на вчительку засмутила нареченого, але дівчина твердо стояла на своєму: поїду і буду вчитися! Хлопцеві нічого не залишалося, як погодитися. Залагодивши справу з нареченим, дівчина пішла до сільради. Секретарка зраділа її приходу.

— От добре, Марійко, що ти зайшла! Мені не прийдеться до вас чимчикувати!

— А що ще сталося?

— Любомирові скільки років?

— У липні сімнадцять.

— Отже, підпадає… За день при школі будуть відкриті заняття з підвищення грамотності. Він читає? Пише? А з Тернополя прийшов папір: усі допризовники повинні пройти курси, аби бути письменними. Ось так, а ваш Любомир до школи ходив?

— Ходив.

— Але ж до польської! А російську розуміє? Ото ж бо… Тобто повинен приходити та займатися!

— Ой, Господи… Я у Тернопіль, Любко на заняття, а хто ж буде працювати на господарстві?

— Звідки я знаю? Ось документ! — секретарка тицьнула аркуш[21], — передай батькові, нехай післязавтра приходить до школи, по обіді.

Марійка додому не йшла, а летіла. Післязавтра вона поїде до Тернополя! Сама! їй було страшенно цікаво, як то воно буде? Вона буде вчителькою! Ще коли приходили свати, вирішили, що весілля влаштують на початку березня. Зараз, коли розмовляли з Василем, то вирішили не переносити терміну. Нічого страшного, приїде з Тернополя на кілька днів, а потім знов поїде. Буде приїздити на вихідні, двадцять кілометрів — не така вже й далека відстань, особливо, коли ноги молоді, а сама ти легка на підйом! А Василь молодець! Не злякався, що вона поїде до міста, відпустив, а міг же й не відпустити… Сказав би: ні, та й годі… Куди б вона ділася? Який молодець, як вона його кохає!

У призначений день, тепло вдягнена, вона пішла по дорозі до шосе, де можна було попроситися на якогось воза, а коли поталанить, то й на машину… Несла із собою торбинку з чистим одягом, хлібиною, шматом вареного м’яса, таким же шматом копченого сала, дві цибулини та кілька радянських карбованців. У сільраді сказали, що в педшколі вона буде отримувати якісь гроші, але скільки й коли ніхто не знав, тому, що можна було зібрати, батько зібрав та віддав доньці. При прощанні мати плакала, а батько гладив доньку по голові і щось собі шепотів. Один Любко був веселий і не без заздрощів дивився на сестру: поталанило їй! Така пригода! До шосе Марійку проводжав Василь.

— Може, таки передумаєш? — вже вкотре запитував наречену, — вчитися треба аж цілий рік! А як поберемось, зайдеш у тяж, як тоді?

— Ну, Васильку, не соромно тобі такі розмови вести? Ми ще ж не одружені…

— А хіба я не правий?

— Васильку, а такої можливості, може, більше й не трапиться. Хіба ти не хочеш, щоб твоя дружина була вчителькою?

На шосе танцювали від холоду з годину, поки один дядько, що їхав до Тернополя з жінкою у лікарню, не погодився взяти дівчину на воза. Приїхали у полудень. Марійка вкотре прочитала адресу в направленні: вулиця Міцкевича, 1. З острахом крокувала замощеними вулицями, розглядаючи великі кам’яні будинки у три, чотири, а то й у п’ять поверхів. У Стасові рідко зустрічалися будинки з цегли, все більше з саману, а тут такі величезні… Місто було якесь неспокійне, люди наче чимось налякані. Пересувалися тихенько та швиденько, наче боялися комусь впасти в око. Біля якогось будинку вона наштовхнулася на величезний скандал. Будинок був великий, у кілька поверхів. Як Марійка зрозуміла, з нього виселяли мешканців. Ті пручалися, але солдати, не дуже зважаючи на це, почали виносити з помешкань майно та звалювати просто на вулицю. Дівчина зупинилася подивитися та послухати розмови, дивуючись, як так можна? Виселяти людей з домівки взимку? Мешканці лементували, але майже ніхто не звертав на це уваги, мабуть, до таких подій у Тернополі вже звикли. З розмов Марійка зрозуміла, що будівлю забирають під якусь новоутворену державну установу.[22] Вона помітила, що перехожі майже не зупиняються біля цього будинку, а навпаки, прискорюють кроки, намагаючись швидше проминути це місце. Мабуть, для цього були свої підстави, про які вона не знала. Тому пішла далі. Добре нахапавшись дрижаків, вона таки добралася до вулиці Міцкевича, знайшла перший номер та несміливо постукала в двері.

***

Скворцов був лютий. Такий лютий, що плюнь зараз на нього — зашипів би, наче гаряча праска. Ще б пак! Вбито вартового, вбито Костю Мазура, того самого, якого він шукав і майже знайшов. Ті кляті націоналюги випередили його лише на одну ніч. Навіщо він послухав Смикалюка? І взагалі, щось цей Орест викликає у нього все більше й більше підозр. І правда! Хто знав, що держбезпека полює на зв’язкову? Саме на дівчину, бо Скворцов вже не мав сумнівів, що та дівка, якій під час служби у церкві стало зле, і є та зв’язкова. Як не шукали, знайти її потім у Кулинцях не вдалося. З місцевих знав про це полювання лише Смикалюк, і справа була провалена. Хто знав, що Скворцов шукає молодика, який здав Ковалишина? Знов таки Смикалюк! І ось на тобі: Костя Мазур вбитий, обійстя спалено. Тоді, у гарячці ночі, після зустрічі з дівчиною, він пробіг у бік заграви кроків з п’ятдесят, а потім застиг, наче вкопаний. Знов дівка! Там, у церкві, на дівчині була хустка у зелену клітину, на цій теж наче у клітину, тільки вночі не розгледів, якого та хустка кольору. Він матюкнувся, круто повернувся і побіг назад.

— Що сталося? — вигукнув спантеличений Смикалюк.

Скворцов нічого не відповів, а лише додав ходу. Дівчина зникла, наче провалилася скрізь землю.

— Мать её… — вилаявся Скворцов, знов повернувся та побіг в сторону заграви.

Нічого не розуміючи, Смикалюк бігав за ним, наче на мотузці.

Зараз, сидячи у себе в кабінеті, Скворцов ретельно аналізував події сьогоднішньої ночі. У церкві дівка і тут, на пожежі, знову дівка. На жаль, уночі він не розгледів її обличчя, але запам’ятав, якого вона зросту, приблизно визначив вік: років вісімнадцять-двадцять, запам’ятав голос. Хоча голос можна й змінити. І ще: не місцева! Смикалюк точно би її впізнав, чи вона Смикалюка! Запитати б його, може, він хоч щось запам’ятав, але ні! На цей раз він нічого йому розповідати не буде! І це ще не все! Брат Мазура розповів, що Костю покликала надвір якась дівка. Бачити він її не бачив, лише чув голос, але навряд чи впізнає, бо був зі сну та злий, бо весь вдень важко працював, а тут якась дурепа сон перебила. Отже, знову дівка! І знову її в обличчя ніхто не бачив! Примара вона, чи що?

По обіді Скворцов отримав з Тернополя таємну пошту. Розрізав нитку, якою був прошитий конверт та дістав аркуш паперу. Те, що він прочитав, його приголомшило: у листі наказувалось встановити таємний нагляд за Смикалюком з огляду на його протипартійну позицію на засіданні облвиконкому у грудні минулого року.

— Чёрт бы их побрал! Где ж это письмо ходило целый месяц?

Він глянув на дату листа, тут усе було в порядку, отже лист був відправлений із Тернополя лише дві доби тому. Але більше ніж місяць він не мав надзвичайно для нього важливої інформації!

— Ну, я им… — невідому кому погрозив кулаком.

— Товариш старший лейтенант! ЧП! — у дверях стояв Гребінкін.

Скворцов незадоволено відірвав погляд від листа:

— Что ещё?

— В Стасове почту бомбанули!

На столі пронизливо задзвонив телефон. У слухавці почувся голос капітана Шиманського:

— Пётр Николаевич? В Стасове взяли почту. С трупом. Выезжаем через пять минут.

— Понял, Наум Лазаревич! Я Гребёнкина возьму? Понял, одеваюсь. Гребёнкин, едешь со мной!

— Есть, товарищ лейтенант!

По бруківці не помчиш, колеса можуть відлетіти. Притискаючись до узбіччя, їхали так швидко, як могли. Позаду полуторка з тентом, де у кузові мерзло з двадцять бійців роти Коваля.

«Дідько їх знає, тих бандерівців! Ще влаштують засідку десь на дорозі,» — подумав Скворцов і наче наврочив. Коли машини вже під’їжджали до села, зі сутінкового лісу, на повороті, де дерева підступали до шляху ледь не впритул, дзвінко ляснуло кілька пострілів. В «емці» розсипалося на друзки бокове віконце, але, дякувати Богові, нікого не зачепило. З «полуторки» сипонули бійці та відкрили вогонь у відповідь. Але куди стріляти? За яким деревом заховалися бандити, у сутінках ніхто не побачив, тому випустивши навмання з десяток куль, стрілянину припинили. Обережно зайшли в ліс, але темрява завадила розшукам.

— Поїхали! — роздратовано сплюнув на сніг Шиманський.

Нарешті дісталися Стасова. Біля пошти стояли з десяток мешканців, голова сільради тупцював на лютневому морозі.

— Показывай… — буркнув Шиманський, — гангстеры сраные…

Як виявилося, усе було просто. Поштарка вже давно прийшла до тями, але з острахом кидала погляди на труп охоронця, що й досі сидів на стільці, втупившись у стелю скляними очима. Вона розповіла про таке. До пошти вбігли двоє. Охоронця, який зірвався з місця, один із нападників застрелив з пістолета, і той впав на стілець. Тут поштарка знов кинула боязкий погляд на небіжчика і продовжила розповідь: потому пістолет наставили на неї і зажадали гроші. Вона їм віддала усе, що було в касі. На питання, скільки ж грошей було, знизала плечима, десь біля тисячі карбованців. Точніше скаже, коли зведе рахунки.

— Ну, что за люди? — Шиманський похитав головою, — угробить человека ради тысячи рублей!

— Нет, вы не понимаете, — відповів Скворцов, — его грохнули не ради тысячи рублей, а потому, что он с властью сотрудничает, то есть сотрудничал. Захотели, могли бы его запросто на пол положить, а винтаря забрать, но его грохнули. Без раздумий, чтоб другим неповадно было.

Почали звичайну роботу, як завжди на місці таких пригод. Опитали тих, хто стояв біля пошти. Ніхто, як і очікував Скворцов, нічого не бачив, нічого не чув. Він запримітив одного молодика, який вів себе досить нахабно, відповідав зухвало і весь час якось зловтішно посміхався.

— Послушай, пацан, ты веди себя поаккуратней! Или в кутузку захотел? — нарешті не витримав Скворцов.

— Та пішов ти!.. — молодик повернувся й покрокував собі, наче нічого й не сталося.

— Что?!! — знявся Скворцов, — ану стой!

Молодик стрибнув убік, перелетів через тин і побіг до копиці сіна. Хтось із бійців клацнув затвором, заганяючи патрон у патронник.

— Стой, стрелять буду! Стой, дурак! — бахнув постріл, то боєць зробив попереджувальний постріл у повітря, потім припав до приклада і повів стволом, прицілюючись у хлопця.

— Не треба, — попрохав голова сільради, — навіщо? Молоде та дурне…

За ті кілька секунд, поки голова відволік увагу своїми словами, хлопець добіг до копиці та, прикриваючись нею, забіг за хату й зник із поля зору. Голова з полегшенням перевів дух.

— Кто это был? — запитав Скворцов, — ну?

— Та молоде ж… Дурне…

— Я тебя не спрашиваю, молодой он или дурной, я спрашиваю, кто он? Ну? А то сам к стенке станешь!

— Любко… Грицая Дмитра син…

— Где живет?

— За три хати…

— Гребенкин! Приведи этого засранца! Ты поедешь с нами! — тицьнув у бік поштарки Скворцов, — собирайся!

— З чого б це? — захлинулася та від несподіванки.

— А с того! Разберёмся, почему это охранника грохнули, а тебя оставили в живых. Очень меня этот вопрос интересует.

Жінка почала схлипувати. Шиманський кинув на неї важкий погляд:

— Засохни! Невиновата — завтра отпустим. Засохни, кому сказал! — рявкнув, бачачи, що жінка й не збирається зупинятися, а навпаки, з рюмсання перейшла на ридання, — в машину ее…

Прибіг Гребінкін і захекано доповів:

— Нет пацана, мать говорит, что как ушел ещё в обед, так и не было его дома…

Так і поїхали до Кулинців практично ні з чим, везучи у машині заплакану поштарку. Вже у відділі, відправивши жінку до камери, Скворцов важко зітхнув:

— Ну вот, дождались! Началось! Сейчас раскрывай карман шире…

РОЗДІЛ 9

ТЕРНОПІЛЬ. ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

Марійка вже третій день ходила на заняття у педшколу. Поїхала вона в Тернопіль не в доброму гуморі. Запальний Любко нагрубив якомусь енкаведисту, за ним приходили, але брат заховався у друзів. Батько лаявся, а мати плакала.

— Ну, дурень… Ну, дурень! І що зараз робити? Може піти до офіцера та вибачитися? Килино, як ти вважаєш, га?

Але мати лише плакала. Пізно ввечері Любко прийшов додому. Вікна завісили фіранками, щоб, не дай Боже, ніхто не побачив.

— Ти що накоїв, дурню? Що ти накоїв?! — пошепки сварив батько, — і що зараз робити? Ой, дурень, дурень…

— А чого вони? Прийшли сюди і ще командують!.. Москалі кляті! Хто їх сюди кликав?

Довго радилися, що робити, і вже глупої ночі вирішили зранку відправити сина до далеких родичів, у Драганівку. Він пішов раніше, ніж за Марійкою прийшов Василь, щоб проводити її до шляху. Так вона й поїхала, не знаючи, що з братом.

Оселилася Марійка в гуртожитку. Вона ще добре померзла того лютневого дня, коли з документом на поселення шукала гуртожиток на вулиці Лелевеля, 14. Гуртожиток зустрів її скандалом. Огрядна тітка виштовхувала на вулицю якусь літню пару. Дідок, розмахуючи ціпком, викрикував прокльони на адресу комендантші, матюкав директора школи, клятих москалів, жидів, радянську владу і ще когось, про кого Марійка навіть гадки не мала. Він опирався як міг, але протистояти огрядній високій тітці не міг, та була вдвічі ширша за нього. Нарешті вона випхала його на ґанок, і одразу ж отримала ціпком по спині.

— Щоб ти здохла! — виголосив дідок, — щоб тебе усе життя на возику возили! Клята сучко!

Марійка застигла біля сходів, з острахом дивлячись на те, що відбувається. Дідок, відчувши співчуття дівчини, прогорлав до неї:

— Ти бачиш? Як же це можна взимку виганяти людей на вулицю! Де ж я буду жити зараз? — і знов замахнувся ціпком на огрядну жінку.

— Не бреши, Броню, не бреши! Я тобі коли сказала, щоб ти звільнив кімнату? Га? Ще на початку січня, а зараз що?[23] Що ти робив? У стелю плював? Думав, минеться? А де мені студентів селити? Ти про це подумав? Он дівка прийшла… Ти чого, доню? На поселення?

— Так, — кивнула головою Марійка.

— От бачиш! Куди її селити?

Коменданша, а як виявилося, на ґанку з Бронею та його жінкою воювала саме вона, навмисно чи ні, але оселила Марійку саме в ту кімнату, де раніше жила ця літня і, як виявилося, не дуже охайна пара. Зо дві години Марійка, засукавши рукави та підіткнувши подолок, прибирала в кімнаті. Вона двічі помила підлогу, позбирала зі стелі та стін рясне павутиння, зняла брудну, давно не прану білизну та отримала іншу, стареньку, але чисту. У кімнаті було тепло, великі вікна, отже й світло. Комендантша, яку звали пані Ольга, наприкінці прибирання зайшла до кімнати, посміхнулася та сказала:

— Ото інша справа… Головне — це порядок! Я до тебе якихось гарних дівчат підселю, щоб у вас показова кімната була!

Так почалося Марійчине життя в Тернополі.

Наступного ранку вона пішла до педшколи. Таких, як вона, у класі зібралося тридцятеро душ, в основному дівчата. Хлопців було небагато і, як відмітила Марія, ні один з них не міг рівнятися з її Василем, високим, струнким, широкоплечим. Перший урок провела класний керівник Зоя Миколаївна. Вона довго розповідала про країну Рад, про батька та вчителя усіх часів та народів товариша Сталіна, про Робітничо-Селянську Червону Армію, про родину радянських народів, Сталінську конституцію і багато ще чого іншого, про що Марійка ніколи не чула. А наприкінці запитала, чи будуть у когось якісь питання. Запитань не було, пауза затягнулась, нарешті підняла руку чорнява дівчина з карими очима:

— А чи правда, що товариш Сталін усіх незгодних відправляє до тюрми?

У класі запанувала мертва тиша. Усі втупилися очима хто в парту, хто в підлогу, намагаючись не зустрічатись з учителькою поглядом: а раптом та прочитає в очах щось потаємне? Щось таке, про що не можна розповідати навіть найближчому другові? Лише чорнявка дивилася вчительці прямо в очі, і погляд її вимагав відповіді. Вчителька на мить забарилася, а потім вичавила з себе:

— А… А хто вам таке сказав?

— Так… Кажуть люди…

— Які люди? — пішла у наступ вчителька.

— Різні…

— У селі?

— Так відправляє чи не відправляє?

— Коли ворог не здається, його знищують. Ви знаєте, хто це сказав? Це сказав великий пролетарський письменник Максим Горький. Радянська влада опікується лише тими, хто її визнає і підтримує. А ті, хто шкодить, саботує рішення радянських органів, хто носить камінь за пазухою, того ніхто жаліти не буде!

Клас мовчав. Чорнявка переможно оглянула всіх і нарешті скінчила слизьку розмову.

Потім був урок російської мови.

— Вы должны понимать, — розповідав учитель, — что в Советском Союзе живёт множество народов и каждый говорит на своём языке. Что будет, если кто-нибудь из вас приедет в Казахстан и заговорит на украинском, а ему ответят на казахском? Сильно вы поймёте друг друга? Вот то-то и оно! А армия? Как командир будет командовать, если бойцы не смогут его понять? А как боец будет подчиняться, если ему будут непонятны приказы командира? Поэтому русский язык должны знать все граждане Советского Союза! А в будущем на территории всей нашей необъятной страны останется только один язык — русский, и это будет проще и лучше для всех.

Це все Марійці було зрозумілим, хоча і не все прийнятним. Наступний урок був арифметика, і ось тут Марійка трохи забуксувала. Вчитель, молодий, швидкий, із круглими окулярами в металевій оправі на довгому тонкому носі, з намотаним на довгу шию шаликом, викладав російською мовою. Він сипів та кашляв, мабуть, був застуджений.

— Это только на первый взгляд арифметика — наука вне политики, кхе-кхе… На самом деле это очень даже политическая наука. Социалистическая арифметика служит кхе-кхе… советскому народу, защищает его интересы, выражает чаяния трудящихся, в то время как капиталистическая кхе-кхе… арифметика защищает интересы буржуазии, правящих классов капиталистических стран, потому что считает прибыли монополистического олигархического капитала, что и кхе-кхе… доказали великие Карл Маркс и Фридрих Энгельс в своем бессмертном труде «Капитал»…

Пів-уроку вчитель кашляв та доводив зверхність пролетарської арифметики над арифметикою капіталістичною і лише наговорившись на цю тему вдосталь, перейшов до викладання основного матеріалу.

Трохи очманівши з незвички, Марійка все ж таки старанно, як могла, законспектувала в зошиті все, що почула на уроках, у тому числі й міркування вчителя з арифметики, щодо її політичної основи. Політичний підхід до такої точної науки її трохи спантеличив, але вона згадала напуття Пана Коцького і мудро, без будь-яких питань, промовчала. Після занять усі гуртом пішли у студентську їдальню, де годували за талонами, які отримали у профкомі. Годували не дуже смачно, але ситно, а головне — безкоштовно. У кімнаті на неї чекали дві нові подруги: та сама чорнявка, яка задала вчительці питання про тюрми, її звали Галиною Перебийніс, іншу звали Тетяною Бачинською. Це пані Ольга виконала свою обіцянку щодо підселення у кімнату гарних дівчат.

Побігли дні, дуже подібні один на другий. Марійка нудьгувала за домом та Василем і рахувала години, коли нарешті наступить вихідний. Не забувала вона й виконувати доручення вуйка Василя, приглядалася до людей, вивчала їх з точки зору залучення до їхньої справи. Галина їй сподобалася своєю прямотою і безстрашністю. Це ж треба, на першому ж уроці задати таке питання! Не злякалася, а ще й вимагала відповіді! Оце так дівка! Тетяна ж була спокійною, лагідною, стриманою і дуже охайною. Все в неї було абсолютно чисте, постіль заправлена — хоч на виставку, посуд аж блищав, словом, господиня на всі сто! І це Марійці дуже подобалось, але як це могло служити справі?

Нарешті скінчилися заняття, і в останній день п’ятиденки Марійка, що зібралася додому напередодні, заквапилася в дорогу.

***

Скворцова викликали на нараду в обласне управління. Нарада була присвячена боротьбі з оунівцями. Чим далі просувалася справа совєтізації, тим більше посилювався спротив населення. Коли у Сибір відправляли польських осадників, це українським населенням сприймалося схвально, бо одвіку поляки та українці ворогували. А ось коли в тому ж напрямку повезли українців… А таки повезли! У першу чергу взялися за село. Неможливо керувати сільським господарством, основою якого є приватна власність на землю. Як накажеш власнику: сій пшеницю чи буряк? А він тобі відповість: а йди ти під три чорти! І засіє не те, що потрібно державі, а те, що зможе продати, те, що вміє вирощувати, те, що йому захочеться! А державі потрібна пшениця чи картопля. Та ще й за такими цінами, за якими може і бажає їх придбати. Справу могли вирішити лише колгоспи або радгоспи. А для їх організації приватну власність на землю, а з нею і на всілякий сільськогосподарський реманент та худобу, а з ними і поняття вільного продажу власної продукції, треба було скасувати. Іншими словами, все у селян відібрати і визначити єдиного покупця на усе — державу. А як покупець один, то і ціну він визначає. А хто ж на таке добровільно погодиться? У Радянському Союзі це проходили ще в тридцятих роках, тому досвід у такій роботі був. Рішення було єдине і дуже просте: незгідних треба ізолювати чи ліквідувати та так, щоб інші надалі боялись навіть чхнути без згоди більшовицького керівництва.

А потім взялися і за місто. В Тернополі у власників відібрали завод лакофарб і олії разом з кількома крамницями, ливарно-механічний завод, фабрики: свічкову, меблеву, курильного паперу і гільз…[24] А що робити з власниками та їх родинами? Вони ж потенційні вороги!

1 поїхали ешелони в безкрайній крижаний Сибір, повезли тих, хто міг працювати не лише руками, а й головою, бо такі були непотрібні. Більш за те, вони були небезпечні…

Відсидівши своє на нараді, Скворцов вирішив зайти до крамниці, придбати деякі побутові дрібнички. Коли ще в обласному центрі побуваєш? Біля входу стояла стара, у брудному одязі, з костуром у руці. Пальці… Брудні, з чорними нігтями, покручені хворобою. Сиві пасма волосся вибивалися з-під хустки, яка з’їхала набік.

— Дай пару копійок… Дай пару копійок… — бурмотіла вона. Раптом звела погляд на Скворцова і тицьнула в його бік кострубатим пальцем, — офіцере… Красунчику… Дай пару копійок…

Скворцов вже майже пройшов мимо, хіба чимало таких старцює на вулицях? Кожному давати, ніякої зарплатні не вистачить! Але щось у підсвідомості спрацювало, він поліз у кишеню і дістав монетку. Це були дві копійки. Кинув їх у простягнуту долоню. Божевільна глянула на монетку.

— Офіцере… Дві копійки?

— Так сама же просила пару копеек, я тебя их и дал. Чего тебе ещё?

— Пару копійок? Пару копійок… — божевільна глянула на долоню й зареготала.

Її обличчя збрижилося зморшками, губи відкрили чорні поламані зуби, але погляд… Погляд крижаний, пронизливий, наче вітер у двадцятиградусний мороз, якій січе обличчя твердими та гострими, наче лезо, крижинками. Цей погляд, наче батіг, шмагонув його по душі, і він здригнувся.

— Ты чего? Ведьма… Пошла прочь! — замахнувся на божевільну, а та реготала й реготала, продовжуючи шмагати його своїм страшним поглядом.

— Тьфу ты… Чтобы ты провалилась! Взялась на мою голову… — він таки зайшов у крамницю, але нічого не придбав, так… Наче сховався від божевільної старої.

Над чим вона реготала? А може, над ним? Може, щось побачила на його обличчі? Може, прочитала його подальшу долю? Ця стара, її регіт ще довго не виходили з голови Скворцова, і він, вже їдучи вулицями Тернополя у «емці», яку для поїздки виділив йому Шиманський, злякав водія, пробурмотівши кілька разів:

— Ведьма… Проклятая ведьма…

Вже на виїзді з міста побачив дівчину, яка чимчикувала вздовж шляху в напрямі Кулинців.

— Стой! — раптово наказав водієві, — Подберём девчонку! Чего ей по морозу снег месить? И нам веселее будет! Эй, девушка! Мы в Кулинцы, если по дороге — садитесь, подвезём!

***

Тим часом у Стасові, в тій самій кімнаті, де колись читала Декалог Марійка, стояли два куми Назар Глинський і Микола Лисевич, ті самі, у яких під аеродром забрали землю, і читали по складах, важко, зупиняючись на кожному слові: Я — дух одвічної стихії, що зберіг Тебе від татарської потопи й поставив на грані двох світів творити нове життя…

— Василю, — спитав станичного Микола, — а що це за дух такий? Святий, чи що?

— Святий, святий… Український дух, ось який!

— Здобудеш Українську Державу, або загинеш в боротьбі за неї… — Микола глянув на Назара, — нічого собі… Тобто як? До смерті?

— До смерті, Миколо, до смерті.

— Ой, лишенько… Куме, чуєш? До смерті!

— Миколо, — Назар глянув на кума, — тобі ляхи вже обридли?

— Ой, обридли!

— А москалі?

— Ой, куме, обридли по саму зав’язку!

— А вільно пожити бажаєш? Волю… Волю мати бажаєш?

— Бажаю, куме, аж як бажаю…

— Ти вважаєш, що хтось її тобі подарує? Ляхи чи москалі?

Микола почухав потилицю та скривив губи, розмірковуючи над Назаровими словами, і обережно відповів:

— А навряд чи…

— Ото ж бо! А раз розмахнувся, то бий! Зі всієї сили бий! До смерті! Чи своєї, чи чужої… Або не варто розмахувати ся!

— Правильно кажеш, Назаре, до біса правильно, — станичний Василь, Пан Коцький, поклав долоні на плечі кумам, — боротьба триває і буде до самої смерті, поки не здобудемо волю…

І два куми продовжили читання Декалога, по складах, важко, але з вогнем у поглядах…

***

Коли біля неї зупинилася машина чорного кольору, то Марія від несподіванки теж зупинилася. Відчинилися дверцята, і з машини виглянув усміхнений, досить симпатичний офіцер:

— Эй, девушка! Мы в Кулинцы, если по дороге — садитесь, подвезём!

Вона впізнала того офіцера з першого погляду. Саме він стояв тоді на ґанку церкви у Кулинцях, коли її ледь не схопили енкаведисти. Марія завмерла. Зараз її впізнають і схоплять! Однак офіцер продовжував усміхатися:

— Ну, что же вы? Садитесь!

Виходу не було, та про всяк випадок вона вирішила збрехати:

— Я з Великої Прошеви…

— Ну, туда мы не едем, но до поворота на Стасов довезём. А откуда путь держим? По какой такой причине такая красивая девушка одна по морозу и так далеко?

— Я вчуся… У Тернополі. А оце додому, на вихідний.

— Учёба — хорошее дело! Советской власти грамотные нужны! А на кого учишься?

Марійка не бажала говорити, де вона насправді вчиться, але не знала, що збрехати. Скажеш, що на фельдшера, а раптом у Тернополі на фельдшерів не вчать? А раптом офіцер про це знає? А як потому викручуватися? Тож мусила сказати правду:

— На вчительку вчуся…

— Да ну?! Это здорово!

Офіцер повернув голову, щоб роздивитися майбутню вчительку:

— Быть учительницей — самое полезное дело! Что может быть лучше, чем учить детей? Разве только их рожать!

Марійка зашарілася, офіцер це помітив.

— Чего застеснялась? Рожать — это нормально, ненормально — это не рожать. Замужем?

— Ще ні…

— Это ненадолго. Такая красивая девушка не может долго быть незамужней! Хлопец же есть?

Так за балачками швидко доїхали до повороту на Стасів. Марійка подякувала офіцерові та й пішла собі, намагаючись вирішити, поталанило їй з машиною чи не поталанило з офіцером? Може, і не запам’ятає цей енкаведист випадкову попутницю? Хіба мало людей щодня проходить повз його очі? З тим і прийшла додому.

— Що з Любком? — це було перше, що Марія запитала в батьків.

— Та нічого, дякувати Богові! Живе в Прохоренків, дурень малий!

— Я до Василя!

— Стривай, доню! Ти хоч щось розкажи, як там і що в тому Тернополі.

— Потім, батьку, за вечерею… Я до Василя!

Василь чекав на її приїзд вдома. Побачив і наче розцвів.

— Марійко… — і, не соромлячись домашніх, вони міцно обнялися й поцілувалися.

— Но-но… — батько поплескав хлопця по спині, — ви ще не побралися! Не дуже тут…

Вони довго не могли наговоритися. Марійка розповідала, що і як у Тернополі, а Василь про те, що сталося за ці п’ять днів у Стасові. А сталося багато чого. Закрили «Просвіту» як «ідеологічно чужу», а замість неї тепер клуб. У будинку все змінили, прибрали портрет Шевченка, а замість нього повісили портрети Сталіна та інших радянських керманичів. Закрили гурток «Пласту», пообіцявши, що буде відкритий фізкультурний гурток при клубі. Але при чому тут фізкультурний гурток? До «Пласту» ще батьки ходили, а що таке фізкультурний гурток? Руками та ногами махати? Кілька родин розкуркулили і кудись вивезли, подейкували, що до Сибіру. їх хати позабирали. В одній розташували пошту, ще в одній — якийсь уповноважений. Кажуть, що він буде заготовляти чи то сіно, чи картоплю.

— Усі чогось чекають, — розповідав Василь, — на жаль, не на добре, а так… Як воно буде надалі?

***

Де ще був Любко тієї ночі, він нікому не сказав, а був він у пічника Василя. Той наче чекав на нього, відчинив двері, нічого не питаючи, подивився з осудом, потім посміхнувся і сказав:

— Ну й дурний ти, Любку!

— Та знаю, вуйку, знаю… Але не зміг стриматися! Холера їх забирай: і ляхів, і москалів! Дали б пожити спокійно!

— А це можливо лише за однієї умови…

— Якої? — з цікавістю запитав Любко.

— Викинути їх звідси, ось якої! Але такими дурними вчинками ти цю мить не наблизиш!

— А якими наблизиш?

— Це складне питання…

Вони просиділи майже годину. Станичний розповідав, розповідав, розповідав, а Любко слухав, слухав, слухав… Так уважно він не слухав ще жодного разу, а коли пічник замовк, Любко встав і сказав:

— Так, вуйку, ви маєте рацію… В першу чергу треба бути розумним! І я хочу долучитися до цієї боротьби!

— Ти добре подумав? Адже у цьому герці можна й голову скласти! А назад шляху не буде! Раз встав на цю стежину, маєш іти нею доостанку!

— Розумію… Доостанку…

— Добре. Я так вважаю, що у Стасові тобі залишатися не можна, однак енкаведисти знайдуть. Тобі треба десь перечекати зо два місяці. Як там з родичами вирішите. їдь, куди батько скаже. А там тебе знайдуть.

— Як? Звідки ви дізнаєтесь, куди я поїхав?

— Та вже дізнаюсь… Йди вже, надіє визвольного руху…

РОЗДІЛ 10

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

БЕРЕЗЕНЬ 1940 РОКУ

Марійка розплющила очі й не зразу второпала, де це вона і що з нею сталося. Це тривало лише якусь мить, а потім все стало на свої місця: отже, вона заміжня жінка, а поруч тихенько похропує її чоловік, Василь Когут. І вона вже не Марія Грицай, а Марія Когут. Ось так… Вчора гуло весілля, гостей було, мабуть, з півсела. Дарували небагаті подарунки, Марійка учора навіть не встигла все розглянути, лише кланялася та посміхалася, дякувала та припрошувала… Василь теж посміхався гостям та дякував, а ще мацав пальцями її поперек, обійнявши Марійку правою рукою за талію. Вона крізь тонку тканину плаття відчувала його жагу, пальці в нього були такими гарячими і трошки тремтіли… Начхати йому було на все це весілля, на гостей, подарунки і все таке інше! Він жадав лише її і жадав так, як може жадати виплекану в нічних мріях кохану стомлений від довгого чекання чоловік.

«Боже, що ж буде далі? — вона думала про першу ніч з острахом, перемішаним з цікавістю, — як же воно буде? А може, буде дуже боляче? Кажуть, буває боляче… Навіть дуже, а все одно, кажуть, що кращого на світі немає…»

І ось усе позаду: гарячі поцілунки, пристрасні обійми, короткий гострий біль унизу живота, коли туди увійшло щось гаряче й велике, важке Василеве дихання і його скрик. А потім вона наче кудись полетіла, тремтячи та задихаючись від величезної незбагненної хвилі, яка накрила її з головою, не залишаючи надії на будь-який порятунок. І було бажання тонути ще і ще у цій хвилі, і не випливати, а поринати в неї все глибше й глибше… Але хвиля прокотилася і зникла, полишивши лише гостре бажання відчути це коротке, але шалене відчуття ще раз… Ні, багато-багато разів!

Вона пригорнулася до Василя.

«Ось значить як воно: бути жінкою! Ось що значить: кохатися! Боже, як добре… Яка ж вона нерозумна, що ще вчора боялася цього…»

— Васильку, Васильку! — прошепотіла чоловікові на вухо, — прокинься, коханий…

— М-м-м… — промугикав той, не в змозі розплющити очі.

— Васильку, я тебе кохаю… — і вони щосили притиснулась до чоловіка.

Хропіння припинилося, Василева рука провела дружині по грудях, і вона завмерла…

Яка там педшкола? Який Тернопіль? Звісно, нікуди більше Марійка не поїхала, і невідомо, що повинно було трапитися, щоб вона таки змінила своє рішення і покинула хоча б на добу коханого! Як голова сільради не буркотів, що вона усі показники йому попсувала, а зробити нічого не міг. Марійка вперлася, не в кайданах же її відсилати? Але в Тернопіль поїхати їй таки довелося. Якось надвечір до Когутів зайшов пічник, начебто поцікавитися, чи не має для нього роботи, а сам підморгнув Марії, мовляв, справа є. Наступного дня вона забігла до станичного.

— Ай, Марійко, якою ж ти ладною стала! Красуня… Наче сонечко повесні!

— Дякую, вуйку! Щось трапилося?

— Ну, не таке вже серйозне. Нам, Марійко, потрібна твоя допомога в Тернополі. Зв’язкова нам там потрібна. Може, хтось із дівчат з педшколи?

Марійка замислилася лише на мить. Вона пригадала своїх подружок по кімнаті Галину та Тетяну.

— Я мешкала в кімнаті з двома дівчатами, Галиною Пе ребийніс та Тетяною Бачинською. Про Тетяну скажу, що вона акуратистка і гарна господиня. Все в неї блищить; наче новеньке, спокійна, завжди з посмішкою… А ось що стосується справи — не знаю, ніколи нічого не казала, як вона до цього ставиться. А ось Галина!.. Вогонь дівка! Давала чосу вчителям! Одного разу… — і вона розповіла Василю про випадок на першому уроці, коли Галина питала про Сталіна і тюрми.

Станичний мовчки вислухав, почухав праву брову в роздумі.

— Ось що, молодице, маю на них поглянути. Поїдемо до Тернополя.

Справа понад усе, і як Марійці не хотілося їхати, але мусила.

Сніг вже майже зійшов, земля лежала чорною, і де-не- де вже зеленіли перши острівці молодої смарагдової травички. Пахло весною. Вітерець приносив цей запах, який хвилював та розбурхував кров. Чим пахне весна? А хто його знає… Це дивна суміш. Тут і запах свіжої трави, води, що вже позбулася льодового панцира, землі, яка починає парувати під променями березневого сонця, набухлих бруньок, які ось-ось мають вистрелити першими листочками, парного молока… О, якби хтось із парфумерів зміг створити такий запах, то, мабуть, став би не мільйонером, а мільярдером! Чим пахне весна?..

Вони їхали возом пічника. Марійка приєдналася до нього вже за селом. Так наказав станичний, який не хотів, щоб люди бачили їх разом. Навіщо зайвий раз афішувати їх зустрічі? Зайві питання — зайвий клопіт з відповідями. По дорозі пічник задав їй безліч питань, уточнюючи найменші подробиці про дівчат. Він бурмотів щось впівголоса, покашлював і знов питав. Врешті решт дісталися Тернополя. Віз повільно втягнувся в околиці міста. Марійка вказувала, куди треба їхати. Колеса гуркотіли по бруківці, дзвінко вдаряли підкови. Як і домовлялися, воза зупинили за кілька будинків від гуртожитку. Чекати довелося ледь не годину, нарешті з’явилася Галина, а слідом за нею і Тетяна. Марійці закортіло підійти до дівчат, поздоровкатися і себе показати, мовляв, ось якою я стала, гарною заміжньою жінкою, але станичний утримав її за руку.

— Сиди, доню, не рипайся! Цю справу треба пожувати…

Дівчата пішли до школи, пічник торкнув віжки, розумна конячка помалу потягла воза. Рушили за дівчатами. Марічка лягла на сіно, щоб її випадково не побачили, бо як тоді пояснити, чому не підійшла, не привіталась? І навіщо слідкує?

А дівчата йшли собі, не озираючись, як і мають йти молоді, гарні, не обтяжені ніякими турботами студентки, майбутні вчительки. Раптово Марічка засумувала за цим життям, за втраченим вчительським майбутнім. Хіба повториться такий випадок: нагода вивчитися на вчительку? Народить дитину, потім другу, яке вже навчання? І тут же згадала першу ніч, величезну хвилю і шалене гостре відчуття кохання.

«Е… Ні… Ні на що не проміняю…» — заперечила вона подумки невідомо кому і наче прокинулась. Станичний уважно спостерігав за дівчатами. На перехресті двох вулиць вони розійшлися. Тетяна повернула направо.

— Це вона пішла до школи… — прошепотіла Марійка.

А Галина сунула прямо.

— Куди це вона? — запитав станичний.

— А хто його зна…

Поїхали за Галиною, яка впевнено крокувала тротуаром, жодного разу не озирнувшись. Так було, доки вона не дійшла до цегляного двоповерхового будинку неподалік від залізничного вокзалу. Лише тоді швидко озирнулася та шмигонула на подвір’я.

— Цікаво… — пробурмотів станичний, — а що тут розташовано?

— Не знаю…

— Дуже цікаво… Добре, доню. Поїхали додому. Все, що потрібно, я взнав, дівчат побачив.

На цьому її мандрівка до Тернополя і скінчилася. Вони поїхали додому.

А весна набирала обертів. Сонце перевалило за полудень і гріло так лагідно, що думати не хотілося взагалі. Марійка розляглася на сіні. Віз виїхав за околицю міста та поїхав узбіччям. Колеса припинили торохтіти по бруківці, віз почав колихатися наче човен на хвилях. Марійка задрімала й не одразу почула пічників голос:

— Марійко, а де наразі Любко?

— Та в Драганівці, у рідні відсиджується. Дурень малий, полаявся з енкаведистом…

— Він мені потрібен.

— Любко? Хіба він при справі?

— Доню, хіба тобі це потрібно знати? — питанням на питання відповів станичний.

— Але він мій рідний брат!

— А хіба це має значення для справи? Хіба брат чи сестра не може виявитися зрадником? Для справи це не має значення — брат чи сестра, чи батько… Про справу не з тим, з ким можна, а з ким потрібно! Пам’ятаєш? То зможеш йому переказати, щоб він прийшов до мене?

— Але ж його шукають!

— То нехай прийде вночі.

— Добре, перекажу.

На околиці села Марійка зійшла з воза. Було вже далеко по обіді, коли вона повернулася додому. У хаті поралася свекруха, чоловіки працювали на подвір’ї. У Марійки склалися добрі стосунки з Василевими батьками та братом. Усі дружно працювали на господарстві, а Марійка ще встигала допомогти своїм батькам, правда, не так часто, як бажалося. Ось і сьогодні, швиденько попоравшись біля худоби, вона війнула до батьківської хати. Треба було виконати наказ дядька Василя і якось переказати Любкові, щоб той прийшов до нього.

— Доню… — розквітла у посмішці мати, побачивши у дверях Марійку.

— Доброго дня, мамо! — лагідно притулилася до неї, — як ви тут?

— Як… Як… Як сироти! Ти у чоловіка, Любко в Драганівці, а ми з батьком удвох, наче й дітей у нас ніколи не було! Може, перебралися би з Василем до нас? Хоча б тимчасово?

— А Любко коли буде? Він що-небудь казав, коли прийде?

***

Любко не знав, котра година, восьма чи дев’ята. У березні темніє рано. Небо було високе і на диво чисте, засипане зірками, наче хтось набрав у долоні чарівного пшона та щедро засіяв цю кришталево чорну безодню. Надвечір трохи приморозило, і це було добре. Краще вже йти по примерзлій дорозі, ніж місити весняну багнюку, у якій грузнуть ноги. Любко йшов додому. Набридло йому в тій Драганівці! Прохоренко зрадів, коли Любко до них прийшов. Аякже! Весна на носі, а тут зайва пара робочих рук! І платити не треба, а бараболь у льосі доста. І так запряг хлопця, що той не мав ані хвилини спокою! Вже першого ж тижня покаявся, що так брутально розмовляв з енкаведистом.

— Ні, правий пічник! Треба бути розумним! Ось зараз пожинаю плоди своєї дурості…

А Прохоренко завантажував його роботами. Нарешті Любкові усе це остогидло і він вирішив повернутися додому. Ось ішов, а в душі жевріла надія, може, енкаведист вже й забув про його дурну витівку? Може, залишить його в спокої? Бо ж і роботи вдома до біса, адже не тільки Прохоренки до весни готуються, а й батьки!

Він пішов не вулицею, а городами, знайомими з дитинства стежками, намагаючись не робити галасу і не дратувати собак. А хто його знає, що там вдома відбувається? І раптом, коли до обійстя залишалося пройти ще два сусідських городи, він почув за кущами чиїсь приглушені голоси. Хтось розмовляв польською. Як і всі селяни, Любко володів нею вільно. Він прислухався і те, що почув, змусило його вкритися холодним потом. Хтось збирається попалити хати. Любко закляк на місці, здалося, що він забув, як дихати. Але що робити? Скільки нападників і де вони? Як попередити батьків та сусідів? Не дай Боже, хрусне зараз під ногами якась гілочка, його ж заб’ють! На місці ж заб’ють кляті ляхи! У кущах хтось клацнув затвором. Отже в них і зброя є! Там знов зашепотіли. Під цей шепіт Любко навшпиньках, намагаючись нічого не зачепити, позадкував подалі від небезпечного місця. І лише тоді, коли пройшов метрів з п’ятнадцять, кинувся бігти. По городі, по городі, через паркан… Сусідський собака рвонувся і клацнув зубами біля самої литки, але не дотягнувся, і зайшовся злим гавканням. Любко вже знав, що йому робити. За кілька хат — церква з дзвіницею. Туди! Туди! Він за щось перечепився і впав, боляче вдаривши коліно, але підскочив і знов побіг. Біля вуха щось свиснуло… Не одразу зрозумів, що то постріл, а коли зрозумів, то запетляв, мов заєць. Ось уже й дзвіниця. Хлопець вхопив товсту мотузку, першу, що попала під руку. Над селом понеслися тривожні звуки церковного дзвона.

Цієї ночі Скворцов ночував у Стасові. Так вийшло, що він затримався тут по справах до пізнього вечора. Справа ця наче й не мала відношення до держбезпеки, але була вказівка з обласного управління — підключитися. Мова йшла про заготівлю сіна. Армії було потрібне сіно. Багато сіна, бо армія мала безліч коней. Тому в січні у Тернополі був утворений спеціальний, заклад — Заготсіно, а в повіти призначені спеціальні уповноважені. Минуло два місяці, але сіно заготовлялося, як мокре горить. А коні чекати не можуть, їх треба годувати, бо виздихають. Тому до цієї справи був підключений НКВС. Скворцову дістався саме Стасів. Він приїхав сюди зранку. Спочатку осів у сільраді, обговорив справу з головою та секретарем, а потім разом з ними та уповноваженим від Заготсіна пішов по хатах. Чутка про те, що будуть відбирати сіно, миттєво рознеслася по селу. Усюди уповноваженого зустрічали вороже. Ще б пак! Адже зайвого ніхто не мав, та ще й навесні. Вистачило б для своєї худоби! І мало кого цікавило, що влада обіцяє за сіно заплатити якісь копійки. Папірцями худобу не нагодуєш! Але присутність поряд з уповноваженим енкаведиста стримувала селян. Знали, що ця контора жартувати не буде! У разі чого — за шкірку та у «попівський дім», а звідти шляхи відомі: чи то у табір, чи до Сибіру, на вільні хліби… Крім заготівлі сільрада того ж дня виділила п’ять гектарів найкращого сінокосу, та ще й у тому місці, де вказав Скворцов — біля шляху, щоб було зручно вивозити сіно. За день обійшовши з двадцять хат, він таки зрушив справу з місця. Сіна ж не сховаєш! Є копиця — занотували, що винен три вози і спробуй не вивезти! Бурчали чоловіки, голосили жінки, але Скворцов не зважав. Втомилися і вирішили заночувати у голови сільради. Тільки сіли вечеряти, вже і по чарчині міцнючого самогону налили, як вдарив церковний дзвін.

— Що за катавасія, — здивувався голова сільради, — чи то хто горілки надудлився?

А дзвін бив і бив, якось нерівно й тривожно.

— Что-то тут не так… — стривожено промовив Скворцов, почекав ще хвилину і скомандував, — ану, одеваемся и пошли!

На ходу він витягнув пістолет, перевірив набої і знов засунув у кобуру. За ним перевірив зброю уповноважений.

На площі вже зібрався гурт селян. У темряві Скворцов не одразу розгледів, хто ж це калатає у дзвін, а коли розгледів, то здивувався. Він впізнав того самого хлопчину, який нагрубіянив йому, коли він був у Стасові останнього разу. Зараз хлопчина був розхристаний та брудний, груди його важко здіймалися. Він, нарешті, припинив калатати у дзвін:

— Люди! Там у кущах лядські бандюки були! Сам чув, як вони казали, що хати палити будуть! А по мені стріляли, але не влучили!

Скворцов підскочив до хлопця:

— Где видел? Где именно?

Любко закляк. Ось тобі на! Одразу нарвався на енкаведиста! Який неталан! Скворцов побачив, що Любко впізнав його, посміхнувся та плеснув хлопця по плечах:

— Ладно, не бзди, парень! Показывай, где бандитов видел?

Зі Скворцовим попереду, який тримав у руках пістолет, натовп сунув до тих самих кущів, де Любко зустрів бандитів. Сусідський собака, від якого Любка врятував лише короткий ланцюг, переляканий тим, що відбувалося, заховався в буду. Хтось по дорозі прихопив на подвір’ї сокиру, хтось вила, що стирчали з купи гною.

Метрів за двадцять від місця, де він почув розмову бандитів, Любко спинився:

— Ось там! — він тицьнув пальцем у бік кущів, — ось там вони кляті стояли…

Скворцов підняв руку:

— Ану, подождите… Я сам…

Ясна річ, нікого вони у кущах не знайшли. При ясному світлі місяця уважний Скворцов надибав на пару недопалків, які лежала на чорній землі, невиразні сліди на пів-замерзлій багнюці та жовтеньку новеньку гільзу, від якої виразно тхнуло згорілим порохом.

— Убежали… Само собой… Что ж они, такую толпу ждать будут? Как колокол услышали, видно сразу и рванули! Но ты молодец, парень! Всё правильно сделал… Эй! Ты где?

Любко знайшов у натовпі батька та стояв поруч з ним. Скворцов підійшов упритул до хлопця. Батько напружився і взяв сина за руку, наче енкаведист намагався його забрати прямо зараз.

— Ладно, забыли… Но ты смотри у меня! В следующий раз думай, что говоришь!

Батько полегшено зітхнув, Любко не сказав нічого, тільки очі його блищали в місячному сяйві. Натовп поволі розходився. Мужики жваво обговорювали нічну подію, дякували Богові та Любкові за те, що відвернули біду. Хто його знає, що було б, якби не випадок…

РОЗДІЛ 11

СЕЛИЩЕ КУЛИНЦІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. БЕРЕЗЕНЬ 1940 РОКУ

Коли наступного дня Скворцов повернувся до Кулинців, на нього чекала несподівана новина: поки він був у Стасові, Шиманський заарештував голову повітвиконкому Смикалюка. Про це розповів йому Гребінкін, який і провів арешт голови. Виявилося, що Смикалюк зігнорував рішення повітвиконкому та повернув Моргусу Шворнаху будинок та один склеп.

— Как это возвратил? На основании чего возвратил? Этот еврей даже драку устроил во время национализации! Смыкалюк что, с ума сошел?

— Вот так… Взял и возвратил! — і Гребінкін знизав плечима.

Подія була непересічна. Скворцов одразу пішов до Шиманського. В нього теж уже виникали деякі підозри, а крім того був ще лист з обласного управління держбезпеки. Може, треба було за цим Смикалюком краще послідкувати? А чи не поспішив Шиманський? У листі чітко було вказано: встановити таємний нагляд!

— Где он?

— Да у нас, в подвале… — Гребінкін шморгнув носом, мабуть десь застудився.

Як не кортіло Скворцову одразу побалакати зі Смикалюком, він втримався і не став цього робити. По-перше, треба обговорити ситуацію з начальником відділу. А хто його зна, що воно і як? Усе ж таки голова повітвиконкому! А по-друге, Скворцов був з ним у непоганих стосунках. Тому будь-який необережний крок може кинути підозру й на самого Скворцова. І він поквапився до Шиманського. Той читав розкладені на столі папери.

— А… Скворцов! Здорово! Ну, много сена накосил в своем Стасове?

— На полк наскрёб, однако… Может, чуть меньше! Жлобы они, эти западенцы, честное слово! Давить их надо! Все они в первую очередь о себе думают! Ну, ничего… Мы их научим Родину-мать любить! Для этого мы здесь и поставлены.

— Вот-вот, — підхопив Шиманский, — тебе уже сказали, что я Смыкалюка взял?

— А как же… Как его угораздило Шворнаху дом вернуть?

— Вот и я удивляюсь… За какие такие красивые глаза? Да еще в придачу с магазином! Может, надеялся на чью- нибудь защиту?

Капитан кинув на Скворцова погляд, наче прицілювався. У душі в того дунув крижаний протяг. Ось вона, небезпека!

«Что же я тебе плохого сделал? — подумав лейтенант, — только хрен ты меня возмёшь!»

А вголос промовив:

— И я о том же подумал! Допрашивал уже?

— Ещё нет, но можем организовать! Он же у тебя?

— У меня, — відповів Скворцов, і впевнився, як правильно зробив, що не став допитувати Смикалюка сам, — не зря… Ой, не зря Шиманский засадил его ко мне в «поповский дом»! Что-то он задумал… А чего к себе не посадил? Что у него, места в камерах нету?

— Тогда идём… — запропонував Шиманський.

Удвох вони пішли до господарства Скворцова. Колишнього голову привели за хвилину. Він підтримував руками штани, бо згідно правил в нього забрали ремінця.

— Товаришу капітан…

— Какой я тебе товарищ?!! — визвірився Шиманський.

— Ага… — подумав собі Скворцов, — во-первых, обратился к тебе первому, а во-вторых, назвал товарищем! Хрен ты меня возьмёшь!.. Вот-вот, а теперь ещё и рот затыкаешь…

Шиманський підскочив до колишнього голови і затопив йому в пику. Той зойкнув і, наче пір’їнка, відлетів у кут кімнати.

— Смотри мне! Товарищ…

— За що? — простогнав Смикалюк.

— А вот это уже другое дело, — по-діловому промовив Скворцов та крикнув варті: — Гребенкина сюда!

Гребінкин заскочив у кімнату, наче чекав під дверима, а може, так і було.

«Подслушивал, сволочь…» — неприязно подумав Шиманський.

«Молодец, — подумав Скворцов, — в случае чего имеется свидетель!»

А вголос сказав:

— Садись, будешь протокол писать!

Гребінкин прилаштувався за стіл, дістав бланк протоколу допиту та почав писати:

— Фамилия… Имя… Отчество…

— Тов… Пане… Громадянине капітан, за що мене? Що я таке зробив? Це помилка! Жахлива помилка, слово честі!

— Помилка… Помилка… Ошибка, что ли? Какая еще ошибка! Ты чего этому… как его… Мордехаю…

— Моргусу, — виправив Скворцова капітан, — Моргусу Шворнаху.

— Вот-вот… Шворнаху этому самому, дом возвратил? Да еще с магазином! Что, сука, взятку взял?

— Я?!! — зробивши великі чесні очі, здивувався Смикалюк, — я? Хабара? Та нізащо! Ви б запитали по-людськи! Був лист з облвиконкому. У Києві було прийнято рішення що теє… Невеликих торгашів не чіпати, а те, що забрали — повернути. Лист у мене в кабінеті лежить! А ви битися одразу!

По тому, якими чесними у Смикалюка були очі, Скворцов одразу вирішив, що голова бреше. Він мав багатий досвід, його так просто не обдурити! Хоча, треба визнати, відповідь Смикалюка його трохи збентежила, але лише на мить.

— Гребенкин, а ну, пошли кого-нибудь… Пусть письмо поищут…

Гребінкин прожогом кинувся в коридор. Було чутно, як він давав комусь команду, що треба знайти в кабінеті голови повітвиконкому.

— Я вот что тебе скажу, — казав далі Скворцов, — может такое письмо и вправду есть, только что ж ты мне, гад, мозги паришь? Это Мордехай-то…

— Моргус… — знов поправив його Шиманський.

— Да хрен с ним! Моргус, Мордехай…. Какая разница? Пусть будет Моргус! В каком сне ты видел, что это мелкий торговец, а? Наум, слышишь, а ведь золотишко-то у Мордехая этого так и не нашли… Смыкалюк, нашли у него золотишко? Чего молчишь? Может, этот Моргус поделился с тобой маленько, а?

Скворцов звівся зі стільця і, наче тигр, м’яко та нечутно, підійшов до Смикалюка:

— Ну? Что молчишь? А почему мы связную в церкви упустили? Ты же видел, что эта девка не ваша, не кулинецкая? Почему промолчал? А кто сказал бандеровцам, что мы Костю Мазура утром брать будем? А его потом грохнули! Ну?!

Скворцов нахилився і заглянув Смикалюку прямісінько в зіниці, а той відчув, наче йому в очі заглянули два бездонні дула, з яких за мить вилетить смерть. Він замружився. У кімнату вбіг боєць, якого посилали за листом.

— Товарищ капитан, вот… — простягнув теку з документами, — вот тут письмо.

Капітан почав уважно вивчати документ. Скворцов підійшов іззаду і теж взявся читати. То було рішення Раднаркому УРСР від 9.12.1939 року, де йшла мова про недоліки в справі націоналізації. Дійсно, там було вказано на те, що часто-густо націоналізують майно дрібних підприємців, а їх самих разом з родинами виселяють на вулицю без надання іншого житла і відбираючи геть усе. Це викликає обурення значних верств населення, що зараз недоречно. Місцевим органам влади пропонувалося таким підприємцям житло та майно повернути.

— Ну, бачите? Що я не так зробив? — запитав Смикалюк, коли енкаведисти, нарешті, закінчили читання документа.

— Я тебе ещё раз повторяю, ты… С какой стати ты взял, что это торговец мелкий? Два магазина и дом в два этажа! Ничего себе! Взятку взял?

— Та ви що! — запротестував Смикалюк, — якого ще хабара?

— Не хабара, а взятку! Не знаю, насчет хабара, но взятку взял точно! Наум Лазаревич, а сходим в гости к этому самому Мордехаю?

— К Моргусу…

— Да хрен с ним…

Заарештованого відправили до камери, а самі поїхали до Шворнаха. Той саме був у склепі, впорядковуючи крам після того, як його «порахувала» комісія.

— Ой, вей… — хитав головою торговець, занотовуючи збитки: майже третина товару була розкрадена. Він вже прикидав, наскільки має підняти ціни, щоб хоч якось відшкодувати втрати. Саме у той час, коли визначився, що це має бути щонайменше десять відсотків, двері розчахнулися, і на порозі стали дві найстрашніші у Кулинцях людини. Шворнах закляк. Скворцов поглядом господаря окинув крамницю.

— И вот это нынче называется маленький магазинчик? Собирайся, Шворнах, поедешь с нами!

— За що?!! — заволав торговець, — я ж за все розрах… — і замовк, зрозумівши, що зопалу бовкнув зайве.

Скворцов і Шиманський насторожилися.

— Что-что? Что за «розрах»? За что «все розрах»?

Скворцов зробив крок і опинився за прилавком. Він вихопив «ТТ» та приставив Шворнаху до скроні:

— Или ты, падла, сейчас же скажешь, за что и с кем ты «розрах», или я тебя при попытке к бегству! Имей в виду: Смыкалюк уже сидит в моём подвале!

Шворнах заплющив очі.

— Ну! — наче вперіщивши батогом, рикнув на нього Скворцов.

— За що це все мені… — простогнав Шворнах і тут же, без будь-якої паузи додав, — заплатив я Смикалюку… Золота дав… Хай він здохне!..[25]

Два сержанти, Гребінкін та Тур, довго гамселили Смикалюка, вибиваючи з нього зізнання, з ким він зв’язаний у місцевій організації ОУН, але так і не вибили. Розумів голова, що просто хабар — це життя, а політична стаття — це вже майже смерть. Вперся може вперше в житті, і витримав усі тортури: нікого з ОУН не знає і крапка. Сержанти захекались, Скворцов плюнув та наказав повернути його в камеру. Хто їх знає, цих западенців? Може, й справді нікого не знає? У невеличкій кімнаті, що правила за камеру, крім Смикалюка було ще з десяток чоловіків. Хто сидів, хто лежав на брудному сіні, накиданому на підлогу. Колишній голова довго приходив до тями, лежачи на крижаній долівці. Ніхто йому не допоміг, ніхто не сказав доброго слова. Багато хто сидів тут завдяки йому, тому співчуття годі було чекати, лише хтось кинув зневажливо:

— Приїхали, пане голово…

***

Вже тиждень Любко мешкав у Тернополі, у знайомих Пана Коцького. Ніхто нічого його не питав. Прийшов чоловік і живе, наче нікого це не стосується. Зранку йде, з’ївши кілька картоплин, ввечері приходить. Знов пара картоплин і спати. Весь день він стежив за дівчатами з педшколи Галиною Перебийніс та Тетяною Бачинською. За Тетяною слідкувати було нецікаво. Гуртожиток — педшкола, педшкола — гуртожиток, ось і всі маршрути по яких вона ходила. Ну, ще у склеп зайде, придбає щось на вечерю. Правда останні два дні з’явився один хлопчина, який ускладнив Любкові задачу. Він також вчився у педшколі, але був тернополянином. Любко мусив одного разу провести його аж додому, навіть взнав, у якій квартирі той мешкає, але нічого підозрілого ні за Тетяною, ні за цим хлопчиною не помітив. За Галиною слідкувати було значно складніше, а тому й веселіше. Та після занять гасала по всьому місту. То співала у якомусь хорі, то зустрічалася з молоддю, яка потім роз’їжджалася на усі боки, спробуй, прослідкуй за всіма! Але за цей тиждень саме у той цегляний двоповерховий будинок, про який говорив пічник, вона таки ні разу не заходила. У понеділок Любко вирішив послідкувати саме за цим будинком. Стежити було важко. Невеличкий дворик, де ніде заховатися і все, як на долоні. Тоді він пройшовся туди-сюди по вулиці, придивляючись до перехожих. Але ніхто в будинок не заходив і з нього не виходив. Довго вештатися біля нього теж не виходило, бо не можна було допустити, щоб хтось помітив, що він за кимсь стежить. Треба залишатися непомітним будь-що, так вчив станичний. Тому він кружляв навколо, поглядаючи у бік будинку майже цілий день. Надвечір почали повертатися з роботи мешканці. Сутеніло, й подекуди вже почали освітлюватися вікна. Поміркувавши, Любко вирішив скористатися темрявою і вперше зайшов до під’їзду. Крадучись, щоб, не дай Боже, якась сходинка не рипнула під ногою, він піднявся на другий поверх. В будинку було шість помешкань, по три на поверх. У п’ятьох були ознаки життя: чулися кроки, розмови, а в одній навіть сварка. Жінка дуже голосно сварила чоловіка, він невиразно белькотав у відповідь. Лише квартира на другому поверсі праворуч була тихою. Любко вийшов з будинку та глянув на вікна — темні. І він наважився. Піднявшись знов на другий поверх, постукав у сусідню квартиру. У дверях з’явилася жінка років сорока, у фартуху, домашньому халаті та капцях.

— Прошу?

— Вибачте, пані, я шукаю Галю.

— Галю? Яку Галю? А прізвище? Хоча Галі в нашому будинку наче нема…

— Прізвища не знаю, але мені сказали, що вона мешкає у шостій квартирі.

— У шостій? Я взагалі не знаю, хто там мешкає… Приходить якийсь пан, але доволі рідко… Я навіть не знаю, як його звуть… Дівчину якусь бачила разів зо два, але хто вона — також не знаю. Ні, у нашому будинку Галі немає…

— Даруйте, пані…

— Прошу…

«Сумнівна квартира… Слово честі, сумнівна…» — так думав Любко, повільно ходячи в вечірній темряві туди- сюди повз будинок. Він дочекався, коли світло у вікнах почало гаснути, бо люди вкладалися спати, та й пішов собі. Треба було відпочити, адже завтра знову мав провести на ногах цілий день. Станичний правильно сказав: у селі всі один одного знають змалечку, а тут зовсім незнайома людина. Перш, ніж залучати її до справи, треба дуже добре до неї придивитися.

Лише на дев’ятий день Любкового перебування в Тернополі, Галина Перебийніс пішла до двоповерхового будинку. Сутеніло. Дівчина впевнено крокувала тротуаром, лунко цокаючи підборами. Хлопець непомітно крався за нею. Будинок за будинком вони наближалися до мети. Коли повернули в сторону залізничного вокзалу, Любко вже був впевнений, куди вона йде і в яку квартиру. Він і сам не знав, звідки та впевненість узялася, але вона з’явилася і не зникала. Все сталося так, як і передбачав. Вікна в «сумнівній» квартирі світилися, це він побачив ще здаля. Галина процокала підборами на другий поверх, це він почув, коли нечутною тінню прокрався за нею у під’їзд.

— Ну, наконец-то…

— Добрий вечір!

Що було далі, він не чув, бо двері зачинилися. Зараз йому нічого не залишалося робити, тільки чекати. Любко вийшов надвір та обійшов навколо будинку. Як же він одразу не подумав! Дерево! Поруч з будинком росла стара висока липа. Перехожих не було, підстрибнув, вхопився за товсту гілляку, підтягнувся та сховався у плетиві темних гілок. З липи було гарно видно, що відбувалося в одній із кімнат «сумнівної» квартири. За столом сиділи двоє: Галина та чолов’яга років сорока, в сірому костюмі. Про що йшла мова, звісно, було не чутно. Галина щось розповідала, а чолов’яга занотовував, час від часу перепитуючи. Розмова тривала з годину, після чого він кудись вийшов, повернувся з пляшкою та коробкою цукерок у руках. Пляшку відкоркували, випили вина й почали цілуватися.

«Та-а-ак… — подумав Любко, — це, може бути й цікаво, але справи не стосується.»

Парочка підвелася і вийшла. Якщо Любко й розмірковував, то лише півмиті. Він пробіг по гілці, опинився біля підвіконня і заглянув у відчинену кватирку. Ще мить знадобилася, щоб скинути кожушок, який нечутно впав на землю. Хлопець прослизнув у кватирку. З-за ледь прочинених дверей спальні неслися тяжке дихання і зойки.

— От сучка… — Любко підскочив до столу.

Зошит, у якому «сірий чолов’яга» робив нотатки, лежав на столі. Достатньо було погляду, щоб зрозуміти, що саме занотовував Галинин співбесідник.

«… студент другої групи… сказав… вчитель сказав… ще хтось щось сказав…»

Любкова рука вже піднялася, щоб забрати зошит, а потім він передумав. Зойки в сусідній кімнаті стали голосніші.

«Час вшиватися, — майнуло в голові, — все що треба — зроблено.»

Він підскочив до вікна, швиденько відчинив його, в обличчя війнуло нічною березневою свіжістю. Миттєво перебрався на карниз, на секунду затримався, подумавши, може, все ж варто забрати зошита, потім махнув рукою, закрив вікно й плигнув донизу. Саме в цей час двері в сусідню кімнату прочинилися, і звідти вийшов чолов’яга. Він вже був без костюма, навіть без трусів. Не підозрюючи, що за короткий час у кімнаті побували гості, пересмикнув плечима:

— Ба, яка гаряча… — потім налляв у стакани вина, забрав цукерки та повернувся до спальні.

Наступного ранку Любко поїхав додому.

А ще за тиждень педшкола була вражена жахливою новиною: Галину Перебийніс знайдена біля двоповерхового будинку застреленою. На грудях — записка: «Таке чекає на всіх сексотів».

РОЗДІЛ 12

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ТРАВЕНЬ 1940

У Стасові з’явилося багато людей у формі. Поруч із селом закінчували будувати аеродром. За березень та квітень спланували злітну смугу, засіяли її травою. Поруч почали будувати казарми, їдальню, диспетчерську вежу, ще якісь приміщення. З’явилися і літаки, великі, пасажирські, і коротенькі, товстенькі, з обрубаним носом. Не треба було довго вдивлятися, щоб зрозуміти, що ці літаки — військові. Село непокоїлося, цілий день на летовищі щось гуло та стріляло. Запахло бензином — неподалік збудували бензосховище. Аеродром був цивільний, тому треба було возити пасажирів, для чого зі Стасова до Тернополя наприкінці травня пустили рейсовий автобус. Це сподобалось мешканцям села. Такого досі ніхто й не чув: сів у автобус і за годину в Тернополі. Автобус, правда, ходив не дуже часто, усього кілька разів на день, але раніш і такого не було.

Те, що в селі з’явилося багато військових, не сподобалось станичному. Де військові — там патрулі, комендатура, особливі відділи і таке інше. Але, незважаючи на цю нову обставину, організація планів не змінила, а згідно плану треба було налагодити вишкіл молоді зі справжніми стрільбами.

— Любку, а скажи-но мені, будь ласка, чи мав ти колись нагоду постріляти? — губи станичного склалися в посмішку, що заховалася у вусах, але очі гляділи спокійно, навіть вимогливо.

— Стріляти? — здивувався Любко, — нащо мені?

Тепер вже здивувався станичний:

— Тобто як, нащо? А як же ти збираєшся здобувати волю? Чи вважаєш, що хтось її тобі подарує? Ні, дорогенький… Волю треба виборювати зі зброєю в руках! Іншого шляху нема! А перш, ніж ти підеш воювати за волю, треба цієї справи навчитися! Зрозуміло? Навчитися, інакше тебе вб’ють у першім же бою! І загинеш ти ні за цапову душу, це я тобі обіцяю. Щоб бодай щось робити, треба це знати. Ось чому я тебе питаю: чи вмієш ти поводитися зі зброєю?

Любко знизав плечима. Досі тримати в руках зброю йому не доводилося.

— Отже так, — готуйся. За тиждень підеш у ліс.

— У ліс?

— А ти що, стріляти тут, у селі, будеш? Щоб тебе енкаведисти злапали? Любку, ти як дитина… А ти ж є дитина…

— Я?! — обурено здійнявся Любко.

— Доволі вже, — перепинив його пічник, — вгамуйся. З батьками сам залагодиш справу, чи мені переговорити?

— Та вже сам якось…

— Ну, дивися, а то можу і я.

Вдома сиділа сестра. Вони з матір’ю про щось шепотілися, і коли Любко зайшов у хату, замовкли, а Марічка ледь зашарілася.

— Сестричко! — радісно вигукнув Любко, — Як там твоє подружнє життя? Чи не ображає Василь?

— Та що ти… — Марічка аж розгубилася, — На руках носить!

— Ну… Так вже й на руках…

— А ти що думаєш? В нас дитинка буде…

— Он як… Ну, сестричко, поздоровляю! Тоді ясно, чого це Василь тебе на руках носить!

Він дочекався, доки мати вийшла надвір, і вони залишилися у хаті самі.

— Чуєш, Марійцю, мені за тиждень потрібно поїхати в одне місце, так от… Щось би таке батькам сказати, щоб не дуже питали? Може, щось порадиш?

— В одне місце… В одне місце… — перекривила його Марійка, — до лісу їдеш? На вишкіл?

— А ти звідки знаєш? Ти що, теж у справі?

— Ще раніш за тебе!

— І мовчала?

— Про справу не з тим, з ким можна…

— А з ким потрібно! — підхопив Любко.

— Ти ось що, — сказала сестра, — ти татові так і скажи, що їдеш у ліс, на вишкіл. Але лише татові, а тато сам знайде, що мамі сказати. Навіщо, щоб вона зайвий раз хвилювалася?

Любко так і зробив, і все вийшло дуже добре. Що казав тато мамі, він не знав, але коли за тиждень почав збиратися до лісу, мати лише посміхнулася сумно, мовляв, що ж тут поробиш?

У лісі було здорово. Травень видався теплим, вітру майже не було. Сонечко вже добряче припікало, усюди зеленіла травичка, починали квітнути кульбабки. Надійно захищало від сторонніх поглядів молоде ніжне зелене листя. Правди ніде діти, вночі ще було холоднувато, але хлопці влаштували добрячі курені і від холоду не потерпали. Загін був невеличкий, лише десять юнаків, усі були з різних сіл, тож один одного не знали. Спершу командир наказав забути свої імена, і кожному було присвоєно псевдо.

— До Вовка ти ще не доріс, — пожартував, коли Любко назвав йому псевдо, яке волів би мати, — наразі ти схожий на вовченя.

— Та я!.. — завівся з півоберта Любко, — та я у… — і замовк. Згадав, як станичний наказав: нікому, ні з якого приводу про події в Тернополі не розповідати.

Так Любко став Вовченям.

Навчання почали дуже незвично. Вишикувавши усіх на галявині, командир промовив:

— По-перше, звертатися до мене: друже командир. Звати мене Хмара. А по-друге, ось вам перше завдання: десь тут є схрон. Його треба знайти.

Посипалися питання:

— Де? Який? Великий чи малий? Чи давно зроблений?

На усі ці запитання Хмара лише посміхнувся:

— Ач, які розумні! Може, вам ще вказати, де він? Шукайте! Хто знайде — на вечерю матиме сто грам призових!

Стрій розсипався. Усі почали нишпорити по кущах, між деревами, мало не обнюхуючи кожну травинку. Один Вовченя нікуди не побіг, а залишився у центрі галявини та уважно озирався навкруги. Хмара з цікавістю придивлявся до юнака. Любко обійшов галявину й, незважаючи на гамір, що здійняли його товариші в пошуках схрону, підійшов до Хмари. Той, тим часом, всівшись на старий пень, смалив цигарку.

— Друже командире, чи можу я оглянути цей пень?

Хмара хмикнув:

— Прошу.

Вовченя оглянув пня і неочікувано обхопив його, спробувавши підняти. Раптово той зрушився з місця! Хлопець аж скривився від натуги, і той піддався! Під пнем відкрився вузький лаз до схрону.

— Молодець! — з повагою сказав Хмара, і продовжив, оглядаючи юнаків, що вже підбігли до них, — ось бачите, як треба шукати? Спочатку треба думати, мозок включити, а лише потому — ноги! А скажи своїм друзям, та й мені цікаво, чого це ти присікався саме до цього пня? Хлопці ж побігли одразу до лісу, а ти — ні.

— Та, друже командире, покійна бабуся завжди казали: темніше за все під лампою, тобто ховати треба на видноті, тоді ніхто й не подумає там шукати. А коли ви всілися на цього пня, я й подумав, що вирішили з нас пожартувати. Закрили своєю, даруйте, дупою вхід до схрону, щоб ми тут мордувалися в лісі, та й посміхаєтесь собі…

Хмара зареготав.

— Молодець, Вовченя, одне слово — молодець!

Усі плескали юнака по плечах, наче це вони самі так відзначилися.

А Хмара стояв та й посміхався собі: які гарні хлопці! І раптом посмішку наче водою змило: подумав, що майже усі вони приречені. Енкаведе — страшний ворог, пощади не знає… І скільки таких от хлопців поляже в сиру землю, поки Україна здобуде волю? А може, він сам десь також… Хто знає свою долю?

Зверху було видно, що у схроні лежала зброя.

— Це ж звідки стільки добра? — вражено запитав хтось.

— Ляхи подарували. Коли їм тут совєти чосу давали, так добрі люди про це добро подбали. Зібрали, почистили, змастили та й для вас заховали. Я цей схрон показав, бо вам усім довіряю, а ви повинні пам’ятати, що зробити такий — дуже велика праця. Виказати його, уві сні, під тортурами, напідпитку, у будь якій спосіб — тяжка зрада, яка карається на горло. Ось так…

Сміх затих, посмішки зникли, усі зрозуміли, що жарти скінчилися.

— Давай, Вовченя, лізь…

Любко ступив на хитку драбину, обережно щаблями добрався донизу. Світла з отвору було доста, щоб він розгледів, що ж тут заховано. А заховано було десятка зо два крісів[26], кожен замотаний у окремий мішок, змащений, з десяток пістолетів, загорнутих у промащений папір, а всі разом складені в проолієний мішок, і навіть два ручні кулемети, упаковані так, як і кріси. У кутку — кілька ящиків і окремих цинків із набоями.

— Що подавати? — запитав він у Хмари.

— На кожного по крісу, мабуть, пару пістолетів і один кулемет. Візьми цинк із набоями, а в кутку, поруч з ящиками, має лежати невеличкий мішечок із набоями до пістолета. Знайшов?

Любко у темному кутку намацав мішечка:

— Знайшов! Я наверх це не винесу, драбина не витримає… Трохи струхла… Я спускався, вона вже тріщала, а з вантажем…

— Добре, зачекай, зараз мотузка дамо…

Зброю підняли наверх. Звільнені мішки вклали в один та скинули донизу. Акуратно повернули на місце пень. Хмара причепливо оглянув його і, не знайшовши до чого присікатись, повів юнаків до табору.

Так почався вишкіл Любка Грицая, який тривав два тижні.

***

Ще у Кракові, розробляючи план акції, було вирішено, що перш ніж представник увійде в Тернопіль, він має передати звістку комусь у передмісті, так би мовити, залишити по собі запасний варіант. А раптом у Тернополі попаде до пазурів енкаведистів? Надто великою була задумана справа, щоб допустити її провал із-за якогось дурного випадку. Після вивчення можливого маршруту руху було вирішено, що представник, котрий на час небезпечної подорожі взяв собі псевдо «Вітер», зробить проміжну зупинку в Мешковичах. Він отримав пароль до станичного Буревія, котрим і скористався учора ввечері. Перед тим, як ліг відпочити у духмяне сіно на горищі, представник мав коротку розмову зі станичним, кого запросити на таємну нараду.

До кожного запрошеного були послані зв’язкові. Обміркувавши отриману інформацію, пічник відправив до Кулинців Марусину. Василь, чоловік Марії, особливого захвату від такої, майже нічної, подорожі не виявив. Він боявся за жінку, бо ж вона була у тяжі, хай недовго, усього місяць, але ж у тяжі! Але Марія була невблаганна: треба по справі, і край! Єдине, чого домігся Василь, так це супроводжувати жінку до того місця, до якого вона дозволить, і там на неї чекати, скільки буде потрібно. Щоб не впадати нікому в око, пішли пішки.

— Воза за кілометр чутно! — припинила вона розмови чоловіка про воза, — коня не заховаєш!

З таким аргументом сперечатися було важко, Василь глибоко зітхнув і пішов поруч з дружиною. Але невдовзі й сам був задоволений, що сталося саме так. Вечір був чудовий! А коли вже в кущах, поблизу шляху, заспівав соловей, то Василь не стримався і почав цілувати жінку, гаряче, пристрасно, обпікаючи їй губи своєю жагою.

— Васильку… Ти з глузду з’їхав… Треба йти…

— Почекають… — шепотів той, ведучи Марійку в кущі, де зазивно співав соловейко, — почекають з півгодини…

А вона й не дуже пручалася, бо спів тої сірої непомітної пташки наче розбудив у її душі ті ж струни, які кількома хвилинами раніше торкнув у Василевій. І вони кохалися на постеленому плащі, палко, нестримно, до повного спустошення. І ще кілька хвилин лежали поруч притулившись, наче таким чином набиралися один у одного сил, аж доки Марійка не схаменулася:

— Васильку… Треба йти.

— Як гарно!

До Кулинців добралися опівночі. Містечко спало. Залишивши Василя на околиці й почекавши, поки той не заховається у кущах, вона пішла в бік вулиці, де мешкав повітовий. Там все сталося, як гадалося. Для термінового зв’язку повітовий мав схованку біля хати. Користуватися нею можна було в крайньому випадку, як ото зараз. Марійка поклала «штафетку» в схованку одним коротким швидким рухом. Якби хтось за нею і слідкував зараз, то все одно б нічого не помітив у нічній пітьмі, так справно вона це зробила. Пройшла собі повз хати нечутно, мов примара, і зникла, наче її тут і не було ніколи. Василеві довелося недовго чекати на неї. Вони заквапились додому. Проходячи повз кущі, де лише півтори години тому кохалися, глянули один на одного і весело розреготалися.

— Ох і дурень ти, Васильку! Такий дурень, аж дим йде!

— А сама? Ха! А сама? Аж підстрибувала!..

Раптом Марійка припинила реготати, притулилася до чоловіка та сказала ледь чутно:

— А як нам добре було разом! Га, Васильку?

Той нічого не відповів, лише поцілував та легенько потяг її у кущі:

— Може, ще разок спробуємо?

***

Незважаючи на пізню годину, Скворцов був у своєму кабінеті. З Тернополя прийшла термінова шифровка: через його район, точна дата невідома, має пройти представник Центрального Проводу ОУН. Він несе з Кракова у Тернопіль директиву Проводу на підготовку до збройного повстання[27]. Десь у районі має відбутися зустріч представника з місцевим активом. Треба було скористатися моментом і придушити усю цю наволоч із представником на чолі.

Але як? Як вирахувати, де вони можуть зібратися? І раптом проста думка осяяла його. Настільки проста, що він одразу не повірив сам собі: адже для того, щоб зібрати місцевий актив, поміж сіл мають піти зв’язкові. Невідомо, скільки їх буде, але ж будуть! Треба терміново влаштувати засідки і спробувати прослідкувати за ними. Не вдасться прослідкувати, тоді схопити та спробувати вибити з них, де відбудеться та зустріч. Діяти потрібно негайно. Шиманський трохи побурчав: виходило, що майже усіх офіцерів відділу треба направити у засідки. Він розумів, що Скворцов має слушність. Негайно була піднята по тривозі рота Коваля. Увесь особовий склад відділу НКВС був використаний для створення засідок. Офіцер із відділу та два бійці з роти — ось і засідка. За браком часу конкретне її місце мав визначити офіцер, а Скворцов лише показав на карті, який шлях кожна засідка мала перекрити. Звісно, усі шляхи в районі не перекриєш, але спробувати половити рибку хоча б такою дірявою сіткою варто. Іншого виходу нема. Наряди вирушали негайно.

***

Першою почула гул вантажівки Марійка.

— Чекай-но, — припинила вона чоловікові залицяння, — наче хтось їде на машині.

— Та звідки… — почав Василь, аж раптом почув гул двигуна.

Вони причаїлися у кущах. Саме напроти них, на шляху, зупинилася машина, з неї вистрибнули три чоловіки.

— Все, что ли? — запитав хтось із кабіни.

— Так точно, товариш лейтенант!

— Внимательно тут! Завтра к обеду сменю. Если кого возьмёте, руки-ноги связать, в рот кляп и пусть лежит. Завтра разберёмся… За ночь, небось, не помрёт… Поехали!

Знов запрацював двигун, і полуторка від’їхала. Прибулі засвітили ліхтарем, оглядаючи кущі.

— Хорошеє место для засады. Кусты растут почти вплотную к дороге.

Марійка з Василем заклякли. Вони навіть дихати боялися, адже засідка була щонайбільше метрах в десяти від них.

Прибулі ще трохи пововтузилися, мабуть, влаштовуючись зручніше, та й затихли.

— На когось чекають, — ледь чутно прошепотіла Марія, Василь приклав пальця до рота: замовкни! Покрутив головою, вишукуючи шпарину в кущах, і махнув рукою, мовляв, йдемо. Крок за кроком, обережно, повільно, нечутно, віддалялися вони від засідки, аж раптом Марія оступилася і зав’язла в багнюці. Вона ледь не зойкнула, але вчасно прикрила рота долонькою. Ногу з болота витягнула без туфлі. У темряві, до того ж поруч із засідкою відшукати її не було можливості. Марійка розпачливо махнула рукою й пішла босоніж. Потихеньку, вдалося вийти з кущів і далі, пригинаючись, щоб їх не побачили на фоні зоряного неба, вони рушили до Стасова. До обійстя йшли обережно, прислуховуючись та озираючись. Пройшли городами, повз ставок. Полегшено зітхнули лише тоді, коли біля ніг радісно заскавчав їхній Барбос.

— Нарешті дісталися… — промовив Василь.

— Ще не все, — відізвалася Марійка.

— Тобто як? — розгубився Василь.

— Я ще до станичного піду, треба повідомити його про засідку. А раптом на когось із наших чекають?

РОЗДІЛ 13

СЕЛО МЕШКОВИЧІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. ТРАВЕНЬ 1940 РОКУ

Розвиднилося. У кущах, де вночі ледь не попали у засідку Марія із чоловіком, затріщало гілля, хтось голосно позіхнув.

— Тихо ты!

— Так, товарищ сержант… За километр же никого! Светло уже…

— Засохни! Тебя не спросил, светло или темно… Сам вижу!

— Я пойду, отолью?

— Иди, только не светись!

— Есть не светиться!

Щось зашурхотіло, гойднулися гілки, і раптом почувся приглушений зойк:

— Товарищ сержант! Тут следы… Вроде совсем свежие!

— Где?

Цією засідкою командував Гребінкін. Він миттю підбіг до бійця, якій роздивлявся на малесенькій галявинці пляму прим’ятої трави.

— Вроде, спал кто-то…

Гребінкін насторожився, наче мисливський собака, що внюшив дичину. Він мовчки уважно оглядав галявинку. Спершу зім’яту траву навколо, кущі, а потім пішов по колу, вздовж кущів.

— Погоди, погоди… А там что? — запитав він невідомо кого, і обережно обходячи прим’яту траву, підійшов до протилежного краю галявини.

Як він побачив зламану маленьку гілочку? Боєць тільки плечима знизав він подиву, але Гребінкін, не гірш ніж розшуковий собака, вже пішов по ледь помітних слідах і метрів за десять наштовхнувся на велику калюжу, й одразу побачив у ній глибокий слід. Хтось уночі оступився просто в глевке багно. Боєць ішов за командиром слід у слід. Гребінкін заглянув у багно:

— Там вроде что-то есть… Ану, пошарь…

— Так грязь же, товарищ сержант!

— Что?! — не зрозумів Гребінкін, — где грязь?

— Есть! — тут же охолов боєць і поліз у багно, намагаючись не затоптати слід і не надто забруднити чоботи. Засукавши рукав, він заліз у слід рукою і щось там намацав.

— Есть, товарищ сержант! — придушеним від хвилювання голосом скрикнув він і витяг з багна жіночу туфлю.

— Таааак… — протягнув Гребінкін, — похоже на то, что кто-то уходил в спешке и в темноте, а иначе кто туфлю просто так бросил бы? А это значит, что кого-то мы с вами профукали, вот что это значит! Этой ночью тут кто-то был, скорее всего, когда мы приехали, а потом ушёл, а мы проворонили! Вот зараза!

За годину туфлю розглядав старший лейтенант. Її помили колодязною водою, і вона сиротливо стояла на столі. Мабуть, жодної жіночої туфлі у своєму житті Скворцов не вивчав так уважно. А виглядала вона звичайнісінько: сірого кольору, низенький підбор, не нова. Розміру, як кинув оком Скворцов, десь тридцять шостого. Ось і вся інформація.

— Золушка хренова! Это что же? Теперь прикажете на всех окрестных баб туфлю одевать? Ну как же так, Гребенкин? Как же вы ее упустили?

— Не могу знать, товарищ старший лейтенант! Ничего не слышали! Тихо было. Ночью да в кустах не нашуметь — дело невозможное. Может, они до нас оттуда ушились? Машину заслышали и дёру! А мы, пока разгрузились да позицию занимали, вполне могли их прошляпить.

— Не могу знать… Не могу знать… Эх, вы… Снова какая-то девка вырисовывается… А вдруг это одна и та же? И там, в церкви, и когда этого Ковалишина грохнули… Интересные дела…

***

Десь по обіді в оселі станичного з Мешковичів Буревій зібралися Кулинецький повітовий Лось, станичні з Великої Прошеви Зуб, з Лодчина Чогар і зі Стасова Пан Коцький. Ще у хаті були два незнайомці. Усі розсілися за столом. Господиня поставила на стіл кілька тарілок зі смаженою картоплею, солоними огірками, кислою, дрібно пошаткованою капустою з тоненькими стрічечками моркви. Капусту господиня засмачила пахучою олією, від чого в хаті запахло насінням. Мали і печеню. Господар придбав пару кілограмів свіжини в сусіда, який напередодні заколов кабанчика. У центрі стола, наче вісь, навколо якої крутиться усе застілля, стовбичила літрова пляшка самогону, закоркована кукурудзяним качаном. Кинувши оком, чи все зроблено так, як годиться, господиня ледь помітно вклонилася гостям та тихо зачинила за собою двері. Забравши із собою дочку, вона вийшла на вулицю. Сіли удвох на ослінчик та почали лузати насіння, тихенько розмовляючи між собою. Така була зараз їхня дуже важлива справа: лузати насіння та дивитися навколо: чи не з’явиться хтось підозрілий. У такому випадку негайно дати знати батькові, тихенько заспівавши «Несе Галя воду…».

А тим часом у хаті йшла важлива розмова. До Мешковичів, на шляху у Тернопіль, завітав представник Центрального Проводу з Кракова. Він ніс повідомлення надзвичайної ваги.

За великим столом, за яким зазвичай збиралася уся родина станичного, зараз зібралися його друзі, побратими у важкій боротьбі за волю рідного краю, також родина, але трохи іншого плану. Вони прийшли послухати, що їм скаже представник Проводу. Він був зовні непоказною людиною: невеличка борідка, коротко острижене волосся, звичайна статура, побачиш одного разу, вдруге можеш і не впізнати. Його супутник навпаки — виділявся широкими плечима, міцною статурою, різкими рисами обличчя. Наче сокирою на поліні був прорубаний навкіс обличчя рот, очі весь час не мали спокою, без упину оглядаючи кожного присутнього, одна рука його постійно лежала на коліні, мабуть десь там, на мускулястому тулубі, була захована зброя. Нараду почав представник:

— Друзі, я приїхав до вас від Центрального Проводу, з-за кордону. Мене звуть Вітер, а це мій друг та охоронець Мовчазний.

Присутні у відповідь теж назвали свої псевда. Вітер продовжив.

— Мене направив Провід із двох причин. По-перше, я маю проінформувати вас про те, що сталося останнім часом у Кракові, а по-друге, виробити план майбутніх дій на рік-два наперед. У Кракові стався розкол. Революційний Провід відмовився виконувати директиву голови ОУН Мельника, і я вам зараз поясню, у чому тут справа, — представник перевів подих і оглянув усіх присутніх.

«А чи підтримують вони нас? — подумав він, — чи зрозуміють?»

А вголос продовжив:

— Очільник надіслав через свого уповноваженого Романа Сушка директиву утриматися від активних дій проти москалів з огляду на те, що, як він вважає, не за горами виступ Німеччини проти Радянського Союзу. Він певен, як тільки Гітлер покінчить із Англією, то він одразу атакує Сталіна. Якщо старанно проаналізувати ситуацію, то так воно і є. Адже після окупації Польщі Німеччина і СРСР підішли впритул! Сталін загарбав Естонію, Латвію, Литву, Буковину, Галичину, а Гітлер майже усю Європу! Хіба вони помиряться один з одним? — невідомо кого запитав Вітер, і сам же відповів, — та ніколи! Вони зжеруть один одного, ось що вони зроблять. Що нам з того? А нам з того те, що коли німці виб’ють совєти з України, ми матимемо шанс отримати самостійність. Наразі німці постійно демонструють свою прихильність до наших ідей. Он, у Кракові під нашу церкву віддали костьол, у Хелмі православний храм теж віддано під нашу церкву, а архієпископом призначено професора Огієнка і таке інше. На підставі усього цього Мельник вважає, що німці піднесуть нам самостійність у подарунок, а потому виникає питання: чи варто зараз боротися? Чи варто нести жертви, якщо усе за нас можуть зробити німці?

— Хм… — недовірливо хмикнув Пан Коцький, — з якого це дива? Чого б це німцям воювати за нашу Україну?

— От-от! І ми про те ж! Але Мельник прислав директиву: зупинити усі акції, накопичувати сили і чекати. Ми не згодні із такою позицією! Степан Бандера вважає, що ніхто нам волю не подарує, а надто німці. Хіба для того вони завойовували усю Європу, щоб дати волю хоча б одній завойованій країні? Тому наразі треба подвоїти наші зусилля. Якщо Європа стоїть напередодні війни між советами та Німеччиною, то ми не повинні склавши руки чекати на неї. Мусимо використати її для досягнення своєї мети як і будь який інший фактор. Наразі Степан Бандера проголосив іншу політику. По-перше, активізувати наші дії на українських теренах. По суті, ми маємо самі звільнитися від совєтів, використовуючи німецьку підтримку. По- друге, підтримати німців, якщо підготовка до війни проти совєтів матиме місце. Більш того, всіляко сприяти підготовці цієї війни. І згодом використати її для досягнення самостійності України.

— Це правильне рішення! — не втримався повітовий Лось, — підійдуть німці до, наприклад, Тернополя, а тут і проголосимо Українську державу. Не будуть же вони з Україною воювати!

— Це як сказати… Що їм Україна? Німеччина понад усе! — ось що у них найголовніше, — задумливо проказав Пан Коцький.

— Згоден! — докинув Буревій, — цілком згоден. Ось ти, друже Лось, погодився б воювати за Угорщину?

— До чого тут Угорщина? — не зрозумів той.

— Достеменно так! — кивнув головою Буревій, — Україна відноситься до Німеччини точнісінько так, як Угорщина до України, тобто ніяк.

— Ну, про Тернопіль, мабуть, мова не йде, — продовжив провідник, — скоріш за все говорити треба за Львів. Так чи інакше Бандеру підтримала уся наша молодь. Виходячи з цього, Провід прийняв його пропозицію щодо підготовки збройного повстання на Галичині. Якщо усе тут запалає, якщо під ногами московських окупантів загориться земля, то німці не зможуть утриматися. В усякому разі ми зможемо звернутися до них за допомогою. Але тоді вони прийдуть сюди не як господарі, а як наші помічники, а це докорінно міняє справу.

Вітер перевів подих, відпив зі склянки води та обвів поглядом присутніх, зважуючи їхню реакцію на почуте.

«Чи правильно я усе сказав? Чи зрозуміють ці сільські вуйки усі складнощі та тонкощі політичного моменту? — розмірковував він, — складні шляхи до волі! Не кожен зрозуміє, де зрада, а де точний політичний розрахунок!»

Адже саме зараз визначався головний напрямок діяльності організації у найближчі роки. Те, що вирішив Провід — одне. Але ж рішення і залишиться лише рядком на папері, якщо його не підтримають низові організації, не підтримають люди, які будуть втілювати ці рішення у життя. Звісно, безпечніше сидіти та чекати на те, коли Гітлер вдарить по советах. Звісно, підняте повстання вимагатиме крови, адже совєти — могутній ворог! Армія і енкаведе — сила, яку не просто перебороти, а самотужки і поготів! Лише спільно з німцями можна надіятися на успіх, а більше чекати на допомогу немає звідки[28].

Присутні сиділи мовчки. Надто важливі питання треба було зараз вирішити для себе кожному з них. Адже робити ставку на німців означало привести на свою землю інших окупантів. А дадуть вони змогу проголосити свою державу чи ні, це ще велике питання! Але іншого виходу нема… Самотужки подужати совєти неможливо. І все ж таки, коли німці прийдуть лише на допомогу, шансів отримати власну державу більше. Та й світова спільнота підтримає…

Першим почав говорити Пан Коцький.

— Врешті годі відсиджуватися за пічкою — гарна думка. Житимемо довше. Але й справа від того сидіння не зрушиться з місця, хіба ні? А німці? Що німці… Хіба вони будуть проливати кров за нашу Україну? А допомогу від них прийняти — це залюбки. Я від допомоги самого диявола у боротьбі зі советами не відмовлюсь!

Вітер із полегшенням і навіть із подивом зітхнув. Оце тобі сільські вуйки! Він тут розпинався з півгодини, а цей чоловік усе сказав у трьох реченнях! Він вже помітив, з якою повагою ставляться усі присутні до Пана Коцького. І як він скаже то, напевне, усі його підтримають. Так і вийшло. Після прийняття принципового рішення про початок підготовки до повстання, все пішло просто й швидко. На зім’ятому папірці написали хто, що та коли повинен зробити. За годину всі питання були вирішені. Перед тим, як розходитися, слово узяв Пан Коцький.

— Ось що, друзі. Я не хотів вас турбувати, але моя зв’язкова, яка ходила до Кулинців до вас, друже Лось, учора мало не попала у засідку. Вважай, дивом енкаведисти її не схопили. На кого вони полюють — невідомо, може, і на вас, — він уважно глянув на Вітра, а може, і на нас, — він перевів погляд на гостей з інших сіл, — мені здається, що ми всі нормально дісталися до Мешковичів лише тому, що йшли вдень. Мало по якій потребі люди ходять від села до села? Тому давайте зараз повечеряємо, і друг Буревій усіх нас якось прилаштує на ночівлю, а по домах підемо завтра, після сніданку. Усі погодилися, крім станичного з Лодчина Чогара. Він лише знизав плечима:

— Не можу, ніяк не можу. Сьогодні вночі маю бути вдома, хай би що… Піду. За попередження дякую, буду уважним. Де твоя зв’язкова напоролося на засідку? На шляху між Стасовом та Кулинцями? Тоді я піду просто полем, подалі від шляху. Бог милує…

Чогар пішов, а всі інші почали вечеряти. Самогон був міцним і не надто смердючим, ніжне і добре підсмажене м’ясо стало усім до вподоби, а щодо капусти, то тут господиня на все село славилася! Ні в кого такої смачної капусти не виходило, як у неї, бо мала особливу для цього діжку з доброго дерева, яка й надавала квашенині дивовижного смаку.

Добре попоїли, трошки випили, але про справу більше анічичирк. Після вечері Буревій поклав Зуба, Лося та Пана Коцького на горищі, на залишки запашного торішнього сіна, де господиня завчасно постелила свіжі простирадла. Вітра з Мовчазним поселили в кімнаті, де спали сини, яких завчасно відправили до кумів, за три хати. Пічник довго крутився на сіні і вже почав засинати, коли почув голос Вітра.

— Пане Коцький?

— Друже Вітер? Не спиться?

— А вам?

— Та майже заснув. Щось трапилось?

— Вирішив трохи свіжим повітрям подихати та навколо роздивитися. Та й побалакати хочу з вами з приводу одного питання. Віч-на-віч.

— Зрозуміло. Зараз злізу.

Вийшли на подвір’я. Присіли на ослінчик, Вітер дістав із кишені пачку цигарок та запропонував станичному. Запалили. Замислено дивлячись на світло-червоний вогник цигарки, Вітер не поспішав починати розмову, заради якої пожертвував сном. Нарешті, коли половина цигарки була випалена, сказав:

— Ось що, друже. У змаганнях за волю нам нема на кого ставити, крім німців. Про це ми вже домовилися, і я радий, що ви всі підтримали позицію тої частини Центрального Проводу, яку очолює Бандера. Але, якщо ми чекатимемо на допомогу від Німеччини, то вона буде чекати на нашу. Чим ми можемо допомогти? Адже ми майже нічого власного не маємо, крім ідеї та людей. Ідея наша німцям не потрібна, у них і своїх досить. Я так вважаю, що ми маємо виходити з принципу: хто не з нами, той проти нас. Якщо ми з німцями, то мусимо діяти так, як і вони. А ось щодо людей… Наша головна перевага в тому, що наші люди тут, на теренах, зайнятих майбутнім ворогом Німеччини. Звідси випливає і головна наша задача…

— Розумію — перепинив його пічник і докинув коротко, — розвідка…

— Так, — погодився Вітер, — саме розвідка. Ми повинні знати усе, чим тут дихають москалі. Усе! Ось у вас у Стасові військові з’явилися. Хто такі?

— Аеродром побудували. Кажуть, цивільний. Але кілька начебто військових літаків я бачив.

— Погано, — неочікувано зробив висновок Вітер.

— Що, погано? — не зрозумів Пан Коцький.

— А те, що начебто. Ти, друже, повинен точно знати, які літаки, скільки їх, номер військової частини, прізвища командирів, наявність зв’язку та місце проходження його ліній і ще багато чого, щоб при нагоді дії цих літаків повністю паралізувати.

— Ну й завданнячко…

— Так, нелегке. Крім того, тобі доручено виконання особливого завдання Центрального Проводу. Ти маєш організувати розвідку на території усього повіту. Вся наша організація — таємна, а розвідка — таємниця у таємниці. З цього часу всі організаційні питання, такі, як прийом до організації новачків, проведення будь-яких акцій — тобі забороняються. Щодо розмов про твою участь у підготовці повстання, то повітовому повідомлять, щоб він тебе не чіпав. Наразі, ти повинен сидіти тихіше за павука на полюванні. Твоя справа — розвідка. Раз на місяць до тебе будуть приходити люди. Звідки — це не твій клопіт, вони будуть пред’являти тобі пароль, ти їм передавати інформацію, яку зібрав. Розвідка — справа марудна і часто густо вимагає грошей. Оце тобі на перший час, — Вітер витяг із кишені тоненьку пачку грошей і вручив станичному, — згодом додамо. Але грішми не розкидайся, щоб не привернути уваги. Та й нема у нас багато радянських грошей, май це на увазі. Є питання?

— Мабуть, за перший місяць я мало що назбираю…

— З чогось треба починати. Нехай мало, але це ліпше, ніж нічого. Далі піде. Головне, налагодити збір інформації. Аналізувати її будуть вже у Кракові, а може, і в Берліні. Але пам’ятай, це сувора таємниця, нікому ні пари з вуст.

— Так, розумію… Якщо москалі взнають — це стінка без обговорень…

— А-а… — махнув рукою Вітер, — що за волю стінка, що за розвідку стінка! Яка різниця?

— За волю якось приємніше, — сумно посміхнувся Пан Коцький, — ніж за чергових окупантів…

Вітер витяг із гаманця половину купюри в один карбованець:

— Це пароль. До тебе прийдуть та запитають: чи можна у вас придбати мішок картоплі? Ти маєш відповісти: є чим платити? Тобі дадуть ось цю половину. Ти порівняєш її зі своєю. Усе ясно?

— Так, — кивнув головою пічник.

— Ото й добре, — Вітер глянув на зоряне небо, глибоко зітхнув, — втомився я за цей тиждень. Мабуть, піду, відпочину.

— Добре, друже Вітер, а я ще посиджу… Щось не спиться. Початую ще трішечки…

Чогара взяли, коли він вже й думати забув про будь-які засідки. За півкілометра від Лодчина, десь о пів на третю ночі, коли він вже мріяв про сон у теплому родинному ліжку, наче з-під землі перед ним вискочило дві темні постаті. Чогар відсахнувся і спробував кинутися назад, але наштовхнувся на третього. Той навіть не хитнувся, коли станичний вдарився об нього, бо був міцний, наче бугай. Тут Чогар відчув, як ззаду вхопили його за руки, наче обценьками, та чимось міцно в’яжуть. І він зрозумів, що порятунку нема.

— Лежи спокойно, а то печень отобью! — пригрозив хтось сиплим голосом.

— А она ему больше не понадобится, — хтось коротко реготнув.

«А може, пронесе? — у розпачі подумав Чогар, — треба щось придумати, де я був і чого йшов уночі? Де я міг бути?»

Він намагався зосередитися, але в голову нічого путнього не приходило. Ніяк не міг придумати, з якого такого дива опинився у полі посеред ночі?

Чогару спутали, наче огиру, ноги, а рота заткали кляпом. Той самий здоровило, на якого він налетів, коли намагався втекти, легко, кинув його на плече і відніс у кущі, які росли не дуже далеко від стежини. На прощання попередив:

— Вякнешь — башку оторву. Понял? — і пішов собі, нечутно й легко.

Чогар трохи пововтузився. Нарешті йому вдалося перевернутися на живіт, а згодом і витягти кляпа з рота. Неймовірним зусиллям, зігнувшись навпіл, він дотягнувся до мотузки, яка зв’язувала ноги. Енкаведисти зробили помилку: вузол на ній був спереду. Дотягнувшись до нього, Чогар, розриваючи у кров ясна, таки звільнив ноги. Потому повільно підвівся і, не збираючись гаяти ані миті, обережно ступив у протилежний від засідки бік. Але, мабуть, не його сьогодні був день. Він і п’яти кроків не зробив, як почув:

— Куда?! Стой, сволочь!

Чогар рвонув. Навіть зі зв’язаними руками жилавий та худий станичний біг швидше, ніж здоровило енкаведист. І все було б добре, якби інший, приблизно такої ж статури, як і Чогар, не кинувся навперейми. Його звалили і почали бити ногами. Мабуть, закопали б до смерті, як би хтось не отямився:

— Закончили… Он живым нужен! Нам старлей головы снесёт! Ященко! Тур, я кому сказал?!

— Ещё и бегает! Ноги бы ему переломать…

РОЗДІЛ 14

КУЛИНЕЦЬКИЙ РАЙОН ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. ЧЕРВЕНЬ 1940 РОКУ

Хлопці відпочивали. Черговий наварив кулішу, їли накраяний великими скибками хліб та запивали усе міцним гарячим, наче окріп, чаєм. Хмара даремно часу не гаяв, ганяв пацанів так, що кожен із них тричі за годину упрівав хоч одяг викручуй.

— Нічого, нічого… — посміхався Хмара, — хоч і був Суворов підручним москальської цариці, а деколи правильно казав. Як оте: важко у навчанні, зате легко в бою. Тут він мав рацію! Тому упрівайте зараз, щоб потім кров’ю не вмиватися!

Любко вже забув про всі свої жарти, на які в перші дні був охочий. Зараз було не до них, зараз би поспати зайву годину… Але Хмара не мав бажання зглянутися навіть на свого улюбленця. Навпаки, ганяв його більше, ніж інших.

— Давай, давай, синку! Працюй ногами, головою ти й так умієш!

Сьогодні з раннього ранку бігали. У кожного був із собою заплічний мішок, до якого поклали ще один мішок із грунтом, що був відміряний цебром. Два цебра у кожний мішок, за плечі і марш-марш!

— Працюйте, хлопці, працюйте! Усе на користь…

Хмара теж вдяг на себе точнісінько такого ж мішка, біг разом з ними, тому ремствувати на його суворість якось не годилося. Бігали по схилах години зо дві з невеликими перервами на відпочинок. Нарешті повернулися в табір.

— Година на відпочинок і приведення себе у порядок! — скомандував Хмара, — Друже Вовченя! Ти — на чати. Зорити ліс навколо! За дві години зміню.

Ще тиждень тому Любко почав би сперечатися: а чого саме він? Він же втомився точнісінько так, як інші! Найбільше за все бажав зараз вмитися по пояс крижаною джерельною водою і полежати, не відчуваючи на плечах ваги ненависного мішка. Але то було б тиждень тому, а зараз хлопець не проронив ні пари з вуст. Наказ є наказ, він не обговорюється, він виконується! Любко закинув кріса за спину та пішов з табору. Дивлячись йому услід, Хмара, у якого на обличчі не здригнулася жодна риса, радів. Він не міг не відмітити, які зміни сталися в хлопцеві за ці кілька днів.

«Гарний буде вояк! — Не помилюсь, — майбутній зверхник! Дай тільки часу…»

Процедура чатування була вже давно відпрацьована. Де пройти, якою стежиною, де кинути оком, де послухати — це вже усе та усім було відомо.

Бійців-енкаведистів, які поволі йшли ланцюгом, він побачив зненацька і спочатку навіть не второпав, що відбувається. Вони йшли в абсолютній тиші, наче примари. Любко завмер від несподіванки.

«Як же це так? Хто це? Звідки?» — промайнуло у нього в голові. Він придушив бажання негайно прицілитися та покласти когось із кріса. Треба було думати в першу чергу про товаришів. Тому він відповз за невеличкий пагорб, а вже там звівся на ноги та стрімголов кинувся до табору.

— Друже командир! Енкаведисти! Хвилин за двадцять будуть тут!

— Вовченя, заткайся, га? Дай відпочити! — хтось подумав, що хлопець повернувся до своїх звичних жартів, але Хмара все зрозумів миттєво. Він не став гаяти часу на з’ясування питання — жарт це, чи ні. Якщо жарт, то потім розбереться і видасть жартуну на горіхи, а якщо ні, то тим більше треба поспішати.

— До зброї! — скомандував він.

Бачачи, що жарти скінчилися, хлопці повилазили з куренів.

— Хутко! Речі у мішки, зброю за спину. Відходимо!

І тут вони почули далекий злий гавкіт.

— Собаки… Це погано!

— Мерщій! За мною!

У порівнянні з тим, як вони бігли зараз, їхня ранкова пробіжка здавалася легкою прогулянкою. Хмара вів їх до невеличкого потічка, де хотів збити зі сліду вівчарок. До потічка було недалеко, мабуть, кілометр чи півтора. Гавкіт не віддалявся. Не обтяжені мішками, енкаведисти поволі наздоганяли хлопців. Загін з розгону шубовснув у воду і побіг проти течії. Це мало хоч трохи збити погоню зі сліду, адже бігти донизу було значно зручніше, отже і енкаведисти, як це миттєво зрозумів Хмара, побіжать спочатку туди. Доки розберуться, доки зрозуміють, що до чого, втікачі виграють кілька життєво важливих хвилин. Але сталося не так, як гадалося. Командир переслідувачів, мабуть, виявився більш досвідченим, ніж гадав Хмара. Він просто поділив загін на дві частини, одна побігла догори, інша донизу потічка. Загін Хмари вибіг наверх та сховався за грудою каміння. Поруч дзюркотів потічок, на голубому небі поволі плило кілька пухнастих білих хмаринок, і так не хотілося вмирати… Але позиція була дуже гарна, наче створена для бою.

— Так, хлопці… Друже Вовк, ти за старшого. Біжіть звідси, я їх затримаю.

— Друже командире, як же так? Я нікуди… І взагалі, я ж. Вовченя…

— Сьогодні ти став Вовком. Веди зграю. Це наказ! А накази, як тобі відомо, не обговорюються! Виведи хлопців! Давай, дій… Набоїв мені залиште…

Перший постріл вони почули хвилин за двадцять, коли вже вискочили з потічка. Звідки в них сили брались? Піт заливав очі, ноги гули, заплечні мішки стали такими важкими, що здавалося нема ніякої змоги перти їх далі, а все ж таки бігли, бігли, бігли…

Аж он вже й узлісся, а на узліссі село. Хто його знає, як воно зветься? Збоку від стежки великий став, уздовж берегів густо порослий очеретом.

— Хлопці, мішки та кріси в очерет! Подалі від берега! Не підходьте, не слідіть!

Полетіли в очерет в одну купу мішки, в іншу, в очеретяну прогалину, кріси. За хвилину озброєний загін перетворився на купку хлопців, які вийшли до ставка поваляти дурня. Любко не боявся загубити кріси, місце примітне, на березі велика верба схилила свої віти до самої води, знайде! А речі… Хай енкаведисти ними подавляться!

— Нумо, хлопці, наразі в різні боки! Про кріси не хвилюйтеся, я їх потім заберу, а речі… Дідько з ними! Не збіднієте! Намагайтеся триматися людних місць, там пси не занюхають…

За мить на березі нікого не було.

На кам’яному горбі, в оточенні солдатів, лежав командир Хмара, тобто те, що від нього лишилося. Він лежав обличчям догори. Очі його дивилися в небо, але не бачили ні білих пухнастих хмар, ні травневого лагідного сонечка, ні зосереджених облич солдатів, які уважно розглядали понівечене вибухом гранати тіло. На горб забіг старший лейтенант.

— Ушёл, гад!..

Гонитва за загоном тривала. Спочатку не зовсім зрозуміли, куди попрямував загін, але потім собаки люто гавкаючи потягнули за собою переслідувачів. Невдовзі вийшли на узлісся, а згодом — на околицю великого села. На гавкіт собак з крайньої хати вийшов господар із люлькою в зубах. Випускаючи з рота клуби легкого тютюнового диму, він незворушно спостерігав за бійцями. Собаки тягли погоню кудись убік, до ставу, що принадливо виблискував прохолодною водою. Для стомлених бійців покупатися у ставку — межа мрій, але лейтенант Коваль, а це була саме його рота, навіть і не думав давати їм будь-якого відпочинку.

— Эй, ты…

Селянин повернув голову в бік офіцера.

— Це ви до мене?

— Тут вооруженные бандиты не пробегали?

— Хто, хто? — не одразу зрозумів чоловік.

— Люди с винтовками! Вооружённые!..

— А… З гвинтівками? Ні, не бачив.

Собаки тягнули бійців усе далі й далі, але біля великої верби розгублено заскавчали.

— Они тут в разные стороны разбежались! — здогадався провідник, утримуючи вівчарку на короткому повідку, а та гарчала, ставала дибки, рвалася кудись, пускаючи на землю білу піну слини.

— А что это там, в камышах? — Лейтенант придивився в очерет, — а ну… Кто-нибудь… Пойди, искупайся!

Одразу два бійці кинулися роздягатися і з насолодою шубовснули у воду. Речові мішки були знайдені миттю, важкі від води, вони полетіли на берег, важко гепаючись на зелену прибережну траву. їх уважно оглянули, але нічого цікавого не знайшли, так… Брудна білизна, мокрий хліб, ложки, ото й уся здобич. Оглянути очеретяну прогалину, яка виблискувала чистою водою метрів за двадцять, ніхто не здогадався. І то правда: під лампою завжди темніше… На щастя для втікачів зненацька піднявся вітерець, який дедалі посилювався. Він заважав собакам, які почали втрачати слід. Вітер дедалі дужчав, якось незвично швидко небо вкрили хмари, і вже за півгодини почав накрапувати дощик. На той час бійці безпорадно бігали центром села: з церкви по вулиці сунув натовп. Собаки втратили слід остаточно.

***

Чогара допитував Скворцов. В’язня привезли, коли надворі розвиднилося. Руки його були у кайданах, а ноги зв’язані. Обличчя — один суцільний синець. Відкрили задній борт на полуторці і лише тоді розрізали мотузку на ногах.

— Шустрый больно… — пояснив командир засідки, — бегает, как чемпион СССР!

— Давай ко мне, на допрос…

І ось зараз вони сиділи один напроти одного. Чогар утупився в підлогу і мовчав, клянучи себе, що не послухав Пана Коцького. Залишився би в Мешковичах, спав би зараз на сіні… А Скворцов думав, із чого почати допит.

«Фамилия, имя, отчество, где живёт, пребывал ли под судом и другая формалистика — это понятно. А вот что дальше? Что делал ночью в поле? Откуда шёл? Куда? Зачем? Нет… Эти вопросы он ждет, он к ним готов… Его надо ошарашить! Чтобы он растерялся, подумал, что нам всё известно, а если не всё, то главное… Чтобы он решил купить себе жизнь только за какую-нибудь деталь. А что нам известно? Что где-то на территории района должна пройти встреча представителя из Кракова с оуновским активом. Вот это и надо использовать! Главное — внезапность! А если это не поможет… Что ж… Что-нибудь, да выколотим! Но время! Время упустим, вот в чём дело!»

Скворцов помовчав ще хвилину і врешті почав:

— Ну, где живешь, я спрашивать не буду. Понятное дело, в Лодчине. Завтра тебя опознает либо председатель сельсовета, либо продавец магазина, либо нищий у церкви, поэтому и фамилию твою я тоже спрашивать не буду. По большому счёту мне наплевать, под какой фамилией или кличкой тебя поставят к стенке. Ты мне на другой вопрос ответь: а что, представитель из Кракова — порядочный человек или сволочь, как ты думаешь?

Чогар розгубився:

— Він знає про Вітра? Звідки? Що?

А офіцер встав із-за столу та пройшовся по маленькій кімнаті:

— Думаю, что сволочь! Вас заставляет кровь проливать, а сам обратно за кордон укатит. Что, нет?

Думки у Чогара остаточно переплуталися:

— Знає, про все знає… Звідки? Зрада? Напевне, зрада… Але хто?!

— Что, в Стасове встречались? — насмішкувато та не даючи часу подумати, продовжував питати офіцер.

— Ні, у Меш… — і затнувся. Десь біля серця виникла крижинка, — бовкнув, дурень… Бовкнув зайве!

— Ну, что ж замолчал? Меш… а дальше? Молчишь? Ну и дурак! Гребёнкин, карту района!

Сержант витяг зі столу складену карту.

— Что искать, товарищ лейтенант?

— Посмотри, есть ли в радиусе километров пять-десять от Лодчина село, название которого начинается с «Меш».

— А что тут искать? Мешковичи! Это семь километров на северо-запад от Лодчина.

— Ну? Что молчишь, как там тебя? Гребёнкин, роту Коваля в ружьё! Этого в подвал, приедем — разберёмся.

За двадцять хвилин три полуторки з півсотнею бійців, усі, хто був у розташуванні роти, яка поїхала на облаву в ліс, вирушили у сторону Мешковичів. Дорогою Скворцов постійно підганяв водія:

— Давай, боец, жми! Упустим же… — і кидав оком на годинника. Кожна хвилина наче віддавалась ударом серця, — не успеем, ей-богу, не успеем… Разбегутся, как тараканы, ищи потом! Давай, родимый, давай! Успеем до восьми — вечером зайдёшь за бутылкой!

Вантажівки плигали по бруківці, у кузовах чулася приглушена лайка та скрики, коли машини кидало надто вже сильно, або коли хтось комусь попадав ліктем у бік, чи коліном у поперек. Попри погану дорогу до села домчали швидко, за півгодини. Машини одразу поїхали на різні боки, беручи село в облогу. Скворцов вискочив із кабіни і скомандував:

— К машине!

З кузова горохом посипалися бійці утворюючи ланцюг, який охоплював Мешковичі з одного боку. Десь там, у полі, ще два таких волоки, охоплювали село такою густою сіткою, щоб крізь неї не проскочив би навіть мальок. За двадцять хвилин воно було заблоковане. Скворцов глибоко зітхнув. Хоч бійців було небагато, але все, що можна було зробити, було зроблено, наразі залишалося тільки чекати на кінець операції. Ланцюг з усіх боків наближався до села. Бійці йшли так, щоб кожен бачив сусідів по боках. З гвинтівками напоготові рота вийшла до крайніх хат. Поки нічого підозрілого не відбувалось. За рахунок того, що довжина ланцюга зменшилася, утворився невеличкий загін, який почав суцільні обшуки. Його очолив сам Скворцов. Шукали ретельно, не дуже церемонячись. Вибивали двері, пострілами з гвинтівок перевіряли копиці з сіном, від чого одна загорілася. Від неї загорівся і хлів, але живий ланцюг не переривався. В один льох, де почули підозріле шарудіння, Скворцов не вагаючись жбурнув гранату, але то виявилася кицька, що на свою біду невчасно зібралася пополювати на мишей. Ошелешена вибухом, з божевільними очима та кривавими вухами, кицька вискочила з льоху і кинулася на груди якогось бійця, за мить вчепившись йому в обличчя передніми лапами.

— Ах, ты… — матюкнувся боєць, схопив кицьку за загривок, відірвав від гімнастерки та так буцнув ногою, що полетіла десь у кущі, забувши, мабуть, як нявкати. По обличчю бійця текли тоненькі струмочки крові. Ланцюг ішов за загоном, відрізуючи обшукані обійстя від тих, де обшук ще не відбувся. Ще до початку акції до Скворцова привели переляканих голову сільради та секретарку.

— Будете опознавать жителей села и указывать на чужих. За обман сами знаєте что…

Голова промовчав, а нажахана секретарка ледь стояла на ногах.

***

Першим почув гавкіт Мовчазний. Він не слухав бесіди представника зі станичним, сидів собі в кімнаті біля відчиненого вікна, лише зрідка випалюючи цигарку. Недопалки кидав подалі, у кущі, що росли поруч із хлівом. Наразі Лось, Зуб та Пан Коцький міцно спали на горищі, господарі — у своїй кімнаті, Вітер із охоронцем у своїй. Раптом Мовчазний розплющив очі. Щось його занепокоїло. Він одразу не второпав, що ж саме, але це тривало лише мить. Його розбудив гавкіт собак. Не собаки, яка гавкає на перехожих із-за високого паркану, а саме собак. Він знав цей гавкіт. Усі собаки при облаві гавкають однаково, наче зграя, що заганяє здобич.

— Вітер! Собаки брешуть! Мабуть, облава…

Вітер прокинувся миттю і уважно прислухався.

— Так… Схоже на облаву.

— Будемо прориватися?

— Піднімай тих, хто на горищі!

Мовчазний прожогом кинувся до драбини:

— Хлопці! Лось! Прокидайтесь, облава!

За хвилину всі були в кімнаті. Там вже був і стурбований Буревій. Жінці коротко кинув:

— Прибери хутенько все…

— Схрон є? — запитав Мовчазний.

— Ні, — хитнув головою Буревій.

— Отже мусимо відходити, — сказав Вітер.

— Від собак? — посміхнувся Мовчазний, — ти палиш? — зненацька запитав він у Буревія.

— Та палю потроху, — здивований запитанням відповів Буревій.

— Дай тютюну, спробуємо собак збити зі сліду.

За хвилину він тримав у руці мішечок з тютюном. Пом’яв його долонями, щоб перетворити на порох та сунув у кишеню. За ці кілька хвилин гавкіт собак майже не наблизився.

— Може, і не облава? Чого ж вони не наближаються? Може, просто собаки… — засумнівався Вітер.

— Ні, — твердо заперечив Мовчазний, — вони йдуть з обшуками, тому повільно. А навколо села — кільце. Отже трусять ґрунтовно, сто болячок їм у печінку. Маємо пробиватися!

Вони почали відходити від собачого гавкоту. Городами, садками, один за одним, у повній тиші. Мовчазний час від часу притрушував слід тютюном, так, про всяк випадок. І вже на околиці, коли Вітер майже повірив, що вони врятувалися, побачили бійців із гвинтівками напоготові. Вони кільцем охоплювали село. Мовчазний витяг два пістолети, озброївся і Вітер. Лось, Пан Коцький та Зуб зброї при собі не мали, але одного пістолета зі запасною обоймою дав їм Буревій. Його забрав собі Лось. Ланцюг стояв так, що заскочити його зненацька не виходило. Вітер, наче збирався пірнати у холодну воду, глибоко зітхнув.

— Хоч би вночі… — прошепотів Лось, — а зараз вони нас за кілометр побачать.

— Ліс далеко? — запитав Мовчазний.

— Півгодини бігу… Звідки ж вони взнали? — Зуб задав це запитання, може, вдесяте.

— Та помовчи ти! — цитьнув на нього Лось, — потім розберемось… Ось що… Там, — він вказав пальцем туди, де оточення було щільніше, — починається невеличкий, але довгий яр. Недаремно вони там оточення ущільнили. А по ярку можна добратися до річки. А на тому боці — кущі… А там до лісу рукою подати. Це єдина можливість вирватися з оточення, але маємо бігти!..

— Яром? — засумнівався Мовчазний, — а якщо там засідка?

— Все одно! Наверху перестріляють, мов куріпок! Кругом земля пласка, наче стіл…

— Твоя правда, — погодився Мовчазний, обережно озираючись навкруги. Вони лежали в кущах молодої картоплі на чиємусь городі. Картоплиння було ще дуже коротке і ледь їх скривало. Оточення стояло метрах у п’ятдесяти і будь-який боєць міг їх побачити.

— Бігти далекувато… Може, трохи підповзти?

— Побачать…

— От ускочили в халепу… — знову заскиглив Зуб.

— Усе! Вперед! Стріляти лише за моєю командою! — взяв на себе командування Мовчазний, — Друже Вітер, біжиш за мною, крок у крок, не відставай! Пішли!!!

***

Скворцов копнув двері. За ним зайшли двоє бійців, голова сільради та секретарка. У хаті на них переляканими очима дивилися господар, його жінка та дочка.

— Это кто? — коротко запитав голову Скворцов.

— Савицький, Грицько Савицький, — запопадливо відповів той, — а це його жінка, це донька Ярослава. А де це твої синки?

— У хрещеної…

— Где-где? — насторожився Скворцов.

— У хрещеної, — сказав Грицько, але Скворцов вже відчув, як при цьому питанні господар напружився.

— И что же они там делают? Почему оба сразу? Где их комната? — Скворцов розчахнув двері кімнати, де двадцять хвилин до того спали Вітер з Мовчазним. Одразу було видно, що ліжка цієї ночі не пустували.

— Кто? Кто спал? Где они?!!

Грицько рвонувся до дверей, але одразу був збитий з ніг бійцями. Хтось зопалу буцнув його чоботом по ребрах. Хтось впав на нього і почав в’язати руки за спиною.

— Где они?!! — закричав Скворцов, раптом повернувся до господині і гаркнув прямо їй в обличчя, — где они?!!

— Пішли… Побігли десь… — розгублено пробурмотіла та.

Грицько при цих словах аж застогнав і з ненавистю кинув погляд на голову сільради.

— Сколько их было? Ну?!! Сколько?!! — кричав він жінці прямо в обличчя, не даючи змоги отямитися.

— Христю… — простогнав Грицько, за що одразу отримав чоботом.

— Сколько?!! Ну?!! — Скворцов тицьнув пальцем у бік доньки Савицького, що перелякана стояла біля вікна, — в тюрьму!!! Её в тюрьму! Сейчас же!!!

— Здається, п’ять…

— Пошли куда?!!

— Не бачила… Слово честі, не бачила… Не треба в тюрму… Як можна…

Але Скворцов вже не слухав белькотіння переляканої жінки. Одному з бійців скомандував:

— Охраняешь. Этому — связать руки и ноги — він кивнув головою у бік Савицького, який лежав на підлозі і з жахом спостерігав, як офіцер розколює його жінку, розуміючи, що та зі страху вже наговорила років на двадцять таборів. У його грудях росла ненависть, але не на жінку. Хіба його Христя винувата у всьому тому, що зараз відбувалося?

«Ні… Москалі, які сюди прийшли, хоча ніхто їх не кликав, та голова сільради. Хто його за язика тягнув? Яке твоє свиняче діло, де мої сини? Ну, начувайся…»

Офіцер уже вискочив з хати, виводячи за собою бійців. — Грицю… Що ж то буде?.. — простогнала жінка.

***

Наче з-під землі, на городі з’явилося чотири чоловічих постаті. Вони мовчки побігли прямо на бійців, які стояли в оточенні. Спочатку ніхто нічого не второпав. Збивало з пантелику те, що чоловіки бігли мовчки. Так тривало кілька секунд. Цього часу вистачило, щоб четвірка пробігла половину шляху, чого і добивався Мовчазний. Стріляти з пістолета на відстані п’ятдесяти метрів, намагаючись у когось поцілити — справа марна. Набоїв було обмаль, та й перезарядити зброю не було б часу. Тому треба максимально зблизитися з ворогом, а вже потім пробивати собі шлях за допомогою вогню. Біжучи з усіх сил, Мовчазний не випускав з поля зору бійців, і, як побачив, що ті оговталися від несподіванки й почали піднімати гвинтівки, зробив кілька пострілів навмання. В когось він таки влучив, бо боєць, котрий стояв на їх шляху, раптом заточився і впав. У той же час оточення відкрило вогонь у відповідь. Гвинтівка — це не пістолет, із гвинтівки поцілити з п’ятдесяти метрів дуже просто, але і втікачі вже були поруч з ярком. Мовчазний не добіг до мети усього лише кілька метрів. Він упав долілиць, один пістолет вилетів з мертвої руки та проїхав майже метр по ранковій траві, ще вкритій краплями роси. Рясна роса — на добру погоду, але Мовчазному це було вже байдуже… Другий пістолет так і залишився у його руці, притиснутий до землі важким нерухомим тілом.

Пан Коцький на бігу підхопив пістолет та пірнув у яр. Поруч застогнав Вітер. Куля влучила йому в ногу, і він впав на коліна. Лося поцілили у спину, мабуть, у хребет. Він тільки кліпав очима, але не міг ні говорити, ні рухатися.

— Коцький, запам’ятай… У Тернополі… Обласний відділ народної освіти… Інспектор Холодюк. Пароль: є гарні книжки. Може, відділ придбає? — Вітер застогнав, мабуть куля зачепила або й розтрощила кістку, — відгук: ми книжки купуємо лише в крамницях. Зрозумів? Перекажеш усе, про що балакали у Буревія. І розвідка… Не забувай… Давай пістолет та тікай… Я вже своє, здається, відбігав…

Все це було сказано швидко, шепотом. Двічі під час цієї розмови Вітер прицілювався та стріляв у енкаведистів, які намагалися прорватися до яру.

— Тікай, кажу! — гримнув він, бачачи, що Пан Коцький вагається.

Нарешті той поклав поруч із Вітром пістолет:

— Прощавай, друже…

Зуб далеко випередив пічника, шубовснув у воду, перейшов вбрід річку і вже ледь не дістався кущів. Але його вбили з третього пострілу. Пічник через річку не побіг, а прикриваючись невисоким берегом, пригнувшись кинувся убік. Ззаду забахкали постріли: почав відстрілюватися Вітер. Це зривало недовго, кілька хвилин, але ці хвилини врятували життя станичному зі Стасова. По самому краєчку води, щоб собаки не взяли сліду, він встиг відбігти метрів за сто, за поворот річки, і вже там, переплигуючи по камінцях, перебіг на інший берег і зник у кущах.

***

Юродивий сидів біля церкви та просив милостині. Ніхто не здивувався. Ну, з’явився в селі божевільний… Посидить собі, та й далі кудись піде… Юродивий, молодий хлопчина, у забрудненому одязі, з давно нечесаним скуйовдженим волоссям, руки трясуться, мов у лихоманці, і дивиться жалісно-жалісно…

— Хлібця би, братчики… Хлібця… Гей, москалику, дай хлібця…

— Отцепись! В толпе высматривайте! В церковь все в чистом ходят… Давай в толпу! Вон идёт!!! Держи!..

Розпихаючи парафіян у натовп кинулися три бійці. Один за щось перечепився та впав. Якийсь юнак не став чекати, поки його схоплять, і дременув у чиєсь подвір’я, звідти городами… За ним погналися… Почалася метушня.

— Хлібця би… — тягнув юродивий.

За півгодини все заспокоїлось. Спіймали трьох, пов’язали руки, побили так, що їм аж очі позапливали кров’ю, покидали у вантажівки та поїхали собі.

— Хлібця би… — юродивий припинив канючити, уважно оглянув майдан, чи не залишився де випадково хтось із енкаведистів, звівся, обтрусив коліна, натягнув на голову картуза та й пішов собі, ні разу не оглянувшись. Важко було впізнати завжди дженджуристого та охайного Любка в брудному та порваному одязі. Більшість загону таки було врятовано. Розчинившись у натовпі, вони благополучно уникнули облави.

РОЗДІЛ 15

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ГРУДЕНЬ 1940 РОКУ

Прийшла зима. Грудень у цьому році був нівроку холодним та сніжним. Через день селян виганяли на розчистку шляхів. Нікого не турбувало, може чи не може родина виділити людину на цю нелегку роботу. Зі села треба надати встановлену кількість працівників, як казали «контингент», і де їх візьме голова сільради — його справа. А спробуй не виконай — то у влади розмова коротка: в «попівський» дім.

У середині грудня Марія народила дитину. Пологи пройшли легко й швидко. Десь, кажуть, у Кулинцях був уже пологовий будинок, але Марія не захотіла нікуди їхати.

— Вдома і стіни допомагають! — відрізала вона обережній спробі чоловіка відвезти її у Кулинці, — мене й тебе так народжували, наших батьків теж, і все було добре! Як це, віддати дитину в чужі руки? Та ні за що!

Коли відійшли води, Василь помчав за бабкою- повитухою. Гріли воду, готували пелюшки. А коли справа дійшла до переймів, і Марія почали скрикувати від болю, а потім і кричати, то жінки усіх чоловіків попросили вийти. На поміч до свекрухи прибігли Килина з Дмитром. Жінка вовтузилась у хаті, а Дмитро співпереживав поруч зі сватом та Василем.

— Дай Боже, щоб усе обійшлося… Дай Боже, щоб усе було добре…

Василь морщився від Марійчиних криків, наче то йому було боляче, наче то він лежав там, у хаті, пріючи та червоніючи від потуг, крику та болю. Чи то допомогли Дмитрові молитви, чи рідні стіни, але дійсно все обійшлося. Марія народила здорову дівчинку, яка одразу почала пробувати легені.

— Яка гарна дівчинка! — посміхнулася баба-повитуха, показуючи змученій Марії вже викупану в теплій воді

дитинку. Волоссячко чорне, а оченята голубі! Красунею буде!

— Ліпше хай буде щасливою… — прошепотіла Марія, відходячи від болю.

— А як нас звуть? — запитала повитуха.

Марія заплющила очі. Ще зо два тижні тому Василь спробував поговорити на цю тему, але вона рішуче відмовилася.

— Ти чого? — запитав Василь, здивований її поведінкою, — хіба зле буде, коли ми дитинці заздалегідь ім’я підберемо?

— Недобре! — вперлася Марія, — прикмета погана! От коли народиться, тоді й назвемо.

А Василеві не терпілося. Йому хотілося наблизити ту мить, коли дитинка буде вже в нього на руках, коли все минеться, коли всі хвилювання будуть позаду. Подумки він все ж підбирав якісь імена, розуміючи, що останнє слово буде за жінкою, але втриматися не міг, імена довгим ланцюжком спливали в пам’яті.

Наступного дня, ввечері, після роботи, привітати щасливих батьків потягнулися односельці. У кімнату, де лежала Марія з донькою, звісно, нікого не пускали. Здоровкалися, плескали Василя по плечах, сміялися. Марія ще лежала, ходити їй було важко. Дитинка спала собі, оповита щастям батьків.

Прийшов і пічник Василь.

— Як там Марія? — посміхаючись, запитав у Василя, — чув, дівчинку народила?

— Дякувати Богові… Дівчинку… — відповів той, — все добре.

— А як назвали?

— Та ще ніяк…

— Гм… Славою назвіть.

— Славою? Чому саме Славою?

— А на честь самостійної України. Слава Україні! Героям слава!

— А… Ми з Марією подумаємо…

Станичний Пан Коцький, сільський пічник Василь, після червня припинив усяку діяльність в оунівський організації. Усі вважали, що він злякався численних арештів та облав, що були проведені енкаведистами. Багато народу було відправлено у Сибір, багато засуджено на величезні терміни та відправлено в табори. Десять років — то було наче для настрашки. Якщо органи НКВС доводили бодай якусь причетність до націоналістичної діяльності, то це вже було п’ятнадцять, а то і двадцять років позбавлення волі. Націоналізм був для системи дуже небезпечним злочином. До того ж країні пролетарів та колгоспників потрібна дармова робоча сила. Як на війні потрібне гарматне м’ясо, так на трудових фронтах країни Рад потрібне дармове трудове м’ясо, яке безперебійно постачала система ГУЛАГу[29].

Але Пан Коцький не злякався активності органів, він виконував наказ представника Центрального Проводу — переключився на організацію розвідки, що було таємницею навіть для його найближчих друзів. Розвідувальна діяльність почалася з розповіді Марії про розмову двох офіцерів-льотчиків, яку вона мимоволі підслухала в автобусі, коли їхала у Тернопіль за завданням станичного. Переконавшись у тому, що на аеродромі базуються військові літаки, він послав туди на роботу кількох односельців, і в першу чергу Марію. Вона влаштувалася офіціанткою в офіцерську їдальню і працювала там, доки не прийшов час пологів. Дівчина сподобалася офіцерам, особливе розчулення викликало те, що вона була вагітною. Багато хто з військових були одружені, мали дітей, тому їх погляди мимоволі тепліли, коли обслуговувала гарна молода жінка, яка чекала на дитину. Дуже швидко Марія на аеродромі стала своєю, при ній розмови не припинялися, і вона легко дізнавалася те, про що іншим способом Пан Коцький ніколи б не дізнався. Свої люди у нього були не тільки в їдальні. Прибиральниці, робітники складу паливно- мастильних матеріалів, вантажники, чимало місцевих робітників потребувало складне господарство сучасного аеродрому? Скориставшись цим, станичний влаштував туди стільки свого народу, скільки вважав за доцільне. Відтоді він знав про аеродром усе, навіть у якому настрої прийшов на роботу начальник.

У своїй діяльності Пан Коцький не зупинився на аеродромі. Свої люди в нього були і в роті НКВС і навіть у «попівському домі». В усіх державних організаціях, в усіх цих новостворених «заготсоломасінозбутах», усюди, де потребували працівників з місцевих мешканців, були його люди. Пічник вміло використав ситуацію: усі ці контори та конторки організовувалися одночасно. Тому до них не дуже придивлялися. З гори тиснули: швидше, швидше!.. Думали: наберемо, почнемо працювати, а потім вже будемо відсіювати. Станичний виявився талановитим організатором, мав неабияку пам’ять і хист до роботи з людьми.

Перший посланець, який звернувся до нього з половинкою карбованця та питанням про купівлю мішка з картоплею, з’явився через три місяці після того трагічного травня і був не те що здивований, а вражений обсягом інформації, що передав йому Пан Коцький.

— Дідько його забирай… — пробурмотів він, перегортаючи сторінки, списані дрібним нерівним почерком, — як вам вдалося все це взнати? І за такий короткий час?

— Люди допомогли, — знизавши плечима, ухильно відповів пічник.

З того часу до нього щомісяця приходили незнайомці щоразу з новими паролями, і він передавав здобуту інформацію. Мережа його агентів розповзлася по всьому Кулинецькому районі, і йому було вже важко самому впоратися з цим велетенським обсягом роботи, тим більш, що про людське око мав працювати пічником. Узяв за помічницю Марійку, а ще двох хлопців нелегально відправив вчитися за кордон, у якусь там розвідшколу. Вони мали повернутися за три місяці, і тоді пічник мав надію трохи перепочити. З Марійкою йому стало легше, бо та була грамотнішою за нього. Вона писала звіти та узагальнювала отриману від агентів інформацію. Пічник трохи допомагав їй грішми, хоча не дуже, щоб це не впадало в очі односельцям, і Марійка з Василем вже взяли в сільраді клаптик землі: планували будуватися.

Петро Миколайович Скворцов пішов на підвищення. Після того, як у лютому 1941 року від НКВС відокремився Наркомат держбезпеки, його перевели до Тернопільського обласного управління НКВС начальником слідчого відділу по боротьбі з бандитизмом. Із собою він забрав і правильного помічника Івана Гребінкіна, якого відправив на спеціальні курси вчитися на лейтенанта. Тернопіль, звісно не столиця світової цивілізації, але і не Кулинці. Скворцов оселився у гарній трикімнатній квартирі на другому поверсі чотириповерхового будинку. Безпечніше, звісно, було б жити на третьому, але там не було вільних квартир. Господарів цієї квартири заарештовано за антирадянську діяльність та засуджено на десять років, так що помешкання дісталося йому повністю умебльоване, заходи та живи, що він і зробив.

З першого дня капітан занурився з головою у нову роботу. Ситуація в області була не з легких. Хоч органами НКВС план бандерівців із організації збройного повстання був зірваний, хоч і вдалося розгромити обласні проводи у Львові, Тернополі та Луцьку; заарештували чимало і рядових членів ОУН, але спротив придушений не був. На терор НКВС ОУН відповідала своїм терором. Правда, це була далеко не та боротьба, що почнеться після того, як Червона армія повернеться на ці землі в 1944 році, далеко не та. Але її полум’я розгорялося. Органи НКВС не те що не розуміли, що їхній терор повертається терором, наче відлуння, просто в країні була така політика. Батько усіх народів товариш Сталін навчав: є людина — є проблема, нема людини — нема проблеми. Були і вбивства, і підпали, і саботаж, але усе це поодинокі випадки. В першу чергу наражалися на небезпеку робітники державних установ і ті, хто був направлений на роботу в західні області з інших областей України чи Росії. Місцеві мешканці, які погоджувалися співпрацювати з новою владою, теж не могли спати спокійно, бо оунівці вважали їх за зрадників і при нагоді метилися. На терор ОУН радянська влада відповідала ще більшим терором, а потім наставала черга націоналістів знов підвищувати планку в цьому страшному змаганні. Так починала розкручуватися спіраль жорстокості та взаємної ненависті. Скворцов, котрий ніколи до роботи в органах не був жорстоким, потихеньку втрачав життєві орієнтири нормальної людини. Ті, хто перебував у в’язниці чи належав до ОУН, чи інших націоналістичних та політичних організацій, які були заборонені владою, одразу після «звільнення» Західної України, сприймалися ним не як звичайні люди, а як смертельні вороги, з якими боротьба може вестися лише на повне знищення. І не важливо: чоловіки, жінки чи підлітки, це були вороги! Скворцов був переконаний, що діє правильно, і логіка була дуже проста: націоналізм веде до розпаду СРСР, отже його треба викорінити! Обов’язки свої він виконував ретельно та сумлінно.

Отримавши квартиру Петро Скворцов вирішив, що настав час покінчити з парубкуванням. Він давно вже запримітив одну телеграфістку з управління, невисокого зросту, тугеньку, наче огірочок, із волоссям кольору соломи, променистими очима й симпатичним московським «аканням».

— Наташенька, — якось жартівливо сказав він при випадковій зустрічі у коридорі, — не хотите ли пройтиться, там, где мельница вертится, электричество горит, радиола говорит?

У відповідь Наталя засміялася і неочікувано для Скворцова погодилася. їх перше побачення відбулося у центрі міста. Скворцов розжився двома квитками в кінотеатр. Вони дивилися «Винищувачі», з Марком Бернесом у головній ролі, а Наталя, коли Бернес заспівав «Любимый город может спать спокойно…», ніжно притулилася до Петра, від чого у того перехопило подих.

Після трьох побачень Скворцов із військовим напором запропонував дівчині руку та серце. Спочатку вона навіть образилася: може, хлопець вважає її легковажною? Хіба можна ось так, за кілька побачень, вирішувати таке важливе питання? Заміж!.. Та вона ж його майже не знає! Але Петро їй подобався, правди ніде діти. А той, чекаючи на відповідь, дивився на неї спокійним поглядом і лише по тому, як він раптовим нервовим жестом поправив зачіску, вона зрозуміла, що він страшенно хвилюється. І погодилася. У квітні сорок першого відіграли скромне весілля. Життя тривало.

Для роботи в розвідці Любко не підходив — так визначив для себе Пан Коцький. Хлопець йому подобався, але за характером він був чистої води бойовик: думав швидко, робив ще швидше, але проаналізувати факти, узагальнити інформацію, виділити найголовніше — це було не для нього. Поміркувавши, пічник відправив його до Тернополя. На питання голови сільради де подівся син, батько лише знизав плечима:

— Поїхав десь у Тернопіль… Має бажання спробувати себе в місті… А як там буде, хто його зна… Не вийде пуття, то повернеться.

— Дивись… Надто моторний він у тебе! Щоб у халепу не вскочив! До речі, ти ж його не виписав, га? А в Тернополі він де приписався?

— У Тернополі він мешкає у жінчиних родичів, а заяву на виписку я подам. Ми закони поважаємо…

У місті Любко, не без допомоги місцевої організації ОУН, влаштувався кур’єром у якусь контору. Це вдалося не без складнощів, але було дуже вже потрібно отримати цю посаду. Кур’єрська робота давала змогу ходити по всьому місту, розносячи пошту як контори, так і місцевої організації ОУН. Після травневих подій, коли смерть вперше так близько заглянула в його молоді очі, він став трохи розсудливішим. У всякому разі згадував випадок, коли наговорив грубощів старшому лейтенантові НКВС з посмішкою над самим собою:

— От дурень був… Пропав би ні за цапову душу!

Псевдо «Вовк» за ним залишилося, змінювати його він не бажав принципово, в пам’ять про свого першого командира, що загинув у тому страшному травні. Вовк не збирався складати зброю.

— Ні ляхів, ні москалів терпіти на своїй землі не збираюся! Краще здохнути… Волі прагну… Так, щоб йти по вулиці і співати не те, що можна, а те, що хочу…

Мирослав Зенюк, голова Стасівської сільради, продовжував виконувати обов’язки, не забуваючи і про власний інтерес. Він чесно постачав «контингент», але міг когось звільнити, а кого й навпаки, підвантажити додатковою роботою. Оскільки він ніколи не забував про себе, хата його ломилася від достатку.

— Я — влада, — значуще казав він, — а владу треба поважати, — і додавав, трохи подумавши, — інакше влада перестане поважати тебе…

І клав собі до кишені чергового хабара чи віддавав дружині свинячу лопатку, принесену прохачем у чистенькому мішку. Усі в селі вже знали: жодного питання у голови не вирішиш, якщо не «підмастиш». І мастили… А що робити, коли він і дійсно влада?

Колгоспу поки що у Стасові не організовували, але вже добре чавили всілякими заготовками: то картоплі, то сіна, а про збіжжя годі говорити. І начебто не відбирали, а закуповували, але за такими цінами, що сміх…

У школах ввели обов’язкове вивчення російської мови, історії ВКП(б) і ще деяких предметів, але до цього швидко звикли. Діти швидко звикають… І якщо при Польщі ніхто вчитися не примушував, то совєти до цього ставилися дуже строго. Спробуй кілька разів до школи не прийти — одразу вчителька прийде до хати та запитає:

— Де Степан чи Наталка? Чому до школи не ходить?

Сказати, що влада дуже вже переймалася долею дітей чи людей взагалі, то навряд чи… Але неписьменні робітники чи військові їй теж були непотрібні. За дуже короткий термін у Країні Рад начебто нізвідки з’явилася сила силенна інженерів, лікарів, вчителів, вчених, військових… Звідки? Захопивши широкою сіткою усе населення країни, влада відправила його в школи, здобувати початкову освіту, потім середню… У країні з’явилася велика кількість середньо-спецільних та вищих навчальних закладів. Цей масовий підхід до справи народної освіти й приніс результати наприкінці тридцятих років.

У Стасові відкрили ветеринарний пункт, куди можна було звернутися, коли хворіла худоба, а восени сорокового року і фельдшерський. Правда, там була лише медсестра, але в районі обіцяли прислати і лікаря чи фельдшера, кого знайдуть.

Зенюк усі ці нововведення приписував собі, своїй «пробивній можливості». Він розказував, які потужні зв’язки має «нагорі», і при тому тикав пальцем у стелю і робив багатозначний вигляд. З його слів виходило, що усе село винно йому до самої смерті.

***

Грицько Савицький з Мешковичів, з жінкою та дітьми жив вдома. На допитах він не зізнався, що має якесь відношення до ОУН, довести нічого не змогли… Правду кажучи, НКВС не дуже зважав на те і садив у табори чи відправляв у Сибір і без будь-яких доказів, але Грицькові, мабуть, пощастило. На якийсь час його залишили в спокої. Різдво він зустрічав разом з родиною. Працювати в організації не припинив, але став дуже обачним і обережним. Відчуття незахищеності та безпорадності під час арешту було гострим і безжальним. Мабуть, він і взагалі б вийшов з організації, але, по-перше, це була будова лише з одним входом, а по- друге, Грицько надто бажав помститися. Йому вже стало відомо, хто їх здав. Цс був Чогар з Лодчина, той самий, якій пішов з Мешковичів, не залишившись на ночівлю. Після того, як Грицька звільнили, він обережно з’ясував, хто такий Чогар насправді. Виявилося, що тієї ночі він додому не повернувся, а наступного дня у нього в хаті був обшук. Отже, здав, мабуть, саме він, а інакше навіщо в нього проводили обшук? Але мститися Грицько волів не лише Чогару. Звісно, його допитували та катували, не витримала людина… Пожаліти? Ні, цього Грицько робити не збирався. Читав Чогар Декалог, коли вступав в ОУН? Читав! А хіба там не сказано: ні просьби, ні грозьби, ні тортури, ані смерть не приневолять тебе виявити тайни? Сказано! Навіщо тоді присягався? Ні… Чогар винний, тут сумнівів у Грицька не було! Але помститися він хотів і тим, хто катував Чогара та повбивав його друзів! Цього він бажав понад усе!

Перелякана дружина стояла в кутку кімнати, до неї тулилися дві доньки. Спочатку вони голосно плакали, але сержант так грізно на них глянув, що дівчата вдавилися плачем і лише тихесенько скавчали, наче двоє маленьких цуценят. У хаті нічого крамольного не знайшли. Сержант держбезпеки Тур, який командував обшуком, незадоволено скривився, коли підняв ручку, щоб підписати протокол обшуку: що підписувати? Левко Матвійчик, він же Чогар, чого ані Тур, ані ті, хто направив його на обшук, не знали, стояв у протилежному від жінки куті кімнати з руками, заведеними назад та скованими наручниками.

— Ну, то що, Левку, будемо мовчати? — Тур був з Хмельниччини і вільно розмовляв українською, — тебе не лякає, що твоїх, — тут він кивнув на жінку з доньками, від чого доньки аж присіли від переляку, — услід за тобою? Га? У буцегарню? Мовчиш, покидьку… Ну, мовчи, мовчи…

Нікого Тур не заарештував, але нерви попсував Левкові добряче. Той тільки зиркав на нього з ненавистю.

— Ну, дідько с тобою, підписуй! Та не тут… Ось тут підписуй! — Тур тицьнув пальцем у те місце, де Левко мав поставити підпис, для чого йому зняли наручники, — і ви теж!

Тур присунув аркуш до представника сільради, який був присутній на обшуку. Той мовчки чиркнув ручкою і поклав її на стіл:

— Я вільний?

— Ви — так, а оцей ні… В машину його!..

— Татку!.. Таточку…

— Левку!.. Любий!!!

— Таточку!.. Не треба його забирати! Таточку!!!

У відповідь лише гримнули дверцята «чорного воронка».

***

Олесь Ковалишин, який був зраджений Костею Мазуром, Летуном, сидів у таборі в Карелії, у містечку Інта. Потрапив він сюди наприкінці літа й попав у бригаду, яка валила ліс для потреб шахти та залізниці. Робота була важкою, норми величезними, охорона лютою, харчі ніякі. Бувалі зеки казали, що взимку буде ще важче, й Олесь із острахом чекав на листопад, коли у Воркуті починається зима. І ось, на початку листопада до них у бригаду попав зек із дивовижно знайомим обличчям. В однаковій робі усі ставали подібними, наче сірники в пачці, тому Олесь одразу й не впізнав Ореста Смикалюка, а впізнавши, отетерів від подиву.

— Смикалюк? Це ви? Голова сільради! Довислужувався? Віддячили?

Як той не придивлявся, не міг упізнати оносельця, арештувати якого допомагав ще в січні. І справді, це було важко. Тоді Олесь був міцним широкоплечим парубком, а зараз перед ним стояв худющий зек із впалими від голоду щоками, вилицями, що випиналися з посірілої шкіри та великими очима, у яких десь на самих денцях жевріли іскорки насмішки.

— Ти хто? — запитав Смикалюк.

— А вже й забули? Ай-яй-яй, як негарно… Ковалишин я… Олесь Ковалишин. Згадали?

— Олесю? — тільки й спромігся відповісти Смикалюк, а сам гарячково зважував, користь чи біду віщує ця неочікувана зустріч.

— Що, змінився? Тут усі міняються і стають подібними один на одного…

— А що я міг зробити? Вони ж бо влада! — почав незграбно виправдовуватися Смикалюк, хоча Олесь ні про що не запитував.

Той лише махнув рукою:

— Я тут сиджу і знаю, за що я сиджу! А от запитайте себе, за що сюди потрапили? Хоча, чесно кажучи, все одно я радий Вас тут бачити! Таїти не буду, ви мені огидний, але усе одно, хоч одна пика знайома…

***

Микола Лисевич та Назар Глинський пили чарку. Сиділи в хаті у Миколи. Цитьнувши на жінку, яка спробувала побурчати, що чоловік останнього часу заглядає у пляшку частіше, ніж треба, він пошурував по кухні та поклав на стіл кусень сала, хлібину й варену картоплю. З льоху витяг Пляшку горілки й миску квашених огірків. Усе це супроводжувалося розмовами про політичний момент.

— Слухай-но, Назаре, а може, ну її, ту організацію? Землю ж дали? Ну, хай не там, ну, хай трошки гіршу… Але ж більше, ніж було! Трошки, але ж більше! Ну, вб’ють Мене, а хто ж на землі працювати буде? Га, куме?

Замість землі, яку забрали під будівництво аеродрому, мешканцям села таки дали іншу, відібрану в колишнього польського офіцера. Самого осадника ще навесні відправили до Сибіру. Нива була за три кілометри від села, але все ж була, і це трошки пригасило нелюбов Миколи до нинішньої влади. Він розлив горілку по гранчаках, поставив на стіл пляшку та взяв огірок.

— Ну що, куме? Адже є земелька? З голоду ж не попухнемо?

— Сьогодні є, завтра нема… Знову надумають щось будувати, знов заберуть, а поруч землі не буде, тоді що? Тоді нас до Сибіру, щоб не пручалися! Не вірю я советам і край!

— Так до смерті ж, куме! До самої смерті, а жити ж хочеться… Розумієш, Назаре?

— Розумію, Миколо, мені теж… А ще більше хочеться, щоб ніхто мною не командував! І щоб землю не відбирали…

— Так не буває! Завжди хтось командує! Сьогодні той, у кого сила, завтра той, у кого гроші…

Булькнули оковитої і захрумтіли огірками.

— Смачні… Хрумтять…

— Ага… Ні, Назаре, так не буває… Завжди є хтось сильніший, а хтось того… Слабший…

— Ти, Миколо, міркуєш неправильно. А ми давай і сильних, і слабких до одної купи. Усіх тих, кому совєти не подобаються. А хіба мало таких? Усі українці! От усіх українців зберемо разом і так дамо!..

На початку 1940 року голова Тернопільського облвиконкому Ягленко передав свою посаду Михайлові Варнаєвичу Слоню. Слонь три місяці був другим секретарем обкому ВКП(б), вивчав людей та ситуацію. До цього призначення він працював на Харківщині, завідуючим оргінструкторським відділом обкому. Західна Україна — не Східна! На Харківщині усе було просте й зрозуміле. Але тут! Роздмухували полум’я терору українські націоналісти, ніяк не бажали заспокоюватися націоналісти польські, котрі досі вважали території, що відійшли до СРСР, своїми, хоча вже й країни такої «Польща» не було, але ж люди залишилися! Недобиті куркулі та власники націоналізованих підприємств теж тільки й мріяли, як залити сала за шкуру новій владі. Багато часу забирала організація усіх підрозділів облвиконкому, закладів охорони здоров’я, культури, освіти, військкоматів, промисловості та сільського господарства і ще… ще… ще… Ягленко тільки почав цю важку та клопітну роботу, а йому випало продовжувати, а це було ой як нелегко…

Ось і сьогодні… Новий рік відсвяткували поспіхом, не було часу. О десятій ранку він вже був у себе в кабінеті. Сів за стіл, відкинувся у кріслі й заплющив очі. З чого починати? На столі сила-силенна тек із документами. Усі вони чекають на його резолюції. Але щоб дати комусь бодай якесь завдання, треба документ прочитати і зрозуміти. Один — це не дуже складно, хоча трапляються такі питання, що й над одним півдня будеш битися і до кінця не второпаєш суті, а коли їх сотні?

Слонь перекинув листок календаря, що стояв на столі на дерев’яній підставці.

— А… — на мить розгубився він, бо далі листка не було. 1940 рік скінчився, почався 1941…

«Важкий буде рік…» — відзначив подумки.

РОЗДІЛ 16

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ЧЕРВЕНЬ-ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

Марія прокинулася від того, що на вулиці щось гуло. За мить вона зрозуміла, що то звук від багатьох літаків, які летіли над селом. Якби вона не чула такого гудіння щодня по багато разів, то, мабуть, одразу й не здогадалась би в чому справа. Питання було в іншому: чого це вдосвіта стільки літаків чи то злетіли, чи то йдуть на посадку? Не встигла вона обміркувати це, як хата здригнулася від вибуху. Марія на мить заклякла. Ще один вибух струснув хату, потім ще, ще… Все це сталося так швидко, що коли Славуня прокинулася, то її плачу вже не було чутно серед грому вибухів. Раптово так гахнуло, що, здалося, хата підскочила і ледь не розвалилася. Уся родина вже була на ногах, гучно плакала донька. Василь, як був у спідньому, вискочив на вулицю, слідом за ним батько. У ранковому світлі вони побачили жахливу картину. Над аеродромом, що починався одразу за околицею села, у небі крутилося десятка два літаків. Здаля було не видно, що то за літаки, але раз по разу, після того, як вони пролітали над аеродромом, там здіймалися клуби чорного диму, блискали багрові сполохи і за кілька секунд доносився гуркіт вибуху.

— Німці! — раптом здогадався Василь і сказав те, у що не хотілося вірити, — це війна!

На вулицю вискочила і Марія з донькою на руках:

— Що? Що сталося?

Слідом за нею на подвір’я вибігла напіводягнена свекруха, побачила заграву над аеродромом, одразу все збагнула та сплеснула руками:

— Боженьку мій… Війна!..

Із сусідніх хат повискакували сусіди і з тривогою дивилися на небо. Літаки полетіли, залишивши по собі заграву пожежі, але підлетіла друга хвиля та продовжила свою чорну роботу. Пара літаків відхилилася від курсу, хто його знає, навмисно чи помилилася у чомусь, і всі побачили, як від них відділилися чорні краплі й стрімко понеслися до землі. Мить, і село здригнулося від потужних вибухів. Дві крайні хати були знищені вщент. В одну попала бомба, і на місці хати, де жила родина Пелюшкевичів, закурилася глибока вирва. На напівповаленому дереві, яке рясно обсіяли недостиглі вишні, висіли чиїсь криваві тельбухи — все, що залишилося від людини, яка ще хвилину тому про щось думала, когось кохала… Від вибуху іншої бомби, яка влучила у чийсь садок, в кількох хатах повилітали шибки. Осколком знесло димар, а вирвану з корінням яблуню закинуло на дах. Слава Богові, ніхто не загинув… Лише після цих двох вибухів люди прийшли до тями. Заголосили жінки, спохмурнішали чоловіки: ясна річ, війна… Як-то воно буде?

Марія притулила до грудей доньку і мовчки дивилася у бік аеродрому. Вона єдина з родини, хто був спокійний. Своєю щоденною таємною працею вона наближала цей день. День, коли німці нападуть на совєти та виженуть з їхньої землі більшовиків разом із сінозаготовками, хлібозаготовками, контингентами, колгоспами, політінформаціями, комісарами, усім, що принесла нова влада за два роки, та дадуть їм волю.

Через те, що німці напали раптово, а також тому, що вони досконало знали все про аеродром, удар був нищівний. У небо не встиг піднятися жоден із багатьох літаків. Диверсанти, а також місцеві активісти ОУН, вивели з ладу увесь зв’язок, відімкнули електрику, вбили кілька командирів прямо поруч з будинками, де ті мешкали. Тільки відлетіли літаки, Марія зі свекрухою почали готувати сніданок. Сьогодні він був раннім, але ніхто лягати спати більше не збирався, який сон після такого видовища.

— Що воно далі буде? — невідомо кого запитав свекор, — то москалі, то німці… Не дають нам спокою!

— Нічого не буде, — заспокоїла його Марія, — німці — культурна нація!

— Еге ж… — докинула в’їдливо свекруха, — кажуть, у совєтів в Москві навіть театр є, а он скільки народу до Сибіру відправили! Усі вони культурні, поки справа до гаманця не дійде.

— А до чого тут гаманець? — не зрозуміла Марія.

Василь їв мовчки і в розмову не втручався. Дідько його знає, хто тут правий, час покаже… Свекор розрізав велику картоплину, щоб скоріше охолонула і вже відкрив рота, щоб щось сказати, але його перепинила жінка:

— А до того, що їм би лише нашу земельку загарбати, а земля — це чисті гроші…

— Ви таке скажете, мамо… Нащо їм наша земля? У москалів землі ген-ген, від Москви до Далекого Сходу! Невже німцям не вистачить?

***

— Мосиков!

— Я!

— Самсонов!

— Я!

І — Пулей в медсанбат! Пусть готовятся к погрузке! Моников, передай лекпому, чтобы лишнего не брал, только самое необходимое. Все остальное — уничтожить. Желательно всё его хозяйство уместить в один вагон. Отправляемся в четырнадцать ноль-ноль. Останетесь там в качестве грубой мужской силы. Всё ясно?

— Так точно!

— Выполняйте! Мосиков — старший.

— Есть!

Йшов восьмий день війни. Сімдесят п’ятий полк 10-ї дивізії війск НКВС по охороні залізничних споруд[30] відступав в ар’єргарді Червоної армії, знищуючи все, що можна було знищити, в першу чергу мости та станційні споруди, де можна — то й залізничну колію, словом усе, що могли використати окупанти. Звісно, нищилися підприємства, нищилося усе, до чого дотягувалися руки, але в першу чергу залізничне господарство. Командування полку пересувалося на бронепоїзді. Саме в нього й збирався майор Казанцев[31] вантажити поранених. Медсанбат розташувався поряд з вокзалом, для цього використали вантажний склад. За три кілометри до місця, де стояв бронепоїзд поспіхом готували до підриву міст через невеличку річку. Обидва бійці побігли вздовж колії. Стежина, пролягала то зовсім поряд, то на кілька метрів пірнала у ліс, щоб спрямити шлях. Раптом Самсонов різко зупинився.

— Ты чего?

— Тихо! Смотри…

Але Мосіков й сам уже побачив на залізничній колії дві постаті. Зігнувшись, вони щось робили з рейками. Обидва одночасно клацнули затворами гвинтівок та пригнувшись, ховаючись за деревами, підкралися поближче до підозрілих. Ті були вдягнуті у цивільне. Підійшовши якомога ближче, Мосіков та Самсонов скочили на ноги та спрямували на підозрілих гвинтівки:

— Стой! Стрелять буду!

У відповідь ті відкрили вогонь із пістолетів і намагалися втекти. Мосіков влучним пострілом звалив одного, Самсонов двома убезпечив другого. Обережно підішли до трупів. Обидва диверсанти були мертві, а то, що це були саме вони, сумнівів не залишалося. Під рейкою вже була вирита яма та закладений якийсь пакунок.

— Смотри ты… — здивувався Самсонов, — диверсантов накрыли… Это же взрывчатка! — і простяг руку до пакета.

— Стой! А вдруг там ловушка? Как жахнет, потом кишки по деревьям собирать будут… Доложим командиру, пусть минёры достают. Вог что, Самсонов, ты стой и охраняй, чтобы никто сюда не полез, а я сбегаю к лекпому, передам приказ командира. Понял? Я сейчас, я быстро…

Позаду, там, де залишився бронепоїзд, забухали вибухи. З-за лісу виринули літаки, розвернулися саме над тим місцем, де чатував біля вибухівки та двох трупів диверсантів Самсонов, та знову полетіли у бік річки. Зачастив кулемет, забахкали гармати. Метрів за п’ятдесят вибухнув випадковий снаряд. Самсонова струсонуло вибуховою хвилею.

— Чёрт побери… А если взрывчатка сдетонирует? — він глянув на брикет, що лежав у ямі під рейкою, перехрестився, обережно витяг його, відніс у ліс, озирнувшись навкруги і не знайшовши кращого місця, поклав на пеньок. Вибухівка була підготована: вставлений запал з бікфордовим шнуром, запалюй та тікай на безпечну відстань, бо як жахне, то може і довбешку відірвати.

— Вот так будет лучше…

З півгодини нічого не відбувалося, але нарешті він почув поквапливі кроки, і з-за дерев з’явився Мосіков.

— Ну, что?

— Да вон… — кивнув у бік пенька Самсонов, — тут рядом снаряд разорвался, так я испугался: не дай Бог сдетонирует! Как тогда бронепоезд отступать будет?

— Ну, ты даёшь… А брать в руки взрывчатку не испугался?

— Да страшновато, а что делать?

— Ладно… Может…

Мосиков не закінчив фразу, почувся шум бронепоїзда, що стрімко наближався.

— Черт!.. Наши!

Вони обидва стрімголов кинулися до залізничної колії. Над бронепоїздом висіло кілька літаків, наче чогось чекаючи, аж один клюнув носом та кинувся донизу, наче шуліка на здобич. І колеса його були наче виставлені вперед кігтисті лапи. Від літака відірвалися кілька чорних краплин і з завиванням понеслись до землі.

— Ложись, мать твою! Сейчас звезданёт!!! — прогорлав Мосіков, та гепнувся, де був, на землю. Самсонов на мить забарився і вибухова хвиля змахнула його та кинула у зарослі малини. Заклало вуха та смородом згорілої вибухівки забило дихання. Мосіков струсив землю із волосся, навпомацки знайшов пілотку та натягнув її на вуха.

— Самсон, ты живой? Эй!..

— Ох, мать его… — простогнав Самсонов, рачки вилазячи з малини.

— Тебя что, ранило? — перелякано запитав Мосіков.

— Да вроде бы нет… Бочиной приложился… Бок болит…

— У тебя вся морда в крови! Ё-моё… Чё с мордой-то?

— Да ничего вроде, жгёт только… Ой, ё!.. — Самсонов глянув на криваву долоню, — это я, верно, о малину поцарапался…

— Ох, и рожа у тебя… Во всю голову раненый! Ха-ха!.. — нервово реготнув Мосіков, — а наши-то тю-тю! Уехали!

— Идём, догоним! Пока медсанбат будет грузиться…

Мосіков кинув погляд на залізничну колію, де лежали тіла двох вбитих диверсантів. Потягом їх пошматувало, і взагалі було незрозуміло, що ж там на рейках зараз лежить: чи людські тіла, чи труп якогось звіра.

— Тьфу ты… — невідомо чому сплюнув Мосіков.

Самсонов підійшов до пенька та сунув за пазуху брикет вибухівки.

— А это зачем? — запитав Мосіков.

— В хозяйстве всё пригодится. Опять же доказательство, что мы диверсантов шлёпнули…

Вони заквапилися уздовж залізничної колії. Там, попереду, куди вони так поспішали, гриміли вибухи — літаки продовжували полювання за бронепоїздом. Таку громилу не сховаєш, зверху все видно. Коли червоноармійці вибігли на узлісся, то побачили жахливу картину. Вокзал, вантажний склад, у якому розташувався госпіталь, були розбомблені вщент. Бронепоїзд, намагаючись втекти від літаків, відстрілюючись з кулеметів та зеніток, набирав швидкість і догнати його не було ніякої надії.

— Мать твою… — лайнувся Мосіков, — а мы?

І вони побігли до вокзалу. Все, що могло тут горіти, горіло. Горів провалений дах, вікна, у яких першим же вибухом повибивало шибки, підлога… Завалені стіни складу поховали під собою усіх.

— Эй, славяне! Есть кто живой? — Мосіков спробував підійти ближче, але полум’я палахкотіло занадто сильно. Довгі язики видувало у вікна, і вони обпікали здалеку нестерпним жаром. Догори здіймався майже прозорий дим: літо було спекотне, усе висохло і горіло легко та швидко.

— Да какой тут к чёрту живой!.. — махнув рукою Самсонов, — тут давно всё поджарилось, как в печи…

— Нет, ты… — закінчити свою думку Мосіков не встиг, почувся тріск мотоцикла.

— Бля… Немцы!

Вони кинулися бігти навмання, намагаючись як можна швидше дістатися до першої хати, щоб там заховатися чи втекти городами. Коли попереду на землі здійнялися маленькі фонтанчики, то бійці одразу й не здогадалися, що то німці стріляють по них. Наступна черга була спрямована трохи вище і зрізала кілька гілок бузку, але було вже пізно: втікачі забігли до якогось двору та заховалися за хату. Нетовстий саман, з якого були зроблені стіни, кулі прошили наскрізь, і з хати вибіг переляканий господар.

— Ви хто?.. Ви що?.. Геть звідси! Мені дітей постріляють! Геть!!!

— Спрятаться… Отец, помоги спрятаться!..

— Геть! Вовкулаки… Сюди! Сюди!! Панове німці! Сюди!!! — загорлав господар з ґанку.

— Ах ты ж гад… — пробурмотів Мосіков, — какой же гад!

Він почав рвати з плеча гвинтівку, а Самсонов тягнув його за гімнастерку:

— Да ну его… Потом сочтёмся! Бежим!!!

Мосіков плюнув спересердя, і вони з усіх сил побігли до лісу, що бовванів за околицею. Ховаючись то за хатами, то за стодолами, то за поодинокими деревами, благополучно добігли до узлісся. Спершись на дерева відхекувалися, витираючи рясний піт, хвилин п’ять.

— Ушли… Но какой гад, а? Пристрелю, собаку! Дождёмся вечера, хату спалю… — нарешті, трохи віддихавшись, пробурмотів Мосіков.

— Да ну его… В селе, поди, немцы давно! Нарвёмся, ещё… Пошли вдоль пути. Бронепоезд пошёл на Тернополь, может, догоним? — запропонував Самсонов.

Години за дві вони вийшли до залізничної колії і пішли вздовж неї. Кілька разів бачили у небі хрестаті літаки, що хвилями йшли на схід. Важко гули бомбардувальники, пронизливо, наче велетенські комарі, дзижчали винищувачі.

— А наши где? Столько ж самолётов было! Тучи… И ни одного в небе… Наши ж где? — розпачливо, з тугою у голосі, запитував невідомо кого Самсонов.

— Самсон, кончай ныть! — вкотре обірвав його Мосіков, але той похитував головою, заплющивши очі, і наче молився:

— Наши ж где?

Сонце падало за обрій. Сутеніло. Хотілося їсти до нестями, але з собою не було нічогісінько, навіть пліснявого житнього сухаря. Почали набридати комарі, і бійці раз по разу ляскали себе то по обличчю, то по литках, то по плечах.

— Комары какие-то двухмоторные… Гимнастёрку протыкают… — пожалівся Мосіков.

— И то правда… Им-то всё равно, война, не война… Лишь бы крови напиться… Слушай, Мосиков, жрать хочется — сил нет. Тебя ж старшим назначили? Озаботься питанием личного состава…

— Да ну тебя, Самсон! У самого кишки марш играют…

— Может, в село зайдем? Попросим чего-нибудь? Или украдём… А то ведь ноги с голодухи протянем!

Мосіков із сумнівом глянув на хати. Наближався вечір. Здавалося, що живіт прилип до хребта довіку. Відчуття голоду було таке, що їв би та їв, поки б тріснув, а потім ще їв…

— Не верю я этим западенцам… Чёрт его знает, кто в селе? А вдруг немчура? Сдадут же, суки… Как пить дать сдадут! Но в одном ты, Самсон, прав: не будем жрать — все равно ноги протянем. Так что идём, пока ещё видно. К крайней хате, вон к той…

До хати було метрів із триста. Ні в одному будинку не світилося, мабуть, мешканці боялися накликати чи бомбу, чи просто постріл. І тиша… Над селом висіла така тиша, наче не було жодної живої душі, навіть собака не загавкав, коли бійці підходили з боку городу до обраної хати. Спочатку уважно озирнулися навкруги, наче усе спокійно. Тоді Мосіков легко постукав у шибку.

— Эй, хозяин! — тихенько покликав він, — есть кто дома?

Легко рипнули двері:

— Кого принесло? — почувся голос з вельми негостинними інтонаціями, — швендяють… Швендяють… Коли ви всі вже повиздихаєте?

На ґанок вийшов господар, високий, широкоплечий. Відчувалося, що під сорочкою перекочуються міцні опуклі м’язи. Мабуть, відчуваючи свою силу, і розмовляв він спокійно та впевнено, нікого не боячись і без огляду на те, що стояв перед озброєними людьми.

— Ну? — коротко запитав, непривітно дивлячись на бійців.

Мосіков скривився і з ваганням глянув на Самсонова, мовляв, бач, як зустрічають? Але відчуття голоду пересилило.

— Слышь, хозяин, дай пожрать что-нибудь, а? Сил нет, как жрать хочется… Вторые сутки эдак вот… Не жрамши…

— Як ваша зверху була, так і слово таке забули: господар… А зараз, як приперло, так хазя-а-аін, — перекривив російське слово господар хати, — нема у мене для вас нічого! Геть звідси! Вас за сьогодні чоловік з двадцять було, усім давати, сам з голоду здохнеш! Та й не хочу я вам нічого давати! Ви в нас півсела у Сибір запроторили,[32] ось зараз туди і топайте, там вас і нагодують…

— Ах, ты ж!.. — задихнувся від ненависті Мосіков і рвонув гвинтівку з плеча, — мы за тебя кровь проливаєм…

— Та невже? — насмішкувато запитав господар і додав, — нумо, хлопці!

У ту ж мить розчахнулися вікна, і з них висунулися дула трьох гвинтівок.

12 3 вересня 1939 року до початку 1941 року населення у приєднаних до СРСР територіях Західної України скоротилося на 400 тисяч чоловік (htth://news2000.org.ua/print?a=/paper/40926)

— Кажу вам, геть! І дякуйте Богові, що в мене сьогодні день народження, не хочеться руки об вашу паскудну кров бруднити…

Виходу не було, довелося забиратися з негостинного двору. Мосіков судомно затиснув у спітнілій долоні ремінь гвинтівки, Самсонов важким поглядом міряв господаря.

— Давай, давай звідси… — той недобре посміхнувся.

— Идём, Самсон, — отямився першим Мосіков.

Назад пішли тією ж стежиною. Вийшли з городу і зупинилися. їсти хотілося ще сильніше.

— А эта сволочь сидит за праздничным столом! — Самсонов неочікувано скинув гвинтівку з плеча та прицілився в бік хати. Мосіков ледь встиг підбити його руку. Гримнув постріл, але куля пішла вгору.

— Сдурел? Нас тут же положат всех к едрёне фене! — Мосіков потяг друга у бік кущів бузку, — дурак… Честное слово, дурак!

— А что они? Куска хлеба пожалели… Еще и издеваются, сволочи!

— Заткнись, пойдем к другой избе. Может, там что дадут…

— Идём. Только на этот раз все будет по другому…

Мосіков скинув гвинтівку з плеча, Самсонов зробив те саме На цей раз собака загавкав, наче хотів зірватися з ланцюга. Вони не стали чекати, поки хтось вийде на ґанок. Мосіков влучив чоботом у двері та заскочив у сіни, а звідти у світлицю.

— Всем лежать, вашу мать!.. Перестреляю к чертовой матери всех!

У хаті були молода жінка, яка сиділа біля ліжка, де лежало немовля, ще одна жінка, але старша, років під п’ятдесят, та таких же літ чоловік. Самсонов взяв на приціл чоловіка, а Мосіков наводив гвинтівку то на молодицю, то на літню жінку.

— Так… — промовив неголосно він, — ти! — повів зброєю у бік літньої жінки, — собери в какой-нибудь мешок еды. И быстро! Хлеба, сала, картошки… Все, что есть… Торопись, давай! Не рыпайся! — рикнув він на чоловіка, який ступнув до жінки.

— Та я хотів допомогти…

— Заткнись! А ты шевелись, давай!

Жінка поквапливо знайшла якийсь мішок і почала кидати туди усе, що бачила їстівного. Молодиця міцно притулила до себе дитину і мовчала, тільки очі її світилися переляком навпіл з ненавистю. Чоловік теж закляк на місті, боячись навіть поворухнутися, лише зиркав то на молодицю з дитиною, то на жінку, яка кидала у мішок продукти: хлібину, ще теплу, недавно витягнену з печі, варену, у лушпинні картоплю, кілька цибулин.

— Масло! Масло не забудь! — прикрикнув Мосіков, і повів гвинтівкою у бік столу, де у куточку, на тарелі, лежала невеличка жовтувата грудка масла.

— Угледів…

— Ложи, давай… — з погрозою у голосі наказав Мосіков.

Жінка зітхнула, але загорнула масло в газету, поклала до мішка і простягнула солдатові. У ту мить, коли обидва вже повернулися до дверей, щоб вийти, ті відчинилися, і до хати зайшов молодий чоловік.

— А це хто…

Він не встиг доказати, гримнув постріл, чоловік схопився за плече і сповз по стіні на підлогу. Це Самсонов не витримав нервової напруги й натиснув на спусковий гачок. Чоловік голосно застогнав, молодиця притисла дитину до грудей ще міцніше, а жінка кинулася до пораненого.

— Васильку!!!

Чоловік, який до того стояв нерухомо, теж кинувся до пораненого:

— Синку!

Скориставшись метушнею, Самсонов і Мосіков вибігли й рвонули до лісу. Мосіков розмахував важкеньким мішком у одній руці, і гвинтівкою у другій, Самсонов час від часу оглядався, чи не біжить хтось навздогін, але гонитви не було.

— Левее забирай, к железке! — кричав Мосіков.

Нарешті вони заглибилися у ліс, добігли до залізничної колії, пройшли з півгодини уздовж неї, а потім, віддихавшись, сіли на повалений стовбур.

— Картошечка… — мрійливо прошепотів Мосіков, — с маслом… По две, не больше. Жратву надо экономить! — раптово строго наказав він.

Витяг з мішка чотири картоплини, масло, цибулину, яку розсік навпіл невеличким складаним ножем. Самсонов накинувся на їжу, тоді як Мосіков їв не кваплячись, спокійно і вдумливо, пережовуючи кожен шматочок картоплі з таким виглядом, наче читав надскладний науковий твір.

— Самсон, а Самсон, а зачем ты того мужика подстрелил?..

— Да оно само как-то… Дверь скрипнула, а у меня палец дёрнулся…

— Дурак! Ты бы прежде думал, а потом пальцем дёргал! У тебя детей сколько?

— Четверо…

— Такой молодой?! Тоже, небось, сначала пальцем дёргал, а потом думал?

— Ну… Дурное дело не хитрое! Тут думать особенно и не надо!

— Ладно… Идём, доедим и ушиваться надо отседова… Как бы нас местные не накрыли, как кота мокрым рядном!

***

Біля хати Когутів зібрався невеличкий натовп односельців. Вже майже стемніло. Раз по раз у темряві жевріли вогники від цигарок. Обговорювали останню новину: поранення Василя двома оточенцями. У хаті ще поралася фельдшерка. Рана виявилася не дуже небезпечною, кістки не зачепило, але, вогнепальна рана є вогнепальна рана, нічого приємного тут не було. Назар Глинський, котрий сьогодні відмічав свій день народження, вже вкотре розповідав, як він нагнав зі свого двору тих двох.

— Я їм і кажу: геть звідси, вовкулаки! А хлопці дула з вікон висунули, ось вони злякалися. Проти сили не попреш! А тут…

— Слухай, Назаре, а може, їх пошукати? Навряд чи вони встигли далеко відійти? — запропонував Микола Лисевич.

— Та темно вже… Де їх у лісі знайдеш? — виказав хтось сумнів.

— Мій Юрко ще досі не повернувся… — зі сльозою у голосі промовила якась жінка, — темно вже надворі… Де його носить? А мені чогось страшно! Ох, Господи!

— Не каркай, Теклю!

— Я ось про що, хлопці, — спокійно і виважено сказав Назар Глинський, — треба нам об’єднатися і боронитися самим. Доки порядку не буде.

— Правильно кажеш, — кинув пічник, — треба боронитися самим.

— А зброя? — одночасно запитало кілька чоловіків.

— Є зброя, — незворушно відповів пічник, — чого-чого, а зброї доста.

Тут же домовилися зранку зібрати чоловіків і встановити порядок чергування.

— 1 де ж цей негідник? Ну, прийде, отримає від мене на горіхи! — продовжувала бідкатися Текля.

На ґанку з’явилася фельдшерка.

— Ну? — видихнув невеличкий натовп.

— Що, ну? — здивувалася фельдшерка, — перев’язала. Марійка йому зараз наркозу наллє, і все буде добре…

РОЗДІЛ 17

СТАВКА АДОЛЬФА ГІТЛЕРА

ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

У головну ставку фюрера «Вовче лігво», яка розташувалася у Східній Прусії, в Гарлицькому лісі, неподалік від Растенбурга, на нараду з господарем ставки, та й усієї Німеччини і половини Європи, прибули рейхсляйтер Альфред Розенберг, рейхсміністр, начальник імперської канцелярії Ламмерс, фельдмаршал Вільгельм Кейтель, рейхсмаршал Герман Геринг та керівник партійної канцелярії Мартін Борман.[33] День був спекотним, але у кабінеті спека не відчувалася. Нечутно працювали вентилятори, приємно охолоджуючи повітря. На столах стояла прохолодна мінеральна вода. Нарада почалася рівно о п’ятнадцятій годині. Її відкрив фюрер німецького народу Адольф Гітлер. Він обвів присутніх строгим поглядом своїх трохи опуклих очей, надпив зі склянки води та сказав:

— Перш, ніж розпочати розмову про конкретні проблеми, нам треба визначити та встановити для себе принципові положення. Головне з них: війна проти СРСР, всупереч твердженням деяких політиків, не є загальноєвропейською справою. Дехто має бажання, щоб користь з цієї війни мали не тільки німці, але й усі європейські країни. Це — чистісінька безсоромність! — Тут фюрер зробив маленьку паузу, знов обвів присутніх суворим поглядом, раптово підняв руку, стиснуту в кулак, і потряс нею у повітрі. — Ми, німці, ні з ким не будемо ділити своїх перемог! Якщо хтось бажає мати кусок з цього пирога, має воювати разом із нами! А вже тоді поміркуємо, кому що відкраяти! Добре поміркуємо!

Як швидко фюрер вибухнув, так швидко він і заспокоївся, зробив невеличку паузу і продовжив:

— Але про це не можна казати відкрито. Усьому свій час. Важливо, щоб ми не розкривали своїх цілей перед усім світом передчасно. Ні в якому випадку не треба ускладнювати шлях зайвими заявами. Адже ми можемо робити все, що під силу, а що за межами нашої сили, ми зробити не зможемо. Головне, щоб ми знали, чого бажаємо. Маємо мотивувати наші дії, виходячи з тактичних міркувань. Як, наприклад, у випадку з Норвегією, Данією, Голландією чи Бельгією. Адже у цих випадках ми нічого й нікому не казали про наші наміри, отже й надалі будемо такими ж розумними і не будемо цього робити. Будемо підкреслювати, що вимушені зайняти якийсь конкретний район, дати йому лад та забезпечити безпеку. Ми маємо, заради населення, турбуватися про спокій, їжу, шляхи і таке інше. Звідси і виходить наше регулювання. Таким чином, ніхто не має второпати, що справа стосується остаточного регулювання. Усі необхідні заходи — розстріли, виселення і таке інше — ми, незважаючи на це, проводимо і будемо проводити.

Ми зовсім не бажаємо заздалегідь перетворювати будь- кого у своїх ворогів. Тому будемо діяти так, наче маємо мандат. Але при цьому мусимо знати: із цих областей не підемо вже ніколи.

Фюрер знову зробив паузу, але зовсім маленьку, лише для того, щоб промочити горло ковтком мінеральної води, та продовжив:

— Виходячи з цього, мова може йти про наступне: По-перше, нічого не будувати для остаточного регулювання, але нишком готувати все саме для цього.

По-друге, підкреслюємо, що приносимо волю, у тому числі Крим має бути вивільнений від усіх чужаків і заселений німцями. Так само австрійська Галіція має стати областю Німецької імперії.

У теперішній час наші стосунки з Румунією гарні, але ніхто не знає, як усе складеться надалі. З цим треба рахуватися, і з урахуванням цього ми повинні облаштувати наші кордони. Не треба ставити себе в залежність від добро-

зичливості третіх держав. Отже, будувати свої відносини з Румунією ми повинні, виходячи саме з цього.

В головному, справа зводиться до того, щоб переварити цей величезний пиріг, аби, по-перше, оволодіти ним, а по- друге, керувати і, по-третє, експлуатувати.

Зараз росіяни віддали наказ про партизанську війну в нашому тилу. Ця партизанська війна має і свої переваги: вона дає нам можливість винищувати все, що повстає проти нас.

Створення військової держави західніше Уралу ніколи не повинно стати на порядок денний, хоча для цього ми повинні були б воювати сто років. Усі послідовники фюрера повинні знати: імперія лише тоді буде в безпеці, якщо західніше Уралу не буде існувати чужого війська. Захист цього простору від різних небезпек бере на себе Німеччина. Залізний закон: «Ніколи не повинно бути дозволено, щоб зброю носив хто-небудь, крім німців!». Це особливо важливо. Навіть, якщо в найближчий час нам здалося, що легше було б притягнути будь-які чужі, підкорені нами народи до збройної боротьби, це було б неправильно. Колись це неодмінно і неминуче повернеться проти нас. Тільки німець має право носити зброю, ані словак, ані чех, ані казах, ані українець. Ні в якому випадку ми не повинні проводити політики, «що хитається», як це було в Ельзасі. Англієць завжди вирізняється постійним переслідуванням однієї лінії, однієї мети. Ми обов’язково повинні вчитися цього в англійців; не можемо ставити наші стосунки у залежність від окремих осіб. І тут прикладом повинна бути поведінка англійців у Індії, у відношенні до індійських князів: солдат завжди повинен охороняти режим!

Фюрер, як завжди, промовляв гаряче, емоційно і так широко охоплював тему, що здавалося, плутається. А може, іноді так воно й було, але ніхто з присутніх ніколи не зважився б зробити йому зауваження, бо знали його мстивий характер. І, крім того, фюрер є фюрер: якщо зробити йому зауваження, то неминуче з’явиться крамольна думка, що фюрер може помилятися, а це вже підрив існуючого ладу, підрив тези, на якій, як на наріжному камені, стоїть Німеччина: фюрер завжди правий. Хто у цьому сумнівається, для таких побудовані концтабори. У цьому Німеччина та Радянський Союз однакові за тією різницею, що в Радянському Союзі концтаборів більше, і розташовані вони в значно гірших місцях: у Європі Сибіру нема.

Фюрер промовляв вже більше години. Для нього це було небагато, він міг говорити значно довше, не виявляючи ознак втоми і не зважаючи на те, як почувають себе присутні: втомились чи уважно слухають, чи ледве стримують позіхання. Але до нього підійшов ад’ютант і щось прошепотів на вухо. Мабуть, новини були важливі, тому що Гітлер оголосив перерву. Присутні перейшли до сусідньої кімнати, де їм були запропоновані духмяний чай та кава. На дорогих фарфорових тарелях лежали печиво та тістечка, цукерки і ще якась смакота. Фюрер був відсутній хвилин п’ятнадцять. Після його повернення, усіх знов запросили до зали. Геринг запитливо глянув на Гітлера, але той і не подумав пояснити, що ж спонукало його перервати нараду, а продовжив монолог, наче й не переривав його:

— Райони, які наразі придбали, ми повинні перетворити у райський сад. Вони для нас життєво важливі. Колонії у порівнянні з ними грають другорядну роль. Навіть у тих випадках, коли відокремлюємо декотрі райони, ми завжди повинні виступати, як захисники закону та населення. Відповідно до цього повинні вже зараз обрати необхідні формулювання. Ми кажемо не про нові області Імперії, а про необхідну задачу, яка поставлена війною. Зокрема, у Прибалтиці район до Двіни, за узгодженням із фельдмаршалом Кейтелем, вже зараз має бути узятий під керування.

Кейтель, до якого так неочікувано звернувся Гітлер, здригнувся і навіть трохи розгубився, нічого, крім запопадливого «Так, мій фюрере», вичавити з себе не міг. Геринг зневажливо посміхнувся, згадавши, що серед генералів Кейтеля називають Лакейтель, натякаючи на саме цю рису його вдачі: запопадливість та підлабузництво. Сам Геринг йшов до мети, наче дикий кабан, не зважаючи на перешкоди, але привселюдно ніколи з фюрером не сперечався, поважаючи наріжну тезу рейху: фюрер завжди правий. Неочікувано слово взяв Альфред Розенберг:

— Мій фюрере! Мені здається, що в кожному комісаріаті відношення до населення має бути різним. Це стосується і східних територій. В Україні, наприклад, ми мали би виступити з обіцянками в царині культури, пробудити історичну самосвідомість українців, провести інші акції…

Фюрер кліпнув очима й кинув спантеличений погляд на рейхсмаршала Ґеринга, мовляв, це він про що? Геринг, друга постать в ієрархії рейху, не стільки корячись цьому погляду, скільки відповідаючи власним думкам, у ту ж мить зауважив:

— Альфреде! Може, ти й краще знаєш цю кляту Росію[34] і Україну разом з нею, але зараз на часі зовсім інше питання: маємо забезпечити себе продовольством, маємо забезпечити харчами армію і рейх. Про інше будемо думати потім. І взагалі, чи залишився в Україні бодай якийсь культурний прошарок, на який можна було б опертися? Більшовики, мабуть, перебили там усіх, хто міг самостійно думати! Якщо хтось і залишився, то лише за кордоном. Та й взагалі, нащо воно нам?

— Мій фюрере! — гнув своє Розенберг, — я розумію, що війна з метою вивільнення Росії від Сталіна та більшовиків і заміна цих лідерів на нових — виключена. Це ще більше мобілізувало б сили Росії проти нас. Я пропонував і пропоную іншу концепцію вирішення російського питання. Задача нашої політики, як на мене, підхопити у розумній та цілеспрямованій формі прагнення до волі усіх цих народів та надати їм визначені державні форми, тобто органічно викроїти з величезної території Радянського Союзу державні утворення і спрямувати їх проти Москви, вивільнивши тим німецьку армію на прийдешні віки від східної загрози. Чотири великих блоки повинні відокремити нас і одночасно відсунути далеко на схід вічну загрозу для Європи: Велика Фінляндія, Прибалтика, Україна та Кавказ[35]

— Може бути… Може бути… Але при одній умові: зброю мають право носити лише німці! Чуєте, Розенберг? Німці! І ми воюємо не за самостійну Україну чи Кавказ, ми зараз воюємо за Велику Німеччину!

— Мій фюрере! — не вгамовувався рейхсляйтер, — я все ж вважаю, що стосовно до українців нам треба проводити більш продуману політику. Ми повинні мати можливість впливати на місцеве населення. У всякому випадку ми маємо відновити хоча б газети.

— Відновлюйте, не заперечую. Але тримайте руку на пульсі! Докерувалися… Ми воюємо, а декотрі проголошують нові держави![36] Без нашого відома! Без погодження… Німці гинуть за Німеччину, Альфреде, а не за Україну чи Прибалтику! Затямте це собі! Ваші ідеї відносно утворення окремих буферних держав можливі, але лише при тому, що землі, які потрібні нам чи нашим союзникам, безперечно увійдуть у склад імперії. Це стосується Криму, наприклад…

— Румуни теж на щось претендують… — вставив своє Геринг, — адже так, мій фюрере? Антонеску теж розраховує на якісь надбання для Румунії?

— Так. Антонеску просив віддати йому Бессарабію і Одесу з коридором на захід та північний захід.

— Нічого собі апетити! — не витримавши, вигукнув товстун Геринг, голосно ляснувши долонею по столі, — віддати такий порт цим мамалижникам?

— Мій фюрере! Цього не можна допустити! Адже ми залишаємо Україну без важливого порту!

— Припиніть! Те, що просить Антонеску, не дуже виходить за рамки старих кордонів Румунії. До того ж, ні румунам, ні мадярам, ні словакам, ні туркам, нікому не було дано ніяких твердих обіцянок. І, запевняю вас, таких обіцянок не буде! Ми воюємо не заради Румунії чи Угорщини, а заради третього рейху! Затямте це собі, врешті решт!

— Авжеж, мій фюрере! — підхопив Ґеринґ, — треба негайно приєднати до Східної Прусії дещо з Прибалтики, наприклад, Белостокські ліси…

— Неправильно, Германе… Помилка. До Прусії треба приєднати усю Прибалтику. Прибалтика уся буде Німеччиною! Уся! Також до імперії відійде увесь Крим із прилеглими територіями, і ці території будуть чималенькими, запевняю вас… Це наші землі! За них заплачено кров’ю наших солдатів!

— Але ж там мешкає багато українців… — почав заперечувати Розенберг.

— До біса ваших українців, Альфреде! Вам не здається, що ви приділяєте українцям забагато уваги? Наш вермахт може здійснити переможну місію самостійно, без допомоги націоналістів усіх мастей, у тому числі й українських…

Фюрер дивився у простір, поверх голів тих, хто зібрався у залі на цю важливу нараду, яка визначила хід усієї війни на Східному фронті на найближчі роки. Він уже бачив прийдешнє: велич імперії, свою власну велич, велич вождя, який привів німців до небачених в історії людства перемог. Він, фюрер, наче якийсь легендарний велетень, самотужки витяг Німеччину, принижену та злиденну після Першої світової війни, зраджену своїми поводирями, євреями та комуністами, з того багна, у якому вона перебувала п’ятнадцять років. Хто зараз Німеччина? Німеччина зараз і є Європа!

— На руїнах підкорених держав ми створимо могутню імперію! Ми просунемося до Уралу, а якщо знадобиться, і далі! Росія припинить своє існування як самостійна держава. Усі території, які мають для нас цінність, відійдуть до імперії. Колонії німців на Волзі, Баку з його нафтою… Фіни бажають отримати Східну Карелію? Начхати мені на бажання фінів! На Кольському півострові добувають нікель, а нікель нам потрібен самйм! Фіни бажають отримати Ленінград? Тільки після того, як це місто буде зрівняне з землею! Це місто нам не потрібне! Ви зрозуміли мій підхід до усіх цих питань, Альфреде? Німеччина понад усе, дорогий мій! Коли будете керуватися цим принципом, то не будете робити помилок!

— Мій фюрере! Ви, як завжди, правий… Але такий підхід неминуче зустріне спротив місцевого населення…

— Так… Так… — перепинив його Гітлер, — я завжди казав, що поліцейські полки повинні мати танки. Панове, — він глянув впритул на Геринга, якій сидів поруч, а потім перевів погляд на Кейтеля, — поліцейські полки треба підсилити танками. І ще… Германе…

— Так, мій фюрере, — Геринг підняв олівець над записником, готовий занотувати розпорядження Гітлера.

— Учбові аеродроми треба перемістити на Схід. У разі необхідності нехай твої пілоти практикуються на тубільцях… Це, з одного боку, навчить твоїх пілотів краще воювати, а з другого боку, привчить тубільців до покори! Величезні простори, які ми завоювали і ще завоюємо, мають бути замиреними якнайшвидше. Найкраще це зробити шляхом розстрілів будь-кого, хто хоча б кине косий погляд на нашого останнього солдата!

— Потрібно, — додав Кейтель, — зробити місцеве населення відповідальним за власні справи. Адже не поставиш варту біля кожної повітки… Чи вокзалу… Місцеві мешканці повинні знати, що буде розстріляний кожен, хто проявляє інертність щодо дій місцевих бандитів, а також, що вони будуть притягатися до відповідальності за кожен вияв непокори.

— Слушна думка, — схвально кивнув головою Гітлер, — розстрілювати на місті кожного, хто не попередив бандитських проявів!

— А щодо газет в Україні? — знов запитав Розенберг, — і взагалі на окупованих територіях? Адже ми повинні якось впливати на місцеве населення?

— Знов ти зі своєю Україною, — скривився Геринг.

— З усього цього я роблю висновок, що нам потрібно утворити орган, який буде опікуватися усіма східними окупованими територіями. Це буде міністерство в справах цих територій. І ви станете його керівником, Альфреде, раз вас вже так цікавить це питання.

— Дякую за довіру, мій фюрере! А щодо України, мій дорогий Ґерінгу, то вона з усіх країн буферного поясу, найбільша. Тому й увага до неї має бути відповідною. Мій фюрере! — він знову звернувся до Гітлера, — раз ми вирішили питання про утворення міністерства то, може, одразу вирішимо питання, де його розташуємо? Мені здається, що для цієї справи добре підійшла би будівля радянського торгпредства. На Літценбургерштрассе…

— Цього не можна робити, — заперечив рейхсміністр доктор Ламмерс, — це екстериторіальна будівля… За міжнародними правилами…

— Дурниця, дорогий Ламмерсе… Чистісінька дурниця! Усі правила зараз встановлюємо ми! Повідомте міністерство іноземних справ, що будівля забирається під міністерство окупованих східних територій. Екстериторіальність… Вигадали ще! І щоб вам не спало на думку — вести будь- які перемовини! Будь з ким! І з будь-якого питання!

Фюрер погрозив Ламмерсу пальцем, а вийшло так, наче він погрозив не докторові Ламмерсу, керівнику імперської канцелярії, а всій Європі, з якою віднині збирався не проводити ніяких перемовин, а лише диктувати свою волю.

РОЗДІЛ 18

ТЕРНОПІЛЬ. ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

В управлінні поспіхом палили документи: німці вже були помічені неподалік від Тернополя[37]. Все, що не встигли вивезти, треба було знищити. Підлеглі капітана Скворцова мішками тягали стоси документів: справи, листування, якісь нотатки, словом усе, що могло горіти, і кидали у велетенське багаття, що палало на подвір’ї.

— Быстрее шевелитесь, мать вашу… — нервував Скворцов.

Над містом постійно висіли німецькі літаки, вишукуючи для себе цілі для бомбардування чи обстрілу. Пілоти ганялися навіть за окремими машинами, намагаючись поцілити в них, наче у тирі. На околиці міста вже було виразно чути гарматні постріли: у цьому безладі ще хтось намагався організувати бодай якусь оборону. Бійці з розбитих частин групами та поодинці намагалися прошмигнути містом чи околицями, часто-густо грабуючи на своєму шляху продовольчі крамниці та селян: централізованого постачання не було, а їсти щось було треба. Місцеве населення зрозуміло, що порятунку чекати нізвідки, і почало діяти на власний розсуд. У деяких місцях хлопці з ОУН повитягали зі схронів зброю, що залишилася там ще з тридцять дев’ятого року та утворили власні загони, які цілодобово вартували по селах. Оточенців виловлювали та здавали німцям, а було таке, що й стріляли. Активізувалося польське підпілля, яке під ударами НКВС понесло важкі втрати в тридцять дев’ятому та сороковому роках. Польський Союз збройної боротьби забажав зварити власну юшку біля цього велетенського багаття, яке палало на західних територіях СРСР. Усе це відбувалося на тлі блискавичного наступу німців, які за два тижні захопили майже усю Західну Україну та Білорусію. Червона армія була на межі повного розгрому.

— Капітан Скворцов! К начальнику!

Капітан жбурнув у багаття стос паперів, які щойно виніс із власного кабінету, струснув руки та пішов до начальника управління. Капітан державної безпеки Олександр Анатолійович Вадіс керував управлінням з першого дня його утворення, знав усе і всіх достеменно. Викликаючи Скворцова, він був певен, що той виконає наказ. А доручення було важке, і капітан сумнівався, що його зможе виконати перший ліпший співробітник управління.

— Скворцов, есть пыльная работёнка. У нас в тюрьме обретается почти тисяча человек. Надо перешерстить все дела. Предателей, националистов, диверсантов отдельно и…

— Ого… Товарищ капитан госбезопасности, тут же работы на целую неделю!

— Какую еще неделю? Может, за сутки тут немцы уже будут! — ревонув начальник управління, бачачи, що той вагається, зробив невеличку паузу і додав, — словом, к стенке их всех…

— Кого? — не зрозумів Скворцов.

— Кого… Кого… — забарабанив пальцями по столу Вадіс, — предателей, диверсантов, националистов…

— Что, всех?!

— А куда их девать? Что, в город выпустить? Выполняй, капитан, выполняй… Это приказ сверху, да и без приказа понятно, что выпускать эту сволочь нельзя…

Спохмурнілий Скворцов вийшов у приймальню. Секретарки на місці не було, усі дверцята у шафах були розчинені, полиці пусті… Деякі папірці валялися на підлозі. Все вказувало на те, що начальник управління вже приготувався до евакуації. Повільно, наче у нього на ногах були важенні гирі, Скворцов пішов коридором, а потім у роздумі почав спускатися сходами. Тисяча душ! Тисяча душ повисне на його душі! Може, якось ухилитися від цього… гріха? Ні, він не був янголом, у своєму житті йому вже доводилося вбивати. Саме не розстрілювати, а вбивати. При гонитвах, коли в тебе стріляють, і ти стріляєш, або ти, або тебе… Бити, катувати на допитах — теж не новина, але щоб так… Одразу тисячу чоловік? Саме тисячу! Де узяти час, щоб переглянути та оцінити цю тисячу справ? А німці ось-ось прийдуть у місто, адже так сказав начальник управління! І спробуй не виконай наказу! Сам у підвалі опинишся! І справа не лише в наказі. Багато з тих, хто сидить у тюрмі — потенційний ворог, битий, катований на допитах, отже звільни його, що потім буде? І до баби Маші не треба ходити, щоб вгадати, що будуть робити вони потім! Візьмуться до зброї, не інакше!

На сходах він зустрів Гребінкіна і зрадів, наче відчув полегшення від того, що є на кого перекласти тягар першого кроку в кривавій справі, яку зараз треба виконати. Той, провчившись на курсах три місяці, отримав звання молодшого лейтенанта і повернувся до Тернополя продовжувати службу під зверхністю капітана якраз на початку червня:

— Гребёнкин! А ну, собери человек десять с оружием! В темпе! Патроны не забудьте. Да, зайди в оружейную, получи пару автоматов. Скажи: приказ начальника управления. Через десять минут жду тебя у входа в подвал.

Гребінкін одразу все збагнув і сполотнів так, як кілька хвилин тому сполотнів сам капітан.

— Что, всех?..

— Заткнись, младший лейтенант! Сам всё понимаю! Но и выпускать их нельзя! Они же завтра… Нет, сегодня стрелять нам в спину начнут! Это же враги! Давай, Гребенкин, давай… — і важко зітхнув, — это война, Иван… Это война…

Дев’ятеро людей поспіхом спускалися крутими металевими сходами. У кожного було по два пістолети «ТТ», а двоє були озброєні важкими автоматами ППШ з круглими дисками, новинкою, зброєю, яку рахували в управлінні поштучно. У камеру зайти побоялися, тому відкрили «кормушку» та випустили половину диска, а це більше трьох десятків набоїв, навмання. Там людей було, як оселедців у бочці. Пхали їх у камери стільки, скільки влазило. Щоб поспати, вкладалися, наче шпроти у банках, а переверталися з боку на бік за командою, раз на годину. У такій тисняві кожна куля влучала у ціль. Ще не встигла затихнути луна від глухих пострілів, у камеру увірвалися шестеро з пістолетами і почали добивати тих, хто ще був живий. За десять хвилин усе було скінчено. У сусідніх камерах почули постріли, і там почався страшенний гармидер. Люди гримали у двері, кричали, молилися, плакали… Кожний по-всякому зустрічає свою смерть… Щоб попередити спроби блокувати «кормушки», а Скворцов передбачив і це, похапцем у кожну закинули по парі «лимонок». Двері добряче струсонуло, але міцний метал витримав. Поки люди відходили від страшних наслідків потужних вибухів у закритому просторі не дуже великих камер, відкривалася «кормушка», звучала черга з ППШ, а потім кілька чоловік добивали живих. За дві години усе було закінчено. Усі двері камер були розчахнуті, але виходити з них було нікому, жодної живої людини не залишилося, кожного здогнала куля… Жодної… І кров… Кров, паруючи у холодному, навіть влітку, підвалі, повільно натікала на підлогу, густіла та темніла на очах, збираючись у великі калюжі. Калюжі з’єднувались струмочками, перетворюючись на єдину велику калюжу, яка заполонила підлогу в усіх камерах.

— Мама моя дорогая… — пробурмотів Гребінкін, наче тільки зараз оцінивши, що вони накоїли.

— Известью бы надо… — неголосно сказал Скворцов.

— Кого? Зачем? — не зрозумів Гребінкін.

— Кого… Кого… Этих! — він мотнув головою у бік камер, — мы уйдём, тут через час родственники будут… Начнутся узнавания, крик… Шум… А так никто никого не узнает, и концы в воду! Озаботься, Гребенкин! Поищи известь, засыпь тут всё… Для дезинфекции, скажем так…

За кілька годин, трясучись у кузові полуторки, яка підстрибувала на бруківці, Гребінкін збив сургуч з пляшки горілки і майже усю, наче воду, її випив.

— Эй, ты чего?.. — тицьнув його кулаком у бік сусід, — озверел совсем? Командир увидит — шкуру спустит с живого…

— Отвали… Именно озверел… — Гребінкін голосно гикнув, — мне сейчас всё равно… По крови, как по воде… А?

У кабіні тієї ж полуторки їхав Скворцов. Він дивився на дорогу очима, які нічого не бачили. Капітан Вадіс, якому він доповів про виконання завдання, лише схвально кивнув головою і за мить забув про ту тисячу загублених душ. Він вже зайнявся іншими справами, але помітив, що Скворцов наче трохи не при собі, відклав в сторону папірець, який почав читати, і уважно глянув на нього.

— Пётр Николаевич! Не распускайтесь! Война! Вы понимаете? Война! А нас разве немцы жалеют?

— А разве в подвале были немцы?

— Пособники! Эти же ещё хуже! Немцы идут в открытую, а эти стреляют в спину! Да что я вам рассказываю? А то сами не знаете!

— Да знаю… Знаю… Но как-то не по себе… И не все же пособники…

— Скворцов! Поговори мне ещё! Доболтаешься! Я твоих слов не слышал, а ты их не говорил! Марш собираться! Через час выезжаем! Семью отправил?

— Да у меня одна жена… На втором месяце… Связистов еще вчера отправили.

I Скворцов важко зітхнув.

Різкий удар перервав його роздуми. Водій вдарив по гальмах і він в’їхав головою у лобове скло. Поруч з машиною виросла чорно-коричнева стіна, труснуло так, що, здалося, мало печінка не вилетіла з рота. Ще раз, тільки трохи далі… Ще! Низько, над самою дорогою, прямо на машину стрімко нісся літак. Під його крилами запалахкотіли жовті квіточки. Лобове скло розлетілося на друзки. Водія, який навіть не встиг зняти руки з керма, відкинуло назад. Скворцов мигцем побачив, що крупнокаліберною кулею водію знесло півголови. Не чекаючи, коли машина повністю зупиниться, він вивалився сторчголов з кабіни. Полуторка проїхала ще метрів з десять і зупинилася. Літак ще раз пронісся над машиною, обстрілюючи її з кулемета, але не поцілив. Хтось із бійців зістрибнув з машини й побіг кудись убік.

— Ложись, дурак! Ложись, мать твою… — загорлав Скворцов.

І той впав, наче підкошений, але якось неприродно. З кузова більш ніхто не вилазив. Вичекавши кілька хвилин, Скворцов підбіг до бійця, але той був убитий наповал кулею прямо у серце. Капітан кинувся до машини, вплигнув на колесо і глянув у кузов. Там, обличчям донизу, лежав Гребінкін.

— Иван! Иван!! Эх, Ванька…

У відповідь почулося невиразне мукання.

— Ванька! Ты живой?! Иван!!

Капітан одним рухом злетів у кузов і схопив за плечі Гребінкіна:

— Живой?! Гребенкин!!!

— Да пошел ты… Засранцы… Всех урою… Грххх…

В обличчя Скворцову вдарив густий запах горілки.

— Пьяный… Да он же вусмерть пьяный… Ха… Ха-ха- ха… — нервово реготнув Скворцов, підняв обличчя до неба і погрозив кулаком літакам, які у далекій височині лягали на зворотній курс, — хрен вам всем! Гады!!! Хрен вам всем!!!

***

У Стасів німці зайшли просто та буденно. Затарахкотів мотоцикл на дорозі, здіймаючи шлейф куряви, і на околицю села в’їхали перші представники непереможного вермахту. Як і два роки тому, селяни зустрічали нових визволителів по різному. Хто зиркав насторожено з вікон, готовий при першій же тривозі заслонити фіранку, наче вона могла врятувати від кулі, хто стояв біля дороги і дивився, як по ній йшло кілька танків з короткими тонкими дулами. Поруч із танками їхало кілька велосипедистів з гвинтівками за плечима, а вже потім тягнулася колона солдатів. Здорові, веселі, в основному озброєні гвинтівками, але деякі були з автоматами, що висіли на міцних шиях.

Назустріч колоні вийшов пічник. Це нікого не здивувало, тому що багато хто з села знав про його приналежність до ОУН. Він тримав вишитий рушник із житньою хлібиною, на якій зверху була насипана невеликою гіркою біла сіль. Пічник вклонився і простягнув хлібину німцям. Мабуть, то було не перше село, де їх так зустрічали хлібом та сіллю, тому вони знали, що треба робити. Уперед вийшов офіцер, відламав окраєць, умокнув у сіль і сунув до рота.

— Гут! Зер гут! — посміхнувся офіцер і махнув своїм рукою, мовляв, пішли вперед.

То була маршова частина, яка не те що не мала наміру залишатися в селі, а не мала на це часу та можливості. Її справа — воювати. Чекали, може хтось прийде після них? Пройшло два дні, але ніхто не приходив. Це було якось незвично. У селі завжди була влада, здебільшого, чужинська. То австріяки, то ляхи, то москалі… А тут нікого! Але ж влада повинна бути! І тоді пічник, станичний Пан Коцький, вирішив не чекати, а взяти владу в свої руки. Наприкінці другого дня він запросив до себе всіх, кого в свій час прийняв до лав ОУН.

— Ось що, хлопці, — звернувся до односельців, яких зібралося у хаті чоловік з двадцять, — москалі повтікали, німці ще не прийшли. Ми щось маємо робити, щоб дати раду бодай самим собі. Треба якось зорганізуватися, захистити себе та свої домівки від непрошених гостей. Може, встановимо чатування по черзі?

— А ми вже й так чатуємо! — Микола Лисевич потряс гвинтівкою, — і не стали чекати на твої вказівки… Назаре, чого це він тут розкомандувався?

— Ай справді, — підтримав кума Назар Глинський, — це колись ти станичним був, і ми тебе слухали, а зараз наче того… І не станичний, га? — для переконливості Назар перекинув гвинтівку з руки у руку, — може, ти перелякався? Останнього часу тебе наче й чутно не було?

Назар казав спокійно й врівноважено. Видно було, як під сорочкою грали його м’язи.

— Це, Назаре, не твого розуму справа, чим я займався останній рік. Чи забув Декалог, який читав у моїй хаті? І хто привів тебе в організацію? А звіт за те, що я робив останнього року я складу тому, кому маю скласти, — так же спокійно відповів йому пічник.

Глинський відчув у його словах силу та замовк, пічника він поважав, але кум не заспокоювався:

— Назаре, що ж ти замовк? Він нам хто, га? Він же… — скочив на ноги Лисевич, — поки він тут пічки мурував, ми…

— Замовкни, Миколо! — цитьнув Глинський, і звернувся до пічника, — що пропонуєш?

— Хтось у Кулинцях був? Відколи німці прийшли, хтось туди ходив?

Як виявилося, за останні дні до Кулинців ніхто з присутніх не ходив: у такий непевний час залишати своє господарство та йти навіть у найближче село — бажаючих не було.

— Ось так, — констатував пічник, — а в Кулинцях усе ж повіт. Треба сходити та побачити, що там діється.

— Отож і піди, — тут же запропонував Микола.

— Та замовкни вже, — штурхнув його ліктем Назар.

— А чого? І піду! — раптово погодився пічник, — а зараз…

Швидко та без зайвої балаканини він розподілив односельців на чергування. Микола Лисевич намагався ще посперечатися, але пічник так глянув на нього, що той миттєво замовк. Наостанок Пан Коцький запитав:

— В кого нема зброї?

Таких було лише двоє.

— Прийдете до мене, — наказав станичний.

Швидко домовилися про маршрути, яким чином здіймати тривогу, де збиратися і про все інше. Покінчивши з цією, як на його думку, нагальною справою, пічник поспішив додому. Він запряг свою, немолоду вже, кобилку у воза, яким возив глину та цеглу, та смикнув за віжки:

— Вйо, старенька…

За годину чи трохи більше кобилка дотягла воза до Кулинців. Під’їжджаючи до колишньої райради, ше здалеку пічник побачив, що на ній висить червоний прапор.

— Що за… — не второпав він одразу і лише згодом до нього дійшло, що прапор фашистської Німеччини був такий же червоний, як і прапор москалів, лише в центрі його розчепірилася жирним павуком свастика.

Колір прапора нової влади викликав у пічника неприємне почуття. У нього склалося враження, що нічого не змінилося: у тої влади на прапорі кров, і в цієї. Прив’язавши конячку до якоїсь штахетини, станичний, глибоко зітхнувши, зайшов до будівлі. У дверях зіштовхнувся з Федьком Гіркою. Федька він знав давно. Знав, що той був членом ОУН, на дух не переносив ані москалів, ані жидів, ані ляхів, де міг, там робив їм шкоду, а, захмелівши, міг влаштувати і бійку. Бився завжди затято, до крові, міг копати навіть тих, хто валявся на землі.

— Хо! Василю! Слава Україні!

— Героям слава… Федьку, які тут новини? У нас у селі нікого, нічого, то я вирішив сюди навідатися.

— Зараз усе буде добре! Зараз наша влада! У нас тут шуцман… шуцвам… шуц… хрін його знає хто, зорганізовується. Словом, поліція. Ти ж Юрка Левковича знаєш? От він за начальника йде, зараз у обера сидить.

— Якого ще обера? Який ще шуцман?

— У обер-лейтенанта. Потрібно ж порядок наводити, щоб усяка наволоч нам жити не заважала… Ох, доберуся я до декого! Надовго запам’ятають Федька Гірку! — і він струснув гвинтівкою.

— Це що, вже і зброю видали? — запитав пічник.

— Та ні, то моя… Але, кажуть, що зброю дадуть. І набої також. Ну, добре, Василю, я пішов, бо жінка чекає з обідом. Борщ захолоне, а холодний борщ — ти ж знаєш… Тож наче і не борщ!

І він пішов, копнувши по дорозі руду кицьку, яка невчасно підкрутилася під ноги.

Чекати Левковича прийшлося недовго. Хвилин за п’ятнадцять на ґанок вийшов і Левкович.

— О! Василь! — він простягнув руку станичному, — гайда, я тебе з обер-лейтенантом познайомлю. Пане Штольц! Дозвольте? Вибачте, пане обер-лейтенант! Прошу вас… Це станичний… Тобто наш старший у сусідньому селі Стасові. Ось, прийшов… Василю, ти чого прийшов?

— Ну… — якось розгубився пічник.

І дійсно… Чекали, чекали на волю, воля прийшла, нікого над ними не залишилося, а він якогось біса пішов по нову неволю! Тьху ти!..

— По владу прийшов? Пане обер-лейтенанте, він файний хлопак…

— Что пришёл? — на ломаній російській запитав німець.

— Чуєш, Юрку, залиш нас наодинці.

— Чого?! — отетерів той від несподіванки, — оце ти мені кажеш? Я тобі, а ти…

— Weg![38]. — махнув німець Левковичу, а до пічника коротко промовив, — говорит…

— Я резидент розвідки ОУН по цьому району, — почав Василь, але німець української не розумів взагалі, і Василь мусив перейти на російську. Трохи поламавши собі з незвички язика, він таки пристосувався і як міг пояснив німцеві, хто він і навіщо приїхав. На його подив, на це повідомлення німець ніяк не відреагував:

— Карашо. Завтра приехать к вам.

На тому і розсталися, і пічник поїхав у Стасів. По дорозі він журно роздумував:

«Дивно якось усе… Працювали на німців, чекали на них… А вони? Поводяться, наче пани… А може, воно так і є? Хіба я пішов би лити свою кров за німців задарма? Ні. Я йшов, аби вони допомогли витурити совєтів. А вони? Невже воюють задля того, щоб дати нам волю? Щось не дуже схоже…»

Наступного дня біля хати, де раніш була сільрада, зупинилося авто. З нього вийшов учорашній обер-лейтенант, ще хтось, у цивільному, та водій. Він залишився біля машини, яку миттю обступили дітлахи. Обер-лейтенант, кидаючи навкруги байдужий погляд, пройшов до хати. На ґанок, назустріч оберу, вибіг пічник, за ним, не поспішаючи, вийшов кремезний Назар Глинський, з-за плеча якого визирав Микола Лисевич.

— Прошу пана Штольца до хати! — приязно запросив німця пічник.

Той, наче господар, штовхнув двері ногою і, трохи схиливши голову в низькому отворі, пройшов до кімнати. Роззирнувшись навкруги, наморщив носа, мабуть йому не сподобався запах, а може й ще щось, без запрошення сів за стіл та закинув ногу за ногу. Поруч з ним став той, у цивільному, якій виявився перекладачем. Німець почав щось казати німецькою, підкріплюючи слова помахами вказівного пальця, якій наставляв пічнику у груди, наче пістолет:

— Німеччина прийшла сюди назавжди. Ви повинні слухатися німецької влади, інакше будете суворо покарані. Із сьогоднішнього дня тут утворюється відділок поліції. Поліцейські будуть отримувати пайок та зброю. Головна умова — дисципліна, порядок, слухняність. За порушення — розстріл. Начальником поліції тимчасово призначаєтесь ви, — знову тицьнув пальцем у груди пічникові, вийняв із теки якісь папірці та простягнув новоспеченому начальнику поліції, — оце заповнити. На всіх, кого наберете у відділок, теж треба буде заповнити та привезти у Кулинці. Перше завдання: заарештувати усіх радянських активістів, жидів і циган та привезти їх у Кулинці. У машині гвинтівки та набої, — перекладач простягнув папірець, — тут треба розписатися про отримання зброї. Коли привезете заарештованих у Кулинці, здасте документи, — обер знову тицьнув пальцем у груди Василеві, потім піднявся зі стільця, — усе.

— Як? — здивувався пічник, — а як же село? Село ж без влади! Треба когось обрати війтом… Чи як там по-новому?

У Кулинцях своя влада, повітова, у нас своя, сільська… Чи не так? — звернувся він до односельців, які зацікавлено слухали розмову.

Ті згідно закивали головами. Обер-лейтенант з погрозою підняв пальця, перекладач знову затараторив:

— Питання влади — це не ваша справа! Віднині влада належить лише німецьким окупаційним органам. І не пхайте у це носа, бо його прищемлять! Як ото вашому Стецькові…

— А що, Стецько? — здивувався Василь.

— Заарештований… — перекладач не став чекати, коли обер-лейтенант почне пояснювати, що сталося з керівником ОУН(б), — після того, як проголосили утворення самостійної України[39].

— Як заарештований? — ахнув Василь, — оце так нас німці підтримують?..

РОЗДІЛ 19

СЕЛО СТАСІВ. ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

Славуня захворіла. Це сталося через кілька днів після того, як у Стасів увійшли німці. Як у таку спеку вона вмудрилася захворіти?! Ясна річ, немовля невинне, то десь матуся не догледіла, полишила дитинку на протязі, і ось зараз маєш! У маленької був жар, вона лежала нерухомо, мабуть, не маючи сил поворушити ані ручкою, ані ніжкою. Марійка не відходила від неї ні на хвилинку, навіть їла похапцем поруч із ліжечком, де лежала донька. Ніхто їй не дорікав за недогляд, але вона себе картала щомиті. Фельдшерка, яка не покинула хворих із приходом німців і нікуди не поїхала, помацала у малої чоло, похитала головою та сумно глянула на Марійку:

— Потрібні ліки, але у мене нічого нема. А вони потрібні терміново, бо, не дай Боже, виникне запалення легенів!

На клаптику паперу написала кілька слів по-латині:

— Ось, візьміть, — простягнула папірець Марії.

— А… — розгублено запитала Марія, — де можна їх знайти?

— Ну, не впевнена, що щось залишилося у Кулинецькій лікарні. Мабуть, мусите їхати до Тернополя. Шукати треба тільки там. І не баріться! Бо якщо почнеться запалення легенів, то ніщо не допоможе…

Фельдшерка пішла з хати вже під вечір. За вечерею влаштували родинну нараду: що ж робити? Поїхати до Тернополя можна. Можна туди навіть пішки сходити, справа не в тому. Але де і як придбати ліки? Адже там також, мабуть, німці. Ні лікарні, ні аптеки… Та й гроші радянські німцям не потрібні, а німецьких поки що нема! А час не чекає! Мала горить жаром, аж дивитися не можна. Обтирання оцтом на якийсь час жар збиває, але ж це не лікування! Так, тимчасове полегшення…

Прийшли Марійчині батьки. Усі сиділи пригнічені, бо не бачили виходу.

— Ось що, — раптом сказав Василь, — є одні гроші, котрі ходять в усі часи та в усіх країнах…

Він стягнув з пальця золоту обручку і обережно поклав на стіл.

— Нащо воно мені, якщо Славуні не буде? Ми і без обручки проживемо. Правда, кохана?

Марійка тут же кинулася до шкатулки, у якій зберігалися її золоті сережки, намисто з перлин, і теж стягнула з пальця обручку. У кожного знайшлась якась золотинка, яку тут же поклали на стіл.

— У Тернопіль поїду я! — неочікувано сказала Марія.

— Доню!.. — охнула мати, — це ж небезпечно! Зараз всюди бозна-що робиться!

— Навпаки, — заперечила Марія, — до кого в першу чергу присікаються німці? До дівчини чи до хлопця? Хлопець може бути і перевдягненим дезертиром, і оточенцем, і шпигуном. А дівчина є дівчина. Крім того, я у Тернополі хоч трохи, а жила. А ніхто з вас міста добре не знає.

Василь щось хотів заперечити, але жінка так блимнула на нього очима, що він зрозумів: не відступиться. Вона згребла золото в долоньку і висипала його в кишеню на спідниці, туди ж поклала акуратно складений папірець із назвою ліків.

— Все. Лягаймо спати, завтра мені рано вставати.

Марія прокинулася ще вдосвіта. Як звичайно розпалила піч, приготувала сніданок, поклала собі в торбу півхлібини, кусень сала, завернутий у чисту шматину, три варених картоплини, і лише потім торкнулася плеча чоловіка, який ще спав.

— Василю, коханий, я пішла. Пробач мені, якщо можеш…

— А?.. Що?.. — спросоння скинувся Василь, — ти це… Ти що?..

Він не одразу второпав, про що йдеться, а коли очуняв і зрозумів, про що казала дружина, за нею і слід прохолов.

Марія, вискочивши з дому, метнулася городами, бо боялася, що чоловік кинеться навздогін. Він таки кинувся, але та заховалася у кущах бузку, що росли за городом. Василь походив, походив та й плюнув:

— А побігла таки…

Дочекавшись, поки чоловік повернувся у хату, Марія вийшла на дорогу й швиденько покрокувала через центр села у напрямку Тернополя. їй було страшно. Що вона може зробити, якщо на неї, наприклад, нападуть? Що вона зможе зробити проти чоловіка, до того ж, озброєного, бо зараз майже усі вони при зброї? Та нічого… Уся надія на Бога… Вийшовши з-за церкви, вона побачила невеликий натовп. Стояли чоловіки зі зброєю. Про вовка промовка… Ось вони! Але підійшовши ближче, побачила, що зібралися усі свої, стасівські. У кожного на лівій руці біліла пов’язка, у кожного за плечима стирчало дуло гвинтівки.

Заклопотана хворобою доньки, Марія пропустила прихід німців та усі події, пов’язані з цим. Ні, вона знала, що це відбулося, що її праця була немарною: совєти вигнані з її землі. Але все це відбувалося якось поза її життям, було тлом, на якому відбувалося найважливіше: хвороба Славуні та боротьба за її одужання. Марія на вулицю не виходила кілька днів і досі не знала, що у Стасові утворена поліція, у яку записалося до десятка односельців. Серед натовпу вона побачила Назара Глинського. Як завжди, біля нього, як вірний зброєносець, крутився Микола Лисевич.

— Куди ви зібралися? — запитала Марія, підходячи до Назара.

— Та зараз до Кулинців жидів та комуняків повеземо.

— До Кулинців?! — зраділа Марія, навіть не подумавши, навіщо туди везуть заарештованих односельців, бо гурбувалася лише про своє: якомога хутчіш добратися до Тернополя, а добратися до Кулинців — це майже половина справи, — Назаре, ти візьмеш мене зі собою? Мені треба добратися до Тернополя! Ліки мені потрібні, розумієш? Донька хвора…

— Маріє, у чому справа? — почувся голос.

Вона рвучко обернулася. З будинку вийшов Пан Коцький. На поясі у нього висіла кобура з пістолетом, а за плечима стирчало дуло гвинтівки.

— Щось тебе стало не видно, наче десь поділася… Що трапилося?

— Так, вуйку, трапилося. В мене доня захворіла, ото йду до Тернополя, по ліки. Може, візьмете мене до Кулинців?

— А… Ось воно що… А я збирався когось до тебе послати, взнати, у чому справа, але ж закрутився та й забув. Авжеж візьмемо… Завантажимось та й поїдемо…

У цей час з будинку почали виводити заарештованих. Першим вели колишнього голову сільради Мирослава Зенюка. За ним, кульгаючи на ліву ногу, мабуть, поранену при арешті, йшов Моня Кацман. При советах його крамницю, у якій торгував харчами, націоналізували, але з хати не вигнали, мабуть, Мирослав Зенюк отримав доброго хабара! І ось зараз їх ведуть разом… За Монею йшла його дружина, ведучи за руку дванадцятирічного сина. Ще вели директора сільської початкової школи Івана Локтева. Він приїхав до села наприкінці сорокового року і навіть не встиг перевезти дружину. Все жалівся, що сільрада не може створити для нього належних умов, і він ніяк не може забрати її до себе. На щастя, так і не створили тих умов а то, напевне, йшла б зараз дружина поряд з ним… За директором ішов уповноважений із сінозаготівлі Гриць Протинин, ще кілька євреїв, які жили у селі… Усі вони були похмурі, бо нічого доброго від цього арешту не чекали.

— Ага… Доплигалися! Зайчики… — вишкірив зуби Микола Лисевич, — без вас повітря чистіше буде! У!.. — він підбіг і копнув Моню Кацмана, — жидяра…

Ніхто нічого йому не сказав, але від того, що він так повівся з безпорадною людиною, усім стало ніяково. Марія відвернулася, Назар зайнявся своєю гвинтівкою, станичний скривив губи.

— Ой, горе мені горе… — застогнав Моня, його жінка пригорнула до себе сина, закрила йому долонею очі й лише хлюпала носом.

— Плач, плач… — знущався далі Лисевич, — це тобі не в крамниці гроші рахувати! Начувайся, гадюко… А ти чого баньки вилупив? Зараз тобі вже ніхто м’яса не відріже! — і влупив прикладом Зенюка проміж лопаток!

— За що?! — крикнув від несподіванки колишній голова.

— За все! — і ще раз…

— Миколо, припини! — нарешті видушив Назар.

— А що? — не вгамовувався Лисевич, — мало з нас цей пес смердючий крови випив? І жиди ще ці…

— Припини! — неголосно, але владно кинув пічник, — люди дивляться!

— А хай знають, хто зараз влада!

— Разве власть так поступает? Это беззаконие… — почав Локтев.

— Ну ось, і про закони згадали! Нарешті… — здивувався Назар, — слава тобі Боже! А ви їх дуже дотримувалися? Мало народу до Сибіру доправили? Та на той світ? От зараз до них у гості й поїдеш! Мовчи вже, наволоч!

Незважаючи на вранішній час, біля заарештованих почали збиратися односельці, посипалися питання: кого, за що та куди…

— Вантажте вже… — поквапив поліцаїв станичний.

Особливого співчуття від односельців арештовані не дочекались: ані москалів, ані євреїв тут не любили. Наказала нова влада привезти їх до Кулинців, отже, так треба. Тим часом поліцейські усім арештантам зв’язали руки за спиною, щоб по дорозі не повтікали, розсадили на вози і валка нарешті рушила.

Марія раділа удачі. Бодай половину дороги проїде під надійним захистом, збереже сили та час. На возі, на якому вона їхала, неголосно рипіло та мотилялося колесо, залишаючи хвилясту лінію на дорожній куряві. Поруч з Марією щось бубоніла Сара Кацман, мабуть, молитви своєму єврейському богові. А що їй ще залишалося? У Моні наливався синець під оком, а Йося приліпився до матері і боявся відірватися бодай на мить. Мати завжди його захищала, навіть батько її слухався коли мова йшла про покарання сина за якусь шкоду, тож хто захистить зараз, як не вона?

— Мамо, а куди нас везуть? І навіщо?

— А ти поспи, Йосю, ось так… Вмощуй голівку на мої коліна та поспи… Шлях тривалий, часу достатньо… Поспи, синку, поспи… — і тихенько заспівала колискову на своїй мові.

Складна вона, єврейська мова, донесена до двадцятого століття з давніх давен. І вбивали євреїв, і гонили їх в усі

часи та в усіх народах, а не відреклися вони від своєї мови, зберегли… І колискову, протяжну і тужливу, яку, мабуть, співали тисячу років, а може, й більше. Тому зараз наспівувала Сара своєму Йосі на цій самій, незрозумілій Марії, мові.

Марія кидала оком на хлопчика і думала, як неправильно влаштований цей світ:

«Ось везуть невідомо куди… Та ні, відомо! Не бреши вже самій собі! У Кулинці їх везуть! І не задля того, щоб пригостити цукерками! І вся провина цього малого лише в тому, що він народився євреєм! Не українцем, не росіянином, а євреєм… І тому він не має права на життя! І не захистити його ніяк! А воно ще таке мале, але очі вже тужливі, тужливі… А в Славусі? Які оченята у неї? Заплющені, бо сил немає дивитися на білий світ! Ні! Свою доню вона нікому не дасть скривдити! Очі видряпає, а не дасть! Бо вона сильна! А Сара? Вона ж, мабуть, теж вважала себе за сильну? І ось везуть… На возі, під яким хитається та рипить колесо…»

У Кулинцях Марія швиденько подякувала хлопцям і пішла уздовж дороги на Тернопіль. Вона не бачила, як на ґанок будинку, де розташувалася Кулинецька поліція, вийшов німецький офіцер, пан обер-лейтенант Штольц. Послужливий перекладач почав пояснювати йому, заглядаючи у папірці, надані станичним, хто є хто серед стасівських арештантів.

— Та що тут дивитися! — затараторив Федько Гірка, — жиди та комуняки! Пане офіцер, дозвольте, я їх просто тут, га?

Він пересмикнув затвор на гвинтівці. Своє бажання поліцай виконав, але трохи згодом, на узліссі, на околиці Кулинців. Там усіх і закопали в землю. Йосю, який трохи ворухнув пальцем тоді, коли страчених кидали до ями, Федько добив пострілом у голову.

***

Мосіков та Самсонов довго йшли уздовж залізничної колії. За плечима у Самсонова бовтався речовий мішок із залишками їжі, яку вони взяли в якомусь селі, поранивши при цьому когось із господарів хати. І не хотіли, але так сталося. Совість їх не гризла. Якби їх не гонили в кожному селі, а давали щось попоїсти, то й вони нікого б не боялися і нікого б з переляку не вбили. Та і їжу не відбирали б. А так що ж виходить? Вони тут свою кров проливають, захищаючи кордони рідної Батьківщини, а тутешні німцям їх здають? То чому це їх совість після цього має мучити?

— Мужика зря ранил…

— Да ладно тебе, Самсон… Оно, конечно, так… Но война же! Ой, сколько смертей ещё будет! И кровищи… Не выхлебать! Так что топай, Самсон, и не бери дурного в голову, а тяжелого на грудь. Если завтра война, если завтра в поход…[40] Вот оно, завтра-то… И настало… Где-то наши?.. Кажется, что немчура уже полстраны заняла! А наши-то, что?

Мосіков важко зітхнув і надовго замовк. Так вони й крокували по ледь помітній стежці уздовж залізниці, аж поки не вийшли до околиць якогось міста. Тричі за цей час по залізниці хтось проїжджав. Спершу проїхала дрезина. Обережно й повільно вона сунула по колії. Два автоматники тримали напоготові зброю, насторожені, готові миттєво пустити її у дію. Почувши ще здалеку якийсь незвичний звук, обидва оточенці плюхнулися на землю і заховалися у траві. Дрезина проїхала, солдати нічого не помітили, і оточенці полегшено зітхнули. Почимчикували далі. За дрезиною повільно пройшло два ешелони. Один складався усього з кількох вагонів і йшов теж повільно, як і дрезина.

— Колею, сволочи, проверяют… — прошепотів Мосіков.

— А чё, шепотом? — удивился Самсонов.

— А чёрт его знает…

Ешелон пройшов, бійці звелися, але тієї ж миті знов плюхнулись на траву: почувся звук ще одного ешелону. Той йшов трохи швидше, ніж попередній, але напроти бійців почав гальмувати.

40 Слова з популярної наприкінці тридцятих років пісні.

— Ну-ну… — знову прошепотів Мосіков, — ТЫ взрывчатку не посеял?

— С какой стати я буду добром разбрасываться? Тут она, — Самсонов труснув мішком.

— Тише ты! Еще жахнет преждевременно!

— А чего ей жахать? Я запал вытащил.

— Долбанём стрелку? Лучше, конечно, мост какой- нибудь, да где его тут взять? Да и взрывчатки маловато… А вот на стрелку вполне хватит!

— Надо подождать.

— Почему?

Самсонов пошкріб потилицю:

— А пусть поезда быстрей пойдут! Если на скорости долбануть, тут вагоны все так перепашут…

— Твоя правда. Полденька подождём.

Вони заховалися у кущах, у сотні метрах від колії. Попоїли трохи, перекимарили, а потім стали спостерігати за колією. Потяги значно додали у швидкості, мабуть, все, що було потрібно, вже перевірили, пошкодження відремонтували. Фронт потрібно було забезпечувати всім необхідним, отже ремонт залізниці мав дуже важливе значення. Мосіков і Самсонов пам’ятали, як бомбардували бронепоїзд, і тоді кілька бомб вцілило в самісіньку колію, правда, дякувати Богові, позаду стальної фортеці на колесах, а то як би потім бронепоїзд виходив з оточення?

Раптом десь удалині почувся гавкіт.

— Этого не хватало! — занервував Самсонов, — сейчас как учует!

На колії з’явилися четверо солдатів у формі мишачого кольору. Один вів вівчарку на повідку. Оточенці причаїлися, навіть дихати припинили.

— Думаю, не учует… — шепнув Мосіков, — ветер на нас… Не боись, проскочим…

— Твои слова да Богу в уши.

Собака й дійсно не почув оточенців і пробіг, навіть не повернувши голови в їхній бік.

— Хорошо, что мы взрывчатку не заложили. Точно бы унюхал, стерва…

— А вот как стемнеет, так и заложим!

— Будут ли ночью поезда ходить?

— Подождём!

— А если снова псина?

— Волков бояться, в лес не ходить!

— И то правда…

Сонце, здавалося, завмерло на небі, наче чимось при шите. Нетерплячка гризла обох, наче іржа залізо. Кілька діб вони тільки те й робили, що корилися обставинам. Але сьогодні вперше прийняли рішення щось зробити всупереч їм. А тут ніяк вечір не наступає! Сонце висить і висить над небокраєм… Вже простукав колесами третій ешелон, а сонце все не сунеться з місця, най його мамі!

Легенько перекусили. Не тому, що їсти не хотілося, з апетитом якраз було все в порядку, просто їжі в мішку ставало все менше та менше, і заощадливий Мосіков залізною рукою припинив скиглення товариша:

— Заткнись! Терпи.

Врешті почало сутеніти. Німці з собакою більше не з’являлися.

— Ну что, айда?

Пригнувшись, вони побігли до колії, впали, захекавшись, на брудний гравій і поспіхом почали рити ямку для вибухівки якраз там, де стрілка переводить рейки з однієї колії на іншу. Самсонов заштовхнув у ямку невеликий брикет і лише тоді вставив у нього запал, саме у те місце, де він стояв і раніше.

— Вот так… — пробурмотів він не дуже розбірливо, — они нас, а потом мы их…

— Ты о чём? — не розібрав бурмотіння Мосіков.

— А вот… Друг друга подрываем одной и той же взрывчаткой. То немчура нас, то мы немчуру…

— Ну-ну… Философ… Как думаешь, сколько времени эта штука гореть будет? — узяв бікфордів шнур.

— Да чёрт его знает… С минуту наверное, а может, и десять секунд. Я что тебе, сапер, что ли? Саперы, они все на бронепоезде тю-тю… Стой! А спички?

— Да есть… Есть спички. Вот, — і Мосіков витяг із кишені старий потертий коробок, відкрив його і пополотнів, — одна… Единственная… Ладно, будем обходиться од ной, всё равно выбора нет.

Усе приготувавши, вони причаїлися у невисокій траві поряд з колією і стали чекати. Не пройшло й півгодини, як почули шум ешелону, що наближався. Коли до паровоза залишилося метрів з двісті, Мосіков рвонув до колії. Сліпуче світло прожектора чітко висвітило його фігуру на тлі темної липневої ночі. На паровозі тривожно озвався гудок, пронизливо зарипіли гальма. Не було сумнівів — Мосікова помітили, і машиніст робив що міг, аби зупинити ешелон та запобігти аварії. Якби прожектор не засліпив очі, то Мосіков, може, й побачив би, як із кабіни вискочив солдат з автоматом, та почав поливати темряву кулями, навмання, аби зробити бодай щось… Мосіков упав: куля влучила йому в груди… Пачку сірників, що випала з його онімілої руки, в ту ж мить підхопив Самсонов. Паровоз вже навис над ним, коли він, більше за все на світі боячись, що згасне єдиний сірник, приклав маленьке полум’я до бікфордового шнура, і той відповів йому радісним шипінням. Це було останнє, що почув Самсонов у цьому житті. Чорна стрімка громада змахнула його з колії, наче пушинку, навіть не помітивши, наче ніколи в світі не існувало такого собі Самсонова Миколи Івановича, тисяча дев’ятисотого року народження, безпартійного, несудимого, одруженого, що мав двох дітей, доньку та сина, уродженця деревні Просниця, що неподалік від міста Кірова, колишньої Вятки.

Потяг продовжував гальмувати і цс його згубило, бо вогник добіг до своєї мети і передав передсмертну жагу помсти маленькому олівчикові запалу. Вогонь горів рівно п’ятнадцять секунд. А потім бахнуло! Насип у цьому місці був метровий. Паровоз та перший вагон проскочили місце вибуху неушкодженими, другий вагон скинуло задніми колесами з рейок, але наступний злетів із високого насипу та перекинувся, на нього впав іще один, потім ще, ще… Щось загорілося, потім щось вибухнуло, і за хвилину на місці катастрофи палало велетенське багаття, у якому народжувалися вибухи, наче з кратера вулкана, догори злітали якісь уламки, ганчір’я, шматки людського м’яса, покручені та розпечені залізяки…

Гарний салют влаштували по собі скромні бійці робітничо-селянської червоної армії Мосіков та Самсонов.

***

Казимир Грабовський, якого в січні сорокового року разом з молодою дружиною відправили на спецпоселсння до Сибіру, до місця призначення не доїхав. Того ж дня, коли їх підводами повезли до залізничної станції, тендітна білявка Марта захворіла. Чи то від горя, що ось так, раптово і брутально, переламало їм життя, чи то застудилася, поки везли до холодного товарного вагона, який наскрізь продувався крижаним вітром, тільки вже ввечері вона почала горіти, а за два дні тихо вмерла, наче заснула. Ніякої медичної допомоги в ешелоні, звісно, не було і єдине, чим міг допомогти коханій жінці Казимир, це міцно обійняти їі та загрівати своїм тілом. Але цього, мабуть, виявилося замало. На наступній зупинці те, що було колись Мартою, викинули з вагона наче якийсь непотріб. З очей молодого поляка котилися сльози, але вдіяти він нічого не міг. І хоча з вигляду був спокійний, у його душі вирувала буря, з якої раз по раз виринало обличчя молодого українця, колишнього односельця, який наче наврочив: усі ви там виздихаєте, в тому Сибіру! А потім першим кинувся грабувати його хату. Уся ненависть Казимира за все, що сталося, на цю країну, на тих енкаведистів, що їх виселяли, на цей холодний вагон, де померла Марта, на все його незграбне життя, уособилась в цьому обличчі. Воно пекло йому і не давало спати. І тоді Казимир вирішив втекти. За добу невеличким ножиком, обдираючи у кров руки, він вирізав з підлоги вагона дві дошки. Дивлячись на шпали, які миготіли у дірці, ніхто не наважився на такий вчинок. Казимир знизав плечима і окинув друзів по нещастю вогненним поглядом:

— А я піду. Однаково, я вже мрець…

Його здорово побило, і він ледь не влетів під колеса. Здерло шкіру на колінах, закривавило долоні, порвало штани та пальто, але він залишився живим, і це було найголовніше. Коли останній вагон прогуркотів над головою, він ще кілька хвилин лежав, приходячи до тями і усвідомлюючи, що вільний. Від шпал тхнуло неприємним та різким, але це був запах волі. Він звівся і пройшов метрів з п’ятдесят уперед, поки не натрапив на мішок з речами, який слідом за ним у діру викинули друзі. Закинувши його за плечі, він спустився з насипу, побачив невеличку стежину, що вилася поруч з колією, і пішов у зворотньому напрямку.

Те, що він проїхав за три дні, долати прийшлось майже півтора року. Найважчим було здобути документи, але тут йому поталанило. На п’яту добу після втечі, голодний, змерзлий мало не до смерті, брудний та неголений, більше схожий на дикого звіра, аніж на людину, він причаївся у кущах біля якогось пивної на околиці невеличкого містечка. Мріяв поживитися бодай недоїдками, але марно. Тоді, дочекавшись сутінків, напав на якогось п’яничку, вдарив того товстою палицею по голові. Поваливши на сніг, Грабовський швидко обшукав його кишені, витягнув гаманця і темно-зелений паспорт. Потім підняв шапку та здер із жертви теплого кожуха, хижо посміхнувся: зараз не пропаде! Засунув у кишеню гаманець та паспорт і кинувся навтьоки у пітьму лютневої ночі. Лише відбігши з кілометр, біля якогось тьмяного ліхтаря, уважніше розгледів здобич. У гаманці було кілька карбованців, купити хліба і ще що-небудь, перекусити. Він роздобув паспорт. Причому чоловік, який дивився з фотографії, був навіть чимось схожий на нього.

— Глот Василь Васильович, — прочитав він, — ну що ж, Глот, так Глот! Яка різниця? Все одно я Казимир Грабовський, а жінка моя — Марта Грабовська! А вони нехай усі повиздихають!

Наступного ранку він придбав квиток на перший ліпший потяг, що йшов на захід, та приїхав до Львова, де знайшов свого давнього приятеля, який і допоміг йому влаштуватися на завод. На заводі Казимир, тепер Василь, почав працювати спершу прибиральником у цеху, а потім, закінчивши тримісячний курс навчання, став до верстата. Після нападу німців на СРСР, Василь-Казимир покинув завод та поїхав назустріч совєтській армії, яка стрімко відкочувалася під ударами німецького вермахту. Він ішов назустріч колонам солдат, валкам підвід, на якіх їхали ті, хто за будь-яку ціну прагнув уникнути життя під німцями, не очікуючи від цього нічого доброго, неорганізованим групам оточенців, які вже мало були схожі на бійців кадрової армії… Він ішов назустріч їм усім, і це часто було дуже небезпечно, бо виглядало дивним, а все, що було дивним у тій ситуації, одночасно було й небезпечним. Але він не зважав на небезпеку, бо його вела жага помсти. На своєму шляху він убив трьох бійців, які виходили з оточення. Це виявилося дуже просто: вбити людину! Один-два рухи, і все… З першої жертви, молодого лейтенанта, якого він при нагоді задушив, накинувши ззаду на шию зашморг із тонкої, але міцної мотузки, Казимир зняв пістолет із запасною обоймою. Поклав у кишеню і тримав його там завжди напоготові, навіть на запобіжник не ставив. Двох інших він застрелив, обох зі спини, приставивши пістолет до лівої лопатки мало не впритул. Ані перший, ані другий навіть озирнутися не встигли. Одного вбив біля колодязя, коли той, нахилившись над відром, пив чисту холодну воду. Мабуть, куля влучила у легені, тому що з рота одразу потягнулася цівка крові, впала у кришталь води, завмерла на мить, а потім стала розповзатися на різні боки, утворюючи криваве коло. Іншого поклав біля якоїсь річки, коли той, у білій спідній сорочці голився, прилаштувавши на зламаній березі уламок дзеркальця.

— Це хто там? — запитав він, почувши кроки, заглянув у дзеркальце та заспокоївся, побачивши відображення, — а, ти, Василю…

І це були його останні слова.

Совість Казимира не мучила. Вони усі винні! Вони усі винні в смерті його Марти! І не лише Марти, адже вона була на третьому місяці! Тому вони винні і в смерті його ненародженої дитини! І цього він нікому не подарує! Нікому!

По ночах він скреготав зубами, коли у сні знов і знов бачив, як його тендітну Марту, у якої шкіра була ніжною, мов оксамит, а губи… І волосся… Волосся, золотаве, наче стигла пшенична солома… Його Марту з вагона жбурнули у сніг! У крижану темряву ранньої зимової ночі… І там з неї миттєво стягнули легенький кожушок, вигашуваний її ж тоненькими пальчиками, а їй же було холодно! Хіба може не змерзнути людина зимою у легенькій сукні? Зві

рюки! Нема їм прощення! Нема і не буде! Якби міг, то вбив би їх усіх! За одну сльозинку маленької Марти…

Він дістався Тернополя за два тижні, коли там уже хазяйнували німці. Не любив німців, адже вони напали на Польщу, але ще більше йому не подобалися совєти. Він їх ненавидів, бо вони вбили його Марту й ненароджену дитину. І ще він ненавидів українців, бо вони пограбували його полишену хату, і він це бачив на власні очі. Не могли зачекати? Як мародери грабують мерця… Як кожушок із Марти, вигаптуваний її руками… Тому в Тернополі він пішов і записався у німецьку поліцію, вперше за півтора року назвавши своє справжнє ім’я — Казимир Грабовський. Йому не одразу повірили і лише тоді, коли на першій же акції він з посмішкою розстріляв двох євреїв та двох колишніх робітників облвиконкому, повірили остаточно, видали зброю, набої та призначили пайок. За три дні після того, як він став поліцейським, на в’їзді у Тернопільський вокзал підірвали стрілку. Наступного дня, зранку, на центральному майдані зробили облаву. В оточення поліцейських потрапило майже двісті осіб.

***

Марія встигла вискочити з того оточення в останню мить і то лише завдяки щасливій нагоді: поліцейський спіткнувся і не встиг його замкнути. Вона кинулася у під’їзд, який, як виявилося, мав запасний вихід на подвір’я, а звідти в провулок, що вів у плутанину приватних садиб. Марія тільки дісталася до площі, а звідти мала пройти ще два квартали туди, де, як пам’ятала, на перехресті двох вулиць була велика аптека. І ось на тобі! Але в аптеку йти все одно треба. Зачекавши хвилин з двадцять, вона повернулася до під’їзду та глянула з прочинених дверей на майдан. За ці двадцять хвилин на площі все змінилося. У центрі стояв натовп, оточений поліцейськими з гвинтівками напоготові. А навколо поліцейських стрімко розростався натовп мешканців міста. Відбувалося щось незвичне й незрозуміле. Бачачи, що поліцейські нікого більше не чіпають, вона вийшла з під’їзду та покрокувала на другий бік площі. Коли проходила поряд з оточеними людьми, її погляд вихопив із натовпу знайоме обличчя. Вона не повірила власним очам: це був Любко! Марія застигла на місці, наче її вдарила блискавка.

— Любку! — рвонулася до оточених, але поліцейський брутально відштовхнув її.

— Пішла геть!

— Любку!!!

Він почув її.

— Марійко! Сестро! — винувато посміхнувся і в розпачі розвів руками, наче кажучи: бач, як сталося? І вдіяти нічого не можу… — Марійко, ти чого опинилася у Тернополі? — перекрикував гамір натовпу.

— Славуня!.. Славуня захворіла! Ліки потрібні! — голосно відповіла Марія.

У цей час до натовпу наблизився німецький офіцер. Поруч із ним ішов перекладач, який почав голосно перекладати команди офіцера. Спершу, наказано обшукати затриманих. Потім офіцер виголосив коротку промову про непереможний вермахт і про злочинців, які намагаються зашкодити його переможній ході. Такі злочинці учора ввечері підірвали військовий ешелон. Для того, щоб надалі таких випадків не траплялося, а також для того, щоб усі знали, що жоден злочин у Великій Німеччині не залишається безкарним, сьогодні буде розстріляний кожен десятий із цього натовпу. Офіцер тицьнув убік оточених людей. Натовп охнув, хтось заплакав, хтось просто закричав від жаху. А офіцер, не звертаючи ніякої уваги на крики, пішов уздовж затриманих, вишикуваних у три шеренги. Все відбувалося так швидко, що Марійка навіть не встигла злякатися.

— Айн, цвай, драй… — рахував офіцер.

— Перший, другий, третій… — наче папуга повторював за ним перекладач.

Трійцю, яка виявлялася десятою, поліцейські хапали, витягували із шеренги та шикували окремо.

Брат стояв у першій шерензі. Миттєво порахувавши, Марія полегшено зітхнула: він був дев’ятим.

***

Як Любко не витягував шию, ніяк не міг порахувати, який же він за рахунком. Напроти стояв поліцейський із гвинтівкою напоготові й уважно дивився, здавалося, саме на нього.

«Чого йому потрібно, цьому бовдуру? Що, я йому карбованця чи дойчмарку винен? Наволоч…»

І собі втупився поліцейському в обличчя. Просто від того, що в нього була така вдача: ніколи нікого не лякатися. Поліцейський на нього дивиться? То й ми на нього подивимося! Хто кого передивиться!

«Ага… Першим здався!» — подумав Любко, побачивши, як той заплющив очі.

***

«Він! Це він!!! Це він кричав: хай ви усі повиздихаєте у тому Сибіру! От Марта і померла… А потім першим до хати побіг… Тієї хати, де вони так щасливо кохали один одного… Це він!!!»

***

Щось промайнуло в голові у Любка, якась думка, навіть тінь думки. Чиїсь палаючі очі… Чиїсь сльози… Щось схоже на каяття…

«Що ж там було? Де це було? І взагалі, що трапилось? Чому у грудях стало так гаряче, а ноги не тримають тіла? І підгинаються… Підгинаються…»

Він побачив майдан та натовп наче зі сторони, усе стало віддалятися і зникати в суцільний чорноті, яка оповила його, наче пелюшка оповиває немовля, і все-все перестало бути…

***

І вже не віддаючи собі звіту, що робить, Казимир пересмикнув затвор гвинтівки і, майже не цілячись, вистрелив Любкові в груди. Підстрибнув від несподіванки офіцер, заклякли поліцаї, страшно закричала Марія, охнув натовп. Підбігли поліцаї, схопили поляка за руки.

— Ти що, з глузду з’їхав? — горлав на нього командир загону.

Казимир був наче неживий, спокійний та блідий. До нього підбіг офіцер і через перекладача запитав, що трапилося.

Казимир мовчав. Само небо дало йому можливість помститися. Само небо… Відтепер Марта може спати спокійно, він помстився… За неї, за дитя… Тепер їй не буде холодно, бо він помстився. Нарешті до нього дійшло, що хтось його тормосить, хтось щось питає…

— Зараз їй не холодно, — спокійно і твердо глянув прямо в очі офіцерові, — тепер, ні. Бо він — вказав на мертвого Любка, — мертвий.

Хтось із поліцейських покрутив пальцем біля скроні. Офіцер махнув рукою, мовляв, одним більше, одним менше, яка різниця? Відібраних десяткуванням, тут же, під крики, плач та сльози, розстріляли.

Марію хитало. Вона йшла вулицею і не бачила, куди йде. Спробувала пробитися до вбитого Любка, але її не пустили. Усіх страчених завантажили на вози і кудись повезли. Натовп сунув за валкою возів, які, залишаючи по собі криваві позначки на чорній бруківці, повезли мертві тіла невідомо куди. Мабуть, Марія теж пішла би за возами, щоби взнати, де поховають брата, але їй було потрібно до аптеки. Цього вона не забувала ні на мить: гаяти часу не можна. Любко помер, і йому вже не допоможеш, а Славуня чекати не могла. Марія намагалася не думати, як вона скаже матері про смерть молодшого брата. Прийде час, і якось скаже, а зараз треба думати про живих, про доню, яка горить хворобою у Стасові. Вона вжахнулася, коли побачила на дверях аптеки величезний замок. Ноги підкосилися, і жінка сіла на сходи. Що робити? Де узяти ліки?

— Господи Боже… — прошепотіла, — бідна Славуня… Бідний Любко… Це я їх сюди привела… І вони вбили Любка. Не той божевільний! А ці… Боже, Боже, що ж я наробила? Славуня… Це, мабуть, Божа кара…

— Маріє, це ти? Маріє… Ти чуєш мене?

— Хто? Що? Таню?..

Перед нею стояла Тетяна Бачинська, колишня подруга, з якою вона мешкала в одній кімнаті, коли вчилася у педшколі.

— Тетянко… — Марія не витримала, вткнулась обличчям подрузі у груди та заплакала, важко, з надривом, не маючи змоги зупинитися.

Тетяна зрозуміла, що розпитувати зараз нема сенсу, і терпляче чекала, поки подруга виплачеться. Нарешті ридання припинилися, плечі перестали здригатися, і Марія важко перевела подих. Лише тоді Тетяна коротко запитала:

— Ну? Кажи, що сталося? Чого це ти опинилася в Тернополі?

І Марія стисло розповіла їй усе: і про хворобу донечки, і про те, як мало не потрапила в облаву, і як побачила в натовпі затриманого брата, про десяткування і неочікуваний постріл божевільного на площі. Тетяна лише хитала головою, слухаючи, що довелося пережити подрузі.

— Ось що, Марійко. Тут недавно відкрився німецький шпиталь. Там працює медсестрою моя подруга. Гайда до неї, може, вона допоможе, бо аптеки в місті давно зачинені.

За дві години справу було зроблено. Подруга, глянувши на рецепт, який виписала фельдшерка, розуміючи кивнула головою:

— Можна придбати. Я думала, що у німців залізний порядок та дисципліна. На Бога!.. Заробляють, хто на чім може! Але чим ти платитимеш?

Марія витягла з кишені хусточку, у якій було зав’язане зібране золото. Подруга переглянула все, посміхнулася та сказала:

— Я вважаю, що це забагато.

Вона відібрала сережки і невеличкий перстень із камінчиком, а все інше знов зав’язала у хустинку.

— Ось що, дівчата, я запропоную ось це, — вказала поглядом на долоню, де лежали золоті дрібнички, — а якщо буде мало, то щось запропоную і з цього.

Усе вдалося. Незабаром Марія, поклавши в одну кишеню дорогоцінні ліки, а в іншу залишки золота, майже бігла додому.

РОЗДІЛ 20

ТЕРНОПІЛЬ. КВІТЕНЬ 1944 РОКУ

Буяв квітень. У цьому році на Тернопільщині весна була ранньою та дружною. Свіжа смарагдова зелень з’явилася усюди: на гілочках дерев, що вже повністю прокинулися від зимової сплячки, кущах бузку, земля вкрилася зеленим оксамитовим килимом… Життя відроджувалося після зими, важкої, холодної. Але запахи… Запахи панували в місті зовсім не весняні. Пахло згорілим порохом, вибухівкою, димом згарищ, людським потом та кров’ю. Німців тільки що вибили з міста. Не гаючись, услід за армією повернувся і НКВС.

Підполковник Скворцов стояв біля руїн будівлі, де в далекому 1941 році було розташоване управління НКВС. Гарна була споруда, з міцними підвалами! Де зараз таку знайти? Кабінети ще можна, це не складно: вимуруй перегородки, та й усе! А новий підвал при старій будівлі не викопаєш! А Тернопіль понівечений! Геть усе зруйновано!

«Чёрт возьми, как жалко… Такое хорошеє здание было! Тут проще новое построить, чем это восстанавливать… А работать надо сейчас! Фашистских недобитков здесь, надо думать, пруд пруди… Эти сейчас же в спину стрелять начнут, националюги чёртовы… Уже были случаи…»

За спиною у підполковника було три надважких роки війни. Багато води, тобто крові, утекло з того часу, коли Скворцов востаннє бачив це місто, і ось він знову тут… Усе було: і відступи, і наступи, і завжди тс й інше супроводжувалося ріками крові. Така вже штука, війна! Війни починають, щоб вбивати. Отже, чим більше вбито, тим вдалішою є війна, яка б вона не була, справедлива чи ні. Так було, так є і так буде. Переможців не судять, бо судять переможці… Тому переможці вбивають правильно, бо ж вони — переможці, а переможені — ні, тому, що вони переможені, тож права голосу не мають.

«А тут сейчас начнётся… — міркував далі Скворцов, — уже началось! Украинцы, поляки, евреи… Если эти остались, конечно! После немцев вряд ли… У оуновцев тоже сам черт не разберёт, кто кого режет… Нет, порядок надо наводить сразу, срочно! Надо подыскивать здание… Местного кого спросить, что ли? Подвалы нужны! Где-то же эту сволочь держать надо?» — а вголос гукнув:

— Гребёнкин!

Усю війну пройшли разом. Гребінкін зараз старший лейтенант, на грудях орден та кілька медалей, це тобі не абищо!

— Да, Пётр Николаевич!

— Слушай, Иван, надо бы походить по городу, поискать здание для управления. Тут, главное, чтобы подвалы были хорошие. Ну, и ремонт минимальный. Ты ж понимаешь, начинать придётся с места в карьер.

— Да уж, Пётр Николаевич! Тут сейчас националисты начнут… И польские, и украинские… Да и диверсанты, небось, тоже нас вниманием не оставят.

— Вот-вот… И я об этом! А здания нет! А нет здания — нет центра по борьбе, нет базы.

— Да, конечно, Пётр Николаевич. Сейчас мы с хлопцами пошуруем. Не может быть, чтобы тут всё было разрушено напрочь, хотя городу досталось, тут не соврать.

Гребінкін узяв із собою двох автоматників, вони всілися в американський лендлізовський «джип» та поїхали підшукувати будівлю під управління НКВС. Наразі його тимчасово прилаштували в якійсь невеличкій будівлі, але працювати там не було ніякої можливості. Скоріше за все, це був пункт збору, а не будівля для розташування обласного управління внутрішніх справ. І головне, тут не було змоги утримувати заарештованих.

Гребінкін їздив містом години зо три і ніяк не міг підібрати бодай одного варіанту. Або будівлі були зруйновані, або не підходили. Дороги по місту ще не були розчищені, і водію часто доводилося кружляти на одному місці, як він казав, «наче воша на аркані». Врешті таки натрапили на довгий чотириповерховий будинок. Зайшли на подвір’я. Під ногами рипіло бите скло, валялися брудні аркуші паперу, пахло горілим. Будинок, наче, був не сильно понівечений. Вибиті шибки, по фасаду тягнулися язики чорної Кіптяви від недавніх пожеж, але це все легко було відремонтувати. Гребінкін зайшов у під’їзд. Донизу вели круті металеві сходи. І в підвалі, і в будинку панували тиша, лише де-не-де ляскало протягом чи то дверима, чи вікнами.

— Эй, есть кто-нибудь? — гукнув Гребінкін, і лише луна відповіла, наче якийсь заїка «будь… будь… будь…».

З двома автоматниками за спиною, він обережно поставив ногу на сходинку. Металеві сходи не хитнулися і видавалися цілком безпечними та надійними. Підвал старшому лейтенанту сподобався. Він тягнувся під усією будівлею, був поділений на окремі приміщення, у яких легко можна було влаштувати камери для заарештованих.

— Неплохо, а, ребята? — запитав він у автоматників.

— Вполне!

— Вот что, хлопцы. Вы оставайтесь здесь, чтобы кто- нибудь здание не прихватил, а я пулей к подполковнику. На улице особо не светитесь, бережёного бог бережёт! Не нарваться бы на оставшихся немцев или бандеровцев.

— А вы?

— Ну… На машине меня взять им будет сложно.

Сказав і наче накликав. Десь на вулиці почувся постріл, потім ще один, і знов усе стихло.

— Водитель! — крикнув Гребінкін, і кинувся сходами наверх. Слідом за ним побігли й автоматники. Ще з дверей старший лейтенант побачив, що водій лежав на кермі, звісивши голову до вітрового скла.

— Тьфу ты… Как же мы так, не подумавши!

— А чего тут думать? От снайпера защиты нет! — прошепотів один з автоматників.

— Вот-вот… Нам-то, что сейчас делать? Выглянешь, а он, гад, тут же тебя ущучит! Вот что… Ты, Миколенко, влево по коридору, а ты, Фёдоров, вправо… И тихо! Через пять минут замрите, слушайте и смотрите. А я постараюсь, чтобы еще раз выстрелил. Может, засечём его, гада…

— Товарищ старший лейтенант…

— Молчи, Фёдоров! Не сидеть же нам в подъезде до ночи!

— Ач, як гарно стріляє, сволота…

— Ты, Миколенко, там осторожней. Я тебя знаю… Снова на рога полезешь!

— Слухаюсь, товаришу старший лейтенант.

Деякій час у будівлі було тихо, лише ледь чутно свистів вітер у вибитих шибках, аж зненацька гримнув вибух гранати, дзенькнуло скло, хтось скрикнув і все було скінчено. За мить тіло снайпера вилетіло з розбитого вікна та гепнулося на землю.

— Товарищ старший лейтенант! Принимайте доказательство!..

Хто був цей снайпер — незрозуміло. Чи то бандерівець, чи перевдягнений німець… Ніяких документів, лише гвинтівка та набої в кишені. Гребінкін штурхнув ногою мертве тіло:

— Вот сволочь…

***

По Стасову вкотре за останні роки йшли танки, здіймала куряву стоптаними чоботами піхота, гуркотіли машини, тягнучи за собою гармати, одним словом, йшла армія. У тридцять дев’ятому на радянські танки кидали квіти, у сорок першому німців зустрічали хлібом і сіллю. І ті, і другі «віддячили» за такий гостинний прийом повною мірою.

Одні відправили сотні тисяч у Сибір та десятки тисяч замордували в енкаведистських підвалах, не залишивши по них анічогісінько, навіть могил. З відправлених до Сибіру вичавлювали все, що можна, з істинною широтою слов’янської душі гублячи сотні тисяч зеків просто так, із-за неповороткості величезної бюрократичної машини, складних кліматичних умов, важкої праці та й просто знецінення людського життя…

Інші, які прийшли замість совєтів, такі ж страшні тисячі відправили у центр цивілізованої Європи, де вони згинули таким же чином, а від деяких навіть і кісток не залишилося, бо спалили їх у крематоріях таборів смерті, спеціально для того і побудованих. І як ретельно планувалося і будувалося виробництво найкращих німецьких машин, «мерседесів» чи «хорьхів», точнісінько так планувалося й будувалося виробництво смерті у цих пекельних фабриках, що їх згодом так і назвуть: фабрики смерті. Виробництво було налагоджено досконало, раціонально та економно, щоб не витратити жодного зайвого пфенінга на кожну загублену душу, і не втратити жодного пфенінга з кожного мертвого тіла. У діло йшло все: старий одяг, золоті коронки, волосся для набивання матраців, навіть попіл від людських тіл не пропадав даремно. А чого ж добру пропадати? Це ж гарне добриво. Наприклад, для картоплі…

Результат від діяльності тих та інших був один: смерть. Тому цього разу ніхто нікого не зустрічав, бо не було бажання, а була лише лють. Лють і нерозуміння: хто ще і скільки буде топтати своїми чобітьми цю землю?

Пан Коцький, який вже давно змінив псевдо і став Гордієм, майже два роки пробув спочатку начальником сільської поліції, а потім сільським війтом. Спершу він ревно виконував усі накази, які приходили з Кулинців, потім почав виконувати частково, а наприкінці службової діяльності взагалі почав саботувати. Поки справа торкалася винищення євреїв, яких після перших днів окупації у селі майже не залишилося, чи поляків, він особливо і не пручався. Він не любив перших, а особливо — других. А от коли німці почали вимагати тиснути на українців, служба перестала йому подобатися. А німці усе посилювали тиск: була потрібна робоча сила, продовольство, фураж, коні, вози, словом те, що було необхідно й Червоній армії.

А коли німці встановили план із відправлення на примусові роботи до Німеччини сільської молоді, пічник остаточно зрозумів, що надії на те, що вони допоможуть відродити самостійну Україну, — марні. Перші сумніви з’явилися, коли він взнав про арешт Бандери та Стецька, але в душі жевріла надія, що то помилка, що арешт не пов’язаний із великою справою відродження самостійної України. Але з часом надія згасла, та й німці зробили для цього аж занадто багато. Гірко було розуміти, що важка та небезпечна праця, особливо з організації розвідки на користь Німеччини, виявилася не тільки марною, а навпаки, дала від’ємний результат.

Обер-лейтенант Штольц не збирався миритися із саботажем, але пічник, попереджений своєю людиною, зник напередодні арешту. Наче пірнув у каламутну воду і виринув аж у лісі під Великою Прошевою, де разом з вірними Назаром Глинським та Миколою Лисевичем організував загін. До 1944 року ганявся Штольц за колишнім війтом, намагаючись покарати за невірність ідеалам Великого Рейху, але усе було дарма. Десятки пильних очей дивилися за кожним рухом обер-лейтенанта та його команди, і пічник Василь, тобто Гордій, завжди своєчасно отримував попередження про небезпеку. Німці змінили тактику і набрали у поліцію поляків, а на територіях, де вони проживали, стали набирати в поліцію українців. Стравлюючи два народи, котрі віками жили поруч, німці мали надію, і небезпідставну, що тим самим відвернуть їх увагу від боротьби з ними. А тут багато й не треба було, бо історично стосунки між українцями та поляками, густо замішані на крові, кинь лише іскру, то так спалахне! Начальником поліції у Стасові поставили Казимира Грабовського, Бог знає, яким вітром занесеного з Сибіру, куди його вивезли ще у 1940 році. Десь там загинула його жінка, і дарувати цього він нікому не збирався. Щось зламалося у його психіці, і він чомусь вважав винним у всіх своїх бідах колишніх односельців- українців. Обер-лейтенант Штольц був дуже задоволений новим начальником поліції. Усі його накази виконувалися та перевиконувалися, внаслідок чого полум’я взаємної ненависті між поляками та українцями, зерна якої дбайливо висаджували та щедро поливали братерською слов’янською кров’ю гітлерівці, продовжувало розгорятися.

Марія у сорок третьому стала мамою вдруге: народила сина, якого назвали Данилом. Славуня у тому страшному сорок першому році благополучно одужала завдяки лікам, що були здобуті за допомогою Тетяни Бачинської. Кожного разу, коли Марія ходила до церкви, у своїх молитвах згадувала її теплим словом.

А ось Любко… Мати у той день посивіла, а батько… Батько захворів на серце і ледь не помер. Одразу після одужання донечки, Марія включилася в суспільне життя села. Василь-Гордій запропонував односельцям увічнити пам’ять полеглих за волю України: насипати високу могилу та встановити хреста. Марія із радістю очолила цю справу: адже серед тих, хто загинув, був і її брат Любко. Чому б не спорудити пам’ятник і йому? За місяць могилу було вивершено. Встановили великого дерев’яного хреста, а знизу влаштували місце для квітів. Вийшло дуже гарно і сумно…

Коли пічник пішов працювати війтом, то узяв до себе Марію за секретарку. Вона радо допомагала йому, аж поки Гордій-Василь не мусив зникнути. Жінку допитали, але вона лише знизувала плечима: війт не повідомляв її, куди йде. Так і цього разу, пішов, а куди — вона не знає. Нічого підозрілого не помітила, бо в неї і вдома клопоту багато: двоє діточок, город, сад, худоба…

— Адже солдатам фюрера теж треба щось їсти, хіба ні?

На таку постановку питання ніхто не міг заперечити, лише Казимир Грабовський дивився на неї важким поглядом очей, наче відлитих з олова: нерухомих та байдужих.

— Що, дивишся? — доволі жорстко запитала Марія, — чи, може, ти будеш годувати армію непереможного фюрера?

На неголеній шиї начальника поліції смикнувся борлак, а рука сіпнулась до кобури.

— Грабовський! — спинив його обер-лейтенант.

Йому зовсім не хотілося, щоб той вбив гарну секретарку, охайну у веденні документації, та ще й навчену друкувати на машинці. Кого потім шукати на заміну у цьому, Богом забутому, селі? Це ж не фатерлянд, не Франція і навіть не Тернопіль, який місцеві мають за столицю світу, хоча насправді це задрипане містечко на кшталт першого- ліпшого великого німецького села.

— Грабовський, припиніть негайно!

Поляк скрипнув зубами і зробив крок назад, німець пригрозив йому пальцем. На цьому допит закінчився.

Пізно увечері, коли діти вже спали, свекор похропував, свекруха щось бурмотіла уві сні, а Василь з Марією теж почали роздягатися щоб нарешті влягтися в ліжко, у ворота хтось почав гамселити ногами. Захлинувся гавканням собака. За воротами щось нерозбірливо горлали і безупинно гатили важкими чоботями. Марія перезирнулася з чоловіком.

— Піду відчиню…

— Я з тобою…

Про всяк випадок Василь вхопив товстенного дрючка, а Марія стала біля собачої будки, готова відчепити Сірка. Яка не яка, а допомога… Не встиг Василь підняти клямку, як ворота розчахнулися, і на подвір’я ввалилися четверо поліцейських на чолі з Грабовським. Марія спустила з ланцюга собаку, але це не допомогло. Гримнув постріл, собака заскавчав і кінчився Сірко… Усі поліцейські були напідпитку.

— Що, курво, не захистить тебе твій німець? На!..

Василь покотився від міцного удару в щелепу.

— Відповідай, курво, де війт? Відповідай, бо застрелю! — Грабовський націлив пістолет Марії в очі.

— Не знаю. Бігме, не знаю… Хіба б я панові обер- лейтенанту не розповіла?

При згадці про обер-лейтенанта поліцейські перезирну- лися, але на Казимира Грабовського це ніяк не подіяло.

— Казіміже… — один із поліцейських поклав долоню на плечі начальнику.

— Пішов геть! — той струснув долоню і знов до Марії, — відповідай!

Тут на ґанок вийшов свекор, а за ним і свекруха. Жовтневий вечір був не з теплих, а вона вийшла босоніж, у нічній сорочці, з накинутою на плечі хусткою.

— Це хто там? — підсліпувато вдивляючись у нічну пітьму, запитав свекор.

— Відповідай, бо зараз його застрелю, — перевів пістолет на старого Казимир.

— Це хто? — перепитав свекор.

— Ти не розумієш, про що я запитую? — начальник поліції не цілячись вистрілив. У пітьмі не було видно, куди влучила куля, мабуть, кудись у груди, а може, просто в серце, бо Когут-старший одразу впав, покотившись із високого ґанку на землю, на яку за своє життя стільки пролив поту, а наразі ще й крові…

Усі на мить заклякли.

«Ось чому смерть з косою малюють! — майнула у Марії думка, — бо люди падають, мов трава під косою… Ось чому…»

Нічну тишу розірвав крик свекрухи:

— Олексо!!! — і тут же обірвався, бо пролунав другий постріл.

— Ну що, курво? Хай тобі буде!

— Мамо… Тату… Мамо!!! — зайшовся Василь, — ах ви ж!..

Він рвонувся у бік поліцаїв, але один із них вперіщив його прикладом і чоловік полетів на землю поруч із батьком.

— І запам’ятай, сучко німецька, якщо завтра не відповіси, де війт заховався, усіх повбиваємо…

Вони пішли, залишивши два мертвих тіла, які ще кілька хвилин тому були живими людьми, горе, та розчахнуті ворота…

На ґанок вийшла сонна Славуся і, протираючи оченята кулачками, запитала, побачивши діда та бабу:

— Мамо, а чого дід та баба на землю вляглися? Адже холодно… І татко…

Василь слабко ворухнувся, приходячи до тями.

— Не дивися, доню… Не дивися… Вони просто втомились від цього життя… Вони просто втомилися… Вони сплять… Гайда у хату, доню… У хаті тепло! Гайда у ліжечко…

— Мамо! Тату… — Василь вже очуняв і рачки підповз до нерухомих батьків, — мамо!!! Гади! Гади!! — він гамселив кулаком землю, ніби та була у чомусь винною.

— Васильку… Васильку… — Марійка лагідно гладила чоловіка по плечах.

На галас прибігли найближчі сусіди і з жахом дивилися на односельців, яких настигла нагла смерть. Ще сьогодні вранці вони були живі та здорові, сміялися та сумували, а сьогодні… Холодні та байдужі до усього лежали на власному подвір’ї…

Мертвих батьків занесли у хату. І Марія, і Василь розгубилися і якби не допомога сусідів, то й не знали б, що робити. Похорони відбулися за день, а вже тої ж ночі хата, де жив Казимир Грабовський до того, як його родину відправили до Сибіру, і де він оселився зараз, запалала. Від неї загорілася хата сусідів, теж поляків, які повернулися до свого обійстя разом із німцями. Обидві оселі згоріли вщент. Самого Грабовського знайшли на подвір’ї. Голова його була розрубана сокирою, котра валялася поруч. Поліцейські кинулися до обійстя Когутів, але там вже нікого не було. Хату підпалили, не давши сусідам навіть нічого з неї винести. Але є мабуть Бог на небі, бо одразу, як зайнявся дах і поліцейські пішли геть, пішов рясний дощ і загасив пожежу. Згоріла лише солом’яна стріха. Когутів оголосили в розшук, але вони наче у воду канули. До справи підключилися німці: адже хіба це правильно, коли вбивають начальника сільської поліції? Де ж тут так званий німецький орднунг, тобто порядок? Немає порядку! Тому винних треба знайти та покарати, от тоді й буде справжнісінький орднунг!

Але й ці заходи не дали результату, бо важко когось шукати, коли тобі ніхто не допомагає, а навпаки, ставлять палиці в колеса. Грабовський встиг багато кому додати лиха у цьому житті, тому за його наглою смертю ніхто не жалкував: здох то й здох! Туди тобі й дорога!

Спочатку Когути дісталися далеких родичів Марії — Прохоренків, які мешкали в Драгоманівці, кілометрів за двадцять від Стасова. Ті не дуже зраділи, коли їм на голову, гола та боса, звалилася родина, та ще й з двома маленькими дітьми, але переночувати впустили. Після сніданку чоловіки вийшли надвір, покурити та погомоніти.

— Ти мені вибачай, Василю, але часи нині сам знаєш які. Важкі часи… От ви чого зі Стасова втекли?

— Та є чого, — важко зітхнув Василь, — довго розповідати.

— А я наче нікуди й не поспішаю… Адже у мене теж є діти, і ризикувати родиною не хочу. У нас на тому тижні дві родини ось так… І сліду не залишилося!

— Брехати не буду. Я вбив поліцейського. Він застрелив моїх батьків, я вбив його. Око за око, зуб за зуб…

— Оце-то так… Отже, поліцейського? І тебе, мабуть, шукати будуть?

— Вже шукають.

— І ти прийшов сюди? Наразити на небезпеку усю мою родину?

Василь знизав плечима:

— Що ж… Ми підемо.

— Ну… Може, трошки відпочинете? А коли підете?

Василь важко глянув на Володимира:

— А зараз і підемо. Маріє! Збираймося та ходімо.

Жінка вискочила з хати:

— Що? Куди йдемо? Ти що, з глузду з’їхав?

— Ходімо, Маріє, нам тут місця нема…

— Не ображайся, Марійко. Адже у мене теж діти… Не ображайся…

Вони пішли геть того ж ранку: Марія з дитям на руках, і Василь, який вів за руку Славуню, несучи за спиною мішок із нехитрим скарбом. У першому ж селі, до якого ледь дотеліпалися, знайшли стареньку покинуту хату, прибрали там і стали жити, зареєструвавшись у місцевого війта під прізвищем Дацьківи. А в сорок четвертому, коли село звільнила Червона армія, Василя, незважаючи на те, що годував двох дітей, забрали до армії. Марія залишилася сама… Ще за місяць добрий сусід шепнув, що нею цікавилися бандити з Армії Крайової. Вона зрозуміла, що поляки не подарують ні їй, ні її дітям вбивство Казимира Грабовського, тому тієї ж ночі, нашвидкуруч зібравшись, зникла з дітьми. З великими труднощами дісталася до Великої Прошеви. Порожніх обійсть і тут було доста. Відплакавши своє вночі у брудну подушку, вранці взялася до роботи.

РОЗДІЛ 21

ВЕЛИКА ПРОШЕВА, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. СЕРПЕНЬ-ВЕРЕСЕНЬ 1944 РОКУ

— Марусино! Гей, Марусино! — хтось легенько стукав у шибку.

За вікном стояла глуха ніч. Марія міцно спала, бо цілісінький день важко працювала. Попервах у колгоспі, який був утворений одразу після того, як на Тернопільщину повернулася Червона армія. Ніхто навіть і рипнутися не встиг, та й нікому було рипатися, майже усіх чоловіків забрали в армію, в селі залишилися жінки, діти та старі. А подекуди, де чоловіків не було, брали й жінок, адже на війні усім роботи доста… Багато хто воювати за совєти не бажав і пішов у ліси, у повстанці, хтось ховався, але ж довіку ховатися не будеш! І всі дуже швидко опинилися у колгоспах, бажали вони цього чи ні. А після праці на колгосп, працювала ще вдома. Восени на городі багато роботи — адже дітей треба було чимось годувати. А тут ще нова біда: почали набирати контингент для роботи в донецьких шахтах. Згоди не дуже питали.

— Країні потрібне вугілля! Для перемоги потрібні сталь, чавун, хліб… А цього не виробиш без вугілля! А шахти усі німцями затоплені, а шахтарі: хто загинув, хто в армії… Треба, розумієте?

Хто не розумів, брали силою, відправляючи у теплушках точнісінько так, як ще півроку тому німці відправляли на примусові роботи в Німеччину.

— Марусино, прокинься!

Нарешті вона почула стукіт, прокинулася і з трудом розліпила очі.

— Марусино! — настирливо стукали у шибку.

— А щоб вам! І вночі спокою від вас нема… — вона спустила ноги на прохолодну підлогу і лише потому второпала, що її назвали так, як не називали вже майже з початку війни.

— Хто там?

— Марусино, відчини! Світла не запалюй!

— Хто ви? Щось не впізнаю… Мати Божа! Пан Коцький!

— Ну, ну, Марусино, я вже давно не Пан Коцький, ниньки я Гордій. Про Коцького забудь. Ну, як ти тут? Давно ми не бачилися!

Марія сумно посміхнулася. Псевдо Пан Коцький нагадало їй часи, коли були живими і тато з мамою, і Любко… Невгамовний непосидючий Любко… І Василь був вдома, а з ним затишно та спокійно.

— Маріє, чув, що Василя забрали в армію? Тяжко самій дітей годувати?

— Та хіба лиш я бідую? Усі зараз так живуть. Війна!

— Так, Маріє, війна. А на війні, буває, і вбивають, а буває, і ранять. Ми зараз тут неподалік базуємося. В останній сутичці двох наших поранило, їм би десь перепочити та підлікуватися.

— Та де ж у мене?.. — жінка розгублено окинула поглядом помешкання: піч займала мало не третину кімнати, де стояв стіл із двома вузькими лавами. З кухні можна було зайти ще в одну кімнатку, зовсім маленьку. Там стояло ліжко, на якому спали Марія з дітьми. Льох біля хати з невеличким сарайчиком для дров і старенький хлів, що вже покосився — ось і все обійстя. Де ж тут поранених сховати? Гордій одразу зрозумів вагання господині. Давно її знав, жінка розумна та обачна, абияк нічого робити не буде, тому й вагається.

— Ми в тебе тут криївку зробимо.

— Криївку? Коли? Як? А сусіди помітять?

— Не хвилюйся. А робити почнемо зараз. Ти, головне, за дітьми приглянь, щоб, не дай Боже, не побачили. Дитина, вона ж і є дитина, ляпне де не треба, і біда буде. Зрозуміла? Ти не переймайся! Зробимо у тебе шпиталь на кілька ліжок, і тобі трохи легше буде. Харчами допоможемо, одягом і взагалі… Згода? Авжеж, згода! Ми ж із тобою стільки років поруч…

Хата стояла на околиці села, ліс неподалік, що й казати, зручно! А коли Гордій взнав, хто мешкає у цій оселі, то й зовсім зрадів. Про таке він і не мріяв! 1 взагалі, побачити вірну бойову подругу тут, у Великій Прошеві, було неочікувано. Коли йому довелося зникнути зі Стасова, він загубив Марусину у вирі подій. Потім, коли вже влаштувався з невеличким загоном неподалік від Великої Прошеви, то поцікавився, як там справи у Марії, і взнав жахливу звістку про смерть свекра та свекрухи від рук Казимира Грабовського і про те, як жорстоко помстився полякові Василь. Відтоді родина Когутів зникла. Гордій не шукав Марію, розуміючи, що це марна справа, і відклав це діло на потім. І ось, раптом, така зустріч!

— Отже так, Маріє… Змінимо тобі псевдо. Як бажаєш називатися?

— Та мені байдуже…

— Ти завжди була розумною, тому бути тобі Розумницею. Розумниця, ось як ти віднині будеш називатися. Добре, похрестили тебе. Криївку почнемо копати вже. Гайда на подвір’я, оглянемо, що і як.

Вийшли на невеличке подвір’я. Ніч була темна, як завжди буває у серпні. Небо чорне, наче сажа з пічної труби, накрило землю і лише підморгувало біло-блакитними цяточками зірок. Чиркнула на мить та згасла падаюча зірка, і тієї ж миті ще одна… Десь у сусідів, мабуть, спросоння, гавкнув собака, погарчав і замовк, і знову запанувала над селом тиша. Гордій важко зітхнув:

— Глянь, яка краса… А ми вчора трьом полякам та парі москалів життя вкоротили. Чому? Тому, що ця земля така гарна… А вони сюди лізуть і лізуть… Ніби тут медом намащено! Це наша земля! Га, Розумнице?

— Так, Гордію. Це — наша земля…

— Тому хай вони вшиваються звідси, а то усіх поріжемо! Гей, хлопці!

Наче з-під землі на городі з’явилися темні тіні та безшумно підійшли до хати.

— Нумо, дивіться, де можна криївку під шпиталь влаштувати.

За кілька хвилин подвір’я ретельно оглянули. Зазирнули у кожну шпаринку, обнишпорили кожен куточок та одностайно вирішили, що найкраще влаштувати вхід до схрону з льоху. У льосі вхід замаскувати якоюсь діжкою чи ще чимось. Там темно, а свічкою чи ліхтариком багато не насвітиш, тому і вхід побачити буде важко. Хлопці одразу взялися до роботи. Все, що потрібно, принесли із собою: саперні лопатки, плетені корзини, щоб відносити викопану землю подалі, кілька невеличких колод та дощок для укріплення стелі…

А Марія-Розумниця повернулася до хати і довго не могла заснути, вдивляючись у нічну стелю широко розплющеними очима. Лежала, лежала, а потім сльози самі покотилися з очей, збігаючи по щоках на тверду подушку. Васильку, Васильку… Де ж ти там, ріднесенький! Чи живий? Як же без тебе тяжко… Одиноко та сумно! Де ж ти, коханий? Васильку, Васильку…

***

Скворцов, морщачи лоба, читав політінформації, які були передані в обласне управління з облвиконкому. Таких політінформацій у нього була ціла тека. Куди б їх не адресували, вони опинялися в управлінні НКВС, а потім потрапляли до нього. Як заступник начальника обласного управління, саме він відповідав за боротьбу з бандитизмом. Наразі читав чергову інформацію[41]:

СЕКРЕТАРЮ ТЕРНОПОЛЬСКОГО ОБКОМА КП/б/У

ТОВ. КОМПАНЕЦ

ПРЕДСЕДАТЕЛЮ ИСПОЛКОМА ОБЛАСТНОГО СОВЕТА

ДЕПУТАТОВ ТРУДЯЩИХСЯ ТОВ. АРТЮЩЕНКО

О проявлениях и действиях к/p бандгруппировок и политикоморальном состоянии населения Тлустенского района.

ПОЛИТИНФОРМАЦИЯ

После продвижения фронта и в/частей вперёд, в районе начали активно себя проявлять к/p бандеровские группировки, которые деморализуют нормальную жизнь и деятельность района. Достаточной борьбы с проявлением бандгруппировок в районе не ведётся.

Местные органы НКВД малочисленны своим составом, — не в силах своевременно принимать меры по ликвидации бандгруппировок. Отряды по борьбе с бандитизмом в нашем районе также положительных результатов не дали.

Так например: 24–25 сентября с/г Золотопотокского района банда в количестве до 500 человек прошла 3 села нашего района, причем в ночь с 24 на 25 августа в лесу в 2-х километрах от села Садки нашего района, банда делала отдых. Несмотря на то, что банду преследовал запасной полк, а также отряд ОблНКВД, все же после некоторых потерь с нашей стороны, банда обманчивым маневром с леса ушла и бесследно пропала.

Следует полагать, что главные силы банды ушли с нашего района, оставив соответствующие бандгруппы для определённой работы.

Наличие бандгрупп в нашем районе подтверждается фактами появления в ночное время в селах Летяче, Садки, Воргуленци. Слободка, Буряковка и др. по 15–20 человек вооруженных, которые главным образом занимаются террорами над сельским активом, так например: в ночь на 1/ІХ-44 г. бандгруппа в количестве 15–17 человек одетые в польской военной форме и в форме работников НКВД с орденами и медалями СССР около 10 часов вечера зашли в село Буряковка, отрекомендовали себя работниками НКВД, собрали актив села, после чего по заранее подготовленным спискам отобрали:

В селе Буряковка — 4 человека:

Подольський Федор Антонович, 1927 г. р. — поляк.

б) Могилюк Павел Семенович, 1922 г. р. — поляк.

в) Павлыш Василий Максимович, 1920 г. р. — поляк.

г) Костин Федор Яковлевич боец польской армии.

В селе Слободка — 4 человека:

а) Чернявский Илья — секретарь с/совета.

б) Илюф Ислава — секретарь перв. Комсомольск, организации.

в) Куличковский Максим Королевич — мельник.

г) Велен Кузьма — кузнец — которых в том же селе зверски убили.

С 22-го июля по 5-е сентября 1944 года к-p бандгруппами убито советского актива в районе — 4 человека, уведено живьём 7 человек.

В результате активного проявления в районе контрреволюционных банд, группировок, политико-моральное состояние населения района не здоровое. Незначительная часть населения особенно в селах Слободка, Буряковка, Садки к действиям бандитских банд относятся сочувственно, имеют связи и оказывают помощь бандгруппам в продуктах питания, что подтверждается проверенными данными органов НКВД.

Большинство населения района по отношению к проявлению бандгруппировок относятся враждебно и по существу деморализовано, в следствии чего активность крестьян приняло форму пассивности, особенно в выполнении госпоставок хлеба, мяса, молока и т. д.

Пассивность объясняется тем, что крестьяне боятся проявлять себя активно, так как банд, группировки угрожают убийством лицам, активно проявившем в выполнении мероприятий советской власти.

Советский актив и особенно председатели с/советов как правило дома не ночуют, на ночь уходят в конспиративные места, а в практической работе, особенно за последнее время со стороны руководящих товарищей села и сельского актива так же значительно заметно их пассивность, что объясняется боязнью.

РК КП/б/У и Исполком Райсовета просят оказать помощь органам НКВД района в пополнении состава аппарата, а также постоянно действующей вооруженной группы-отряда при райотделе НКВД, а также разрешить вопрос в части в вооружении сельского актива и организации истребительных групп при сельсоветах.

Секретарь РК КП/б/У /Зинченко/

Пред. Райисполкома /Чирва/»

Більше за все Скворцова турбував той факт, що бандерівців підтримувало населення. Як би цього не було, усе вирішувалося б просто. По-перше, тоді вони б точно знали, коли та де перебувають бандити, а по-друге, без харчів, без теплого одягу, ліків і багато чого іншого не повоюєш! Це усе доводиться десь брати! От тільки вийшли з лісу, а тут би одразу хтось про це повідомив кого треба! Швидко би цим бандюкам шию скрутили! А так, замість допомоги НКВС, допомагають бандитам, ще й наводять їх то на гроші, то на майно, то на зброю!

— Людей режут ни за что, ни про что! Звери, не люди!

Він знов глянув на початок документа:

— Вот, убили четырёх поляков. Эхо волынской резни[42], надо думать… Режут поляков, актив режут… И не сидят на одном месте, всё время круги наматывают по всей Западной Украине, оставляя за собой широкий кровавый след! А местные поддерживают, потому что поляки им тоже сала за воротник залили… Не без этого, конечно! Но как же они ненавидят друг друга! Что б вот так мужиков, женщин, детей в одну кучу… Всех пересадить! К черту, дьяволу! И бандеровцев, и аковцев, и вообще националистов всех мастей! Опору надо выбивать! Чтобы население их не поддерживало, а ненавидело! Или чтобы населения не было! Тогда и поддерживать было бы некому… Прав товарищ Сталин: есть человек — есть проблема, нет человека — нет проблемы! Количество спецотрядов увеличить, что ли? Очень эффективное средство, только контроль за ним нужен! И на высылку! Чуть кого заподозрили — в Донбасс, в Сибирь!

Скворцов згадав, як наприкінці липня їх збирали у наркоматі та знайомили з повідомленням про цю форму боротьби з націоналістами:

НАРКОМУ ВНУТРЕННИХ ДЕЛ СССР Л. БЕРИИ.

26.07.1945 Г. № 8/156451.

СООБЩЕНИЕ

об организации и результатах работы специальных групп для

борьбы с оуновским бандитизмом в западных областях Украины.

Часть бандитов УПА, которые явились с повинной, используют сначала как отдельных агентов-боевиков, а позднее в боевых группах особого назначения, названных нами специальными группами.

В тех случаях, когда агент-боевик, который влился в банду или в подполье ОУН, не имел возможности физического уничтожения или захвата руководителя-главаря, его заданием была компрометация главаря банды или местного подполья для усиления и активизации разложения банды или местной организации ОУН.

Комплектование спецгрупп при оперативных группах НКВД УССР проводилось по принципу подбора агентов-боевиков, которые были проверены на исполнении заданий ликвидации оуновского бандитизма (в том числе убийств населения, которое сочувствовало ОУН-УПА).

В Ровенской и Волынской областях в состав специальных групп вливались также бывшие партизаны-ковпаковцы, хорошо знакомые с местными условиями, которые имели большой опыт борьбы с оуновским бандитизмом.

По своему внешнему виду и вооружению, знанию местных бытовых особенностей, языка и конспиративному способу действий личный состав специальных групп ничем не отличался от бандитов УПА, что вводило в заблуждение аппарат живой связи и главарей УПА и оуновского подполья.

В случаях угрозы расшифровки или невозможности осуществления захвата определенных планом главарей ОУН-УПА участники спецгрупп уничтожают последних, к тому же во многих случаях создают такое впечатление в оуновской среде и среди населения, что уничтожение руководителей ОУН-УПА осуществлено бандитами СБ[43].

В состав каждой спецгруппы входит от 3 до 50 и больше лиц, которые в зависимости от легенды и задания представляют собой особую «свиту» вымышленного бандитского руководителя.

По состоянию на 20 июня 1945 г. всего в западных областях Украины действует 156 спецгрупп с общим количеством участников в них — 1783 человека.

Нарком внутренних дел УССР — Рясный».[44]

Скворцов звівся та пройшов по кабінету, виглянув у вікно. З третього поверху було добре видно все подвір’я, і він згадав, як у квітні ледь не вбили його вірного помічника Гребінкіна. Водій таки загинув, застрелений якимось недобитим бандерівцем прямо в машині. Його тоді знайшли та підірвали гранатою, а водія поховали… І він потім сам писав листа його родині… Хлопець три роки провоював, смерть його минала, а тут на тобі! Непомітно пролетіло літо. Вже і вересень завершується, а в області як вирувало, так і вирує! Як лилася кров, так і ллється… І нічого зробити не можна, бодай би всі вони повиздихували!!!

***

Криївку зробили швидко. Оглядаючи подвір’я, ніхто не міг навіть припустити, що тут викопано схрон на дві великі кімнати та ще й з маленькою вбиральнею, де стояло спеціальне цебро з кришкою. Криївку обладнали вентиляцією та запасним виходом у дровітні. При будівництві дуже поспішали, бо мали йти у рейд, а поранених треба було залишити десь у надійному місці. За два дні до початку рейду в сусідньому селі розтрощили крамницю райспоживспілки, вбили охоронця, у якогось поляка забрали теличку, яку не гаючи часу прирізали, привезли до шпиталю два вози продовольства і трохи грошей. Все це робили по ночах, надзвичайно обережно, тому в селі ніхто й не здогадувався, що відбувається в хаті, де мешкає молода Марічка Дацьків, яка одна плекає двох діточок. Під виглядом біженки у Марії поселилася літня жінка, що мала надавати пораненим медичну допомогу. Василина Карпівна Процько, так її звали, була сільською фельдшерицею, яка вміла все: і прийняти пологи, і вилікувати ангіну, і дати раду вогнепальній рані. Усе доводилося робити їй за довге нелегке життя. Гордій не дуже питав, погоджується вона працювати у шпиталі чи ні…

— Треба! — жорстко сказав, і на цьому обговорення скінчилося.

Василина зібрала найнеобхідніше та й сіла на воза. Її повезли за тридцять кілометрів від родини, від онуків… А спробуй відмовитися, коли за спиною командира стоїть ще з десяток озброєних парубків і дивляться на неї важкими поглядами.

Перших поранених привезли вночі. Василина швиденько оглянула хлопців, важко зітхнула та похитала головою:

— Невже не можна було хоча б сечею продезинфікувати? Про чисті пов’язки я вже мовчу! — і заходилася поратися біля них.

Деякі медикаменти привезли наступної ночі. Де їх узяли, ніхто не сказав, а Марії було нецікаво. Після цього загін вирушив у рейд. Марія швидко зійшлася з Василиною і почала навчатися у неї нелегкої медичної справи. Як воно сталося, що місцеві мешканці взнали, що Василина «дохтурка», було невідомо, але за кілька днів біля хатини завжди стояло кілька чоловік. Василина нікому не відмовляла, лікувала усіх. Грошей за лікування не брала, та й що можна було на ці копійки купити? Але від продуктів ніколи не відмовлялася, адже, крім себе, треба було нагодувати і Марію з дітьми, та й тих, хто лікувався у таємному шпиталі. Її послугами стали користуватися навіть військові та дільничний міліціонер. Так і пішло: вдень вона лікувала енкаведистів, а вночі поранених ними ж оунівців. Жінкам було страшно, але вдіяти вони нічого не могли. Нікому з пацієнтів відмовити було просто неможливо…

РОЗДІЛ 22

КИЇВ. ГРУДЕНЬ-СГЧЕНЬ 1944 РОКУ

Секретар Центрального Комітету Компартії більшовиків України Микита Сергійович Хрущов проглядав інформаційний бюлетень стану боротьби з націоналістичним підпіллям в Західних областях України за грудень місяць. Картина вимальовувалася жахлива. Майже щодня когось десь убивали, палили хати, грабували пошти та крамниці. Більш за все потерпали поляки та радянський актив і, взагалі, ті мешканці, які йшли на співпрацю з радянською владою. Уважно прочитавши черговий аркуш, де йшла мова про стан справ у Тернопільський області, Хрущов не витримав та гепнув кулаком по столу. У кабінет заглянув переляканий помічник:

— Що сталося, Микито Сергійовичу?

— Сталося, сталося… — передражнив Хрущов, — сталося! Каждый день что-нибудь става… стаю… Чёрт побери! Каждый день что-то случается! Нет, так дальше продолжаться не может. Чёрт-те что! Как будто в области советской власти нет, а бал правят эти фашистские недобитки! А люди верят! Люди ждут, когда же советская власть наведёт порядок! Когда можно будет спокойно спать, не опасаясь, что тебе в окно гранату бросят! Вот ты, лично ты, — хотел бы так жить, а? Каждую минуту ожидать выстрела в спину? Вот что, надо рассмотреть состояние борьбы с национализмом на январском заседании политбюро. И подготовить вопрос со всей тщательностью! Лично отвечаешь, понял? — Хрущов навів на помічника вказівний палець, — привлекай к подготовке вопроса кого считаешь нужным. О всех проблемах докладывай незамедлительно. С бандитизмом в западных областях надо покончить немедленно! Я им хвоста накручу! — Хрущов постукав вказівним пальцем по столу, — я им строгости наведу! Я им кузькину мать…

Помічник часу не гаяв, бо знав: Хрущов, попри свій простакуватий вигляд, нехлюйства не любить, а вигнати з роботи може в момент, навіть оком не зморгне. Він швиденько написав список заходів із підготовки питання на Політбюро, порадився з ким потрібно, зателефонував в НКВС та НКДБ, погодив план та уточнив дати в апараті цк, і лише наступного дня знову зайшов до Хрущова:

— Товаришу Хрущов, гляньте, будь ласка. Я підготував план заходів із підготовки питання на засідання Політбюро. Засідання за планом буде десятого січня.

— Давай сюда…

Хрущов швидко проглянув план заходів, черкнув підпис і повернув аркуш помічнику:

— Не тяни кота за хвост!

— З НКВС та НКДБ усе погоджено, вже працюють.

— То-то же… — пробубонів Хрущов, думаючи вже про щось інше.

А думати було про що! Україна лежала з краю до краю понівечена, потрощена, зруйнована, попалена… Те, що до війни вдалося побудувати коштом величезних зусиль, полите потом і кров’ю багатьох тисяч радянських людей, мали наразі відновлювати, а усі чоловіки на фронті і фронт цей потребував щодня, щогодини чи, навіть, щохвилини танків, літаків, продовольства, одягу, набоїв та снарядів, та чи мало чого вимагала ця ненажерлива потвора — війна! Усього вимагала! І боротьба з фашистським звіром ще далеко не закінчена! Отже потрібно відновлювати виробництво негайно, гаяти час небезпечно. Тут Хрущов знов згадав про націоналістів: так, це серйозна небезпека! Західні області України не такі зруйновані і народу там залишилося більше, ніж у східних областях, а ці бандити не дають спокійно працювати третині України! Ні, з цим треба закінчувати! Рішуче і, якщо потрібно, жорстоко! Для цього усі засоби підходять, аби допомогло! Визначивши для себе, що поставив на цій проблемі наголос абсолютно правильно, він на деякий час забув про неї, поринув у вир щоденних справ, яких було понад голову, знаючи, що помічник нічого не забуде і усе зробить, як належить. Так і сталося. Коли з секретаріату на затвердження принесли теку з порядком денним засідання Політбюро на 10 січня та проектами рішень, перший документ, який він побачив,

відкривши теку, був саме проект рішення по боротьбі з націоналістами у Західних областях України. Уважно прочитавши його, Хрущов задумався. Чогось тут бракувало. Не може ж НКВС стежити за кожним мешканцем Західної України! Сил не вистачить. Треба, щоб виробили такий механізм, щоб мешканці самі стежили один за одним. Самі! А своєчасно давали знати куди потрібно, якщо виникали будь які підозри. Якщо вони цього не захочуть, то треба їх змусити. Будь що!

Засідання Політбюро почалося о вісімнадцятий годині. Згідно порядку денного докладати мав нарком НКВС Рясний. Він був призначений на цю посаду ще в 1943 році, одразу, як Червона армія вступила на територію Донбасу, тому був, як то кажуть, у курсі, йому й готуватися не було потреби, і так все тримав у своїй чіпкій пам’яті.

— Прошу, Василий Степанович, — запросив наркома Хрущов.

Генерал коротко охарактеризував стан справ у боротьбі з бандерівцями і замовк, очікуючи на запитання. Заступник Хрущова, другий секретар Дем’ян Степанович Коротченко, який до цього сидів, сперши широкого лоба на підставлену долоню, раптом наче прокинувся:

— Василий Степанович, а скажи, пожалуйста, как вы думаєте, в чём же, все-таки, секрет живучести бандеровских банд? И поляки их душили, и мы их давили, и немцы их особо не жаловали, и опять мы их бьём, а все добить не можем! Так в чем же дело, а?

— Я думаю в том, что их поддерживает население.

— Вот! — майже викрикнув Хрущов, піднявши вказівний палец, — вот главная наша ошибка, Демьян Степанович! Нс население, а отдельные пособники! Кулаки, попы и прочая мразь, которой советская власть поперёк горла! И этих пособников надо выжечь каленым железом! Вы поняли, товарищ Рясный? Калёным железом! И ещё. Нужно придумать такой механизм, чтобы с этих пособников всё население глаз нс спускало! И докладывало, куда надо! Что-нибудь типа старшего по улице… Не зря говорят в армии: не бойся генерала, бойся ефрейтора! Почему? Потому что ефрейтор рядом, он ест с тобой из одного котла, спит на одной шинели, его не обманешь! Вот почему его бояться надо, вы меня поняли, товарищ Рясный?

— Так точно, Никита Сергеевич!

— Демьян Степанович, подключись, подумайте вместе.

— Понял, Никита Сергеевич, обязательно подключусь.

— Очень хорошо. Проект постановления предлагаю принять за основу, поручив секретариату, товарищам Коротченко, Рясному и Савченко[45] доработать его по результатам обсуждения. Кто за?

Ще за день на стіл Хрущову поклали на підпис постанову Політбюро ЦК КП(б)У:

«ОСОБАЯ ПАПКА

Пролетарии всех стран, соединяйтесь!

Совершенно секретно

КОММУНИСТИЧЕСКАЯ ПАРТИЯ (большевиков) УКРАИНЫ

СНК УССР тт. Корниец, Гречухе, Мануильскому, Рясному, Савченко, Строкачу, Бурмаку, Демшину, Марченко, Смирнову, заместителям секретаря ЦК КП(б)У, зав. и зам. зав. отделами ЦК КП(б)У, ЦК ЛКСМУ.

Начальникам облуправлений НКВД и НКГБ, председателям исполкомов облсоветов, секретарям обкомов, горкомов и райкомов КП(б)У западных областей УССР.

Выписка из протокола № 53 заседания Политбюро ЦК КП(б)У от 10 января 1945 г.

Об усилении борьбы с украинско-немецкими националистами в западных областях Украины.

ЦК КП(б)У отмечает, что партийные организации западных областей Украины, органы НКВД и НКГБ, внутренние и пограничные войска НКВД, выполняя решения ЦК ВКП(б) от 27 сентября 1944 года «О недостатках в политической работе среди населения западных областей УССР» и ноябрьского пленума ЦК КП(б)У добились некоторых достижений в борьбе с украинско- немецкими националистами.

Слабо поставлена агентурная работа органов НКВД и НКГБ. До сих пор агентурная сеть по борьбе с оуновским подпольем и бандформированиями малочисленна, и особо малочисленна агентура, умеющая глубоко проникать в националистическое подполье. Принимаемые меры по ее расширению неудовлетворительны.

Органы НКВД и НКГБ не воспользовались тем, что ОУН в начале немецкой оккупации существовало легально, что даёт им возможность легче выявить и переловить оуновцев, которые в то время находились на легальном положении.

3…Войска НКВД не всегда действуют рационально. Бывают случаи, когда войсковые подразделения бездействуют, а некоторые из них, вместо активных наступательных действий придерживаются тактики пассивной обороны и отсиживаются в населенных пунктах.

4. Имели место совершенно недопустимые случаи, когда отдельные бойцы и офицеры НКВД и НКГБ, не разобравшись, применяют репрессии — жгут хаты и убивают без суда отдельных граждан, которые совершенно непричастны к бандитам, чем дискредитируют себя и органы советской власти.

ЦК КП(б)У постановляет:

Обязать Львовский, Волынский, Станиславский, Тернопольский, Драгобычский, Ровенский и Черновицкий обкомы КП(б)У, наркомов НКВД и НКГБ, начальников внутренних и пограничных войск НКВД, начальников областных управлений НКВД и НКГБ всемерно и решительно усилить борьбу с украинско-немецкими националистами с тем, чтобы использовать зимний период для окончательного разгрома и ликвидации банд и подполья украинско-немецких националистов.

Обязать начальников облуправлений НКВД и НКГБ и секретарей обкомов КП(б)У решительно улучшить работу по созданию и расширению сети нашей агентуры.

Добиться в ближайшем будущем такого положения, чтобы в каждом населенном пункте была бы наша агентура.

Широко привлекать к агентурной работе местных жителей, проверенных и преданных советской власти, а также из числа бывших участников оуновской организации. Внимание агентуры направить прежде всего на выявление организующих оуновских центров, местонахождение банд и их баз…

4. Обязать наркома внутренних дел УССР т. Рясного и начальников облуправлений НКВД до 15 февраля провести в сельских местностях западных областей УССР учёт жителей в возрасте от 15 лет и выше. В связи с этим начальники облуправлений НКВД должны издать приказы, в которых указать цели и причины проведения учета населения.

При проведении учета населения точно установить, где находится тот или иной гражданин или гражданка. Родственники тех лиц, которых не будет установлено точное местонахождение, предупредить под расписку, что если эти лица не явятся в органы советской власти, то они будут считаться участниками банд и к их родственникам будут применены репрессии, вплоть до ареста и выселения.

В приказах так же указать, что гражданин, знающий, где укрываются бандитские группы или отдельные бандиты, или Знающие, что у кого-либо из граждан ночевал или скрывался бандит, обязаны сообщить об этом органам советской власти, в противном случае он будет считаться соучастником бандитов с вытекающими отсюда последствиями.

Этим же приказом установить в каждом селе такой порядок, который бы закрыл для бандитов каждое село и каждый дом.

Назначить в сёлах и посёлках уполномоченных участков и десятихатских, которым вменить в обязанность следить за соблюдением установленного порядка и принимать необходимые меры к нарушителям, а также сообщать органам советской власти, кто из населения куда отлучается и предоставляет ночлег бандитам, снабжает их продовольствием и оказывает другие услуги.

Установить, что население может предоставлять право ночлега только по разрешению сельсовета.

Организовать в каждом селе и посёлке самоохрану местным населением. Самоохрана с наступлением темноты должна задерживать всех лиц, пребывающих в населённый пункт, и препровождать их в сельсовет.

Составление списков самоохраны и чередование круглосуточных дежурств возложить на председателей сельсоветов….

5…Не пропускать ни одного случая бандпроявлений без ответных репрессий, усилить высылку бандитов и кулаков, оказывающих какую бы то ни было помощь бандитам…

9. Секретарям обкомов, горкомов и райкомов КП(б)У, начальникам облуправлений и райотделов НКВД и НКГБ не пропускать ни одного случая нарушений советской законности без расследования и привлечения виновных к строжайшей ответственности.

ЦК КП(б)У подчеркивает, что борьба с украинско-немецкими националистами в настоящее время является главнейшим и первостепенным делом большевиков западных областей Украины.

ЦК КП(б)У требует от всех руководителей партийных и советских организаций западных областей УССР, от всех коммунистов и комсомольцев самой решительной и беспощадной борьбы с бандами украинско-немецких националистов.

ЦК КП(б)У устанавливает, что секретари обкомов, горкомов и райкомов несут партийную и государственную ответственность за состояние дела борьбы с оуновским бандитизмом в своих областях и районах.

Секретарь ЦК КП(б)У Н. Хрущов»

Дочитавши документ до кінця, Хрущов ще раз повернувся до пунктів, де були розписані заходи залучення до контролю за місцевим населенням самого населення. Це було саме те, про що він думав два тижні тому, коли давав наказ про підготовку питання для розгляду на політбюро. Він задумливо покрутив у пальцях олівець:

— Ничего, свернём этой гидре шею… Сибирь большая, места на всех хватит! А когда бандиты лишатся опоры на местах, они долго не протянут! Эх, жалко, товарищ Сталин не разрешил ввести в дело «тройки»! Взяли бандита и тут же казнили. Не стрелять их надо, а вешать! Позорно вешать на глазах у всех!

РОЗДІЛ 23

ТЕРНОПІЛЬЩИНА

СІЧЕНЬ-ЛЮТИЙ 1945 РОКУ

Скворцов сидів у своєму кабінеті, за столом, на якому стояла порожня пляшка горілки, поруч з якою лежав надкушений шматок хліба із салом. Підполковник напився. Мабуть, уперше за роки війни він так напився, що не міг звестися на ноги. Привід був. Сумний привід: вбито Гребінкіна. З Іваном вони пройшли всю війну, а служили разом іще з довоєнних часів, і ось на тобі! Не від хитромудрого фашиста, не на фронті, а тут, у глибокому тилу загинув його бойовий товариш! До перемоги залишилося зовсім трішки, і ось на тобі!

Гребінкін очолив групу, яка поїхала у Кулинецький район для організації обліку населення. На ночівлю зупинилися у Стасові, селі, яке він добре пам’ятав ще з довоєнних часів. Вночі на село напала банда. Оунівці точно знали, де ночують представники обласного управління НКВС. Вартового тихо задушили, а хату, де ночували Гребінкін і ще три члени групи, закидали гранатами. Усі були вбиті на місці. Голову сільради бандити повісили на власному подвір’ї на високій груші. До Кулинців, де перебувала рота НКВС, зателефонувати можливості не було, бо бандити перед нападом обрізали телефонну лінію.

Скворцов заснув у кабінеті, важко схиливши голову на стіл. Прокинувся уночі, не одразу здогадавшись, де він, а коли зрозумів, то згадав, що сталося учора в Стасові. Думки ще плуталися, ще не цілком тверезий, він звівся і застиг, заплющивши очі. Підполковник намагався осягнути те, що Івана більше нема і ніколи не буде. Потім прийшла думка, що такий злочин не можна залишати безкарним. А вже потім, наче витягнутий невидимою ниткою, з’явився здогад: адже бандити точно знали, у якій хаті ночує група. Отже, хтось із місцевих дав їм знати! А раз так, виходить, що мешканці села винні! І мають бути покарані! Не можна дозволяти безкарно вбивати офіцерів НКВС, не кажучи вже про те, що це був Іван Гребінкін, майже його друг! Та чому майже? Бойовий друг, побратим… 1 не дивлячись на годинник, що показував другу годину ночі, він узяв у долоню холодну слухавку:

— Роту НКВД в ружьё!

До Стасова колона критих вантажних машин дісталася о четвертій годині ранку. Стояла прозора морозна ніч. Село спало міцним сном у теплих хатах, адже в морозну ніч добре спиться, коли хата напалена, усі справи зроблено, а з вечора хтось ще й трохи хильнув міцнючого самогону. Трошки, щоб краще спалося. Місяць заливав садиби холодним світлом, і зорі… Великі, великі! Вони дивилися на землю точнісінько так, як і сто, тисячу років тому, байдуже і відсторонено, хоч насправді були свідками. Були, є і будуть… Вічні свідки нічних злочинів…

Скворцов стояв біля сільради, байдужий і холодний, наче ті нічні січневі зорі. Поряд з ним стояли з десяток бійців і командир роти, решта чатувала в оточенні. Треба було дати бойове завдання, а в голові нічого, жодної думки. От привів він роту туди, де учора обірвалося життя Івана, їхав — горів від люті та ненависті. Думав, приїде — спалить цей чортів Стасів ущент, а приїхав — не знає, що робити. Нарешті спало на думку, що треба починати з влади, але ж голова покараний на горло… Та залишився секретар сільради! Активісти, врешті решт! І Скворцов скомандував:

— Лейтенант, ломитесь в любую хату, выясняйте, где живет секретарь сельсовета и члены сельсовета, и кто там ещё… И тащите их сюда.

Він поволі підійшов до дверей сільради, яка була зачинена на велику колодку, й легенько смикнув за ручку. Замок відповів тихим дзеньканням. Несподівано для себе він зробив крок назад і з усієї сили підбором хромового чобота вгатив по скобі, на якій висіла колодка. Ще раз! З жалібним зойком скоба відскочила, і двері розчахнулися. Кімната, де, мабуть, і мешкав покійний голова сільради, вже вистигла. Підполковник мерзлякувато пересмикнув плечима:

— Эй, кто-нибудь!

Позаду одразу хтось відгукнувся:

— Слушаюсь, товарищ подполковник!

— Печку затопи! Задубеем…

— Есть, товарищ подполковник! Вахромеев! Иди сюда…

За півгодини в сільраду привели секретаря, а потім по одному стали приводити інших активістів. Спочатку Скворцов залишився віч-на-віч із секретарем.

— Председателя убили?

Секретар мовчки кивнув головою.

— А тебя не тронули. Почему?

— Та звідки ж я знаю? — відповів переляканим голосом секретар, немолодий чолов’яга, у старому потертому кожусі.

Він уже зрозумів куди веде цій моложавий підполковник у формі НКВС.

— Тогда я тебе скажу. Потому, что ты с ними сотрудничаешь. Это ты им сообщил о приезде Гребёнкина?

— Та ви що, товаришу підполковник… — секретар перелякався ще більше, адже розумів, що переконливо відповісти, чому його не вбили бандити, просто неможливо, — та я нікому нічого…

— Брешешь, сволочь… Лейтенант, поставь в соседней комнате охрану и всех задержанных туда.

— Есть, товарищ подполковник.

— Вот так вот… Этого — він кивнув убік секретаря, — под охрану.

— Есть…

— Давай следующего.

Усього заарештували дев’ять чоловік. Поки йшла справа, на дворі розвиднилося. Під сільрадою зібрався невеличкий натовп родичів заарештованих. Хтось плакав, а хтось уже й голосив, наче за небіжчиком. Натовп потихеньку зростав, поки біля сільради не зібралося майже все село. Чим далі, тим галас здіймався більший. Нарешті підполковник допитав останнього та вийшов на ґанок. Усі замовкли і з очікуванням дивилися на енкаведиста.

— Вчера ночью у вас в селе были убиты представители советской власти. Кто-то из ваших односельчан сообщил бандитам об их приезде, и где они остановились на ночлег. Это предательство, а предательство должно быть наказано. Проведенным мною следствием установлено, что… — підполковник витяг із кишені зібганий аркуш, розгорнув його та прочитав, морщачи лоба, — что это сделали Кухмистренко и Вайтруба. Поэтому они будут немедленно расстреляны как бандпособники, остальные вместе с семьями отправлены на выселение. Лейтенант, привести приговор в исполнение!

«Чёрт, влепят мне за превышение… Ну и хрен с ним, такое попускать нельзя, потом совсем распояшутся!» — подумав він.

На падвір’я вивели секретаря сільради і ще одного чоловіка, які не розуміли, чого і куди їх ведуть. Натовп не встиг нічого второпати, як сухо тріснули два постріли.

— Аххх!..

— Богдане!!! — якась жінка, мабуть, дружина когось із розстріляних, зомліла і впала просто на сніг, ніхто й підхопити її не встиг.

Підполковник стояв незворушно. Обличчя його наче закам’яніло. Тим часом оточення зі солдат НКВС потихеньку стискувалося, і незабаром на майдан зібрали усе населення Стасова. Підполковник, побачивши, що оточення села перетворилося вже на оточення майдану, схвально кивнув головою:

— Продолжим…

Далі, швидко і без балачок, були складені списки усіх, хто наразі перебував на майдані; призначені дільничні та десятихатські; узяті потрібні розписки, словом, виконаний увесь наказ по обласному управлінню НКВС. Ніхто не протестував, ніхто не сперечався, бо фігура підполковника красномовно стовбичила на ґанку сільради кілька годин, поки виконувалася ця марудна справа. Усі вже позмерзали, ляскали руками та тупотіли ногами, а його наче й мороз не брав, стояв, мов кам’яний, хоча б з ноги на ногу переступив, і лише коли усе було зроблено, коротко запитав:

— Всё? — і почувши ствердну відповідь, зійшов врешті з ґанку і пішов уздовж натовпу, пильно вглядаючись у обличчя. Зупинився біля одного й запитав: — Грамотный? — Той з переляку навіть сказати нічого не зміг, лише ствердно кивнув головою, — будешь за председателя сельсовета. Пока район с вами не разберётся, кого куда назначать. Понял? И смотри у меня! Да… Завтра на подводах отправишь семьи арестованных в Тернополь, в областное управление НКВД. С вещами. Понял? В помощь оставляю четырёх бойцов.

— Я?.. — пробелькотів новоспечений голова, — я?.. А як же… Я не можу! Я не…

Підполковник поклав йому руку на плече і різко повернув обличчям до того місця, де в снігу лежали розстріляні.

— Ты туда посмотри, а?

Із сільради вивели заарештованих і завантажили у машину, у натовпі знову здійнявся крик, але ніхто на це не зважав. Підполковник мовчки мерз у кабіні. Допити він провів недаремно, дещо таки взнав. На село напала банда Гордія. Це псевдо вже було відоме в управлінні. Розумний бандит. Розумний, обережний та передбачливий, ще й зухвалий! Виникає нізвідки та зникає у нікуди, причому завжди завдає удари там, де його не чекають. Завжди передбачені шляхи відходу, жодного разу не вдалося заскочити його зненацька, по усьому видно, проінформований надзвичайно добре. Мабуть, має широко розгалужену агентурну мережу, інакше його давно б накрили, як шкідливого кота мокрим рядном. Але на цей раз Гордій передав куті меду, на цей раз…

«Возьмусь я за этого гада по-настоящему! Я ему смерть Гребёнкина не прощу!»

Пошукова група, котру, як тільки розвиднілося, одразу відправили по слідах, має повернутися до Тернополя, при можливості зв’язавшись з командуванням по телефону. Що ж, будемо чекати. Сліди в снігу не сховаєш, кудись та приведуть!

***

Зі Стасова Гордій повів свій загін поруч із гостинцем. По-перше, тут була зручна широка стежина, а по-друге, який же йолоп шукатиме їх у такому місці? За двадцять метрів від дороги? І лише коли відійшли кілометрів зо п’ять від села, Гордій звернув на занедбаний лісовий шлях. Снігу намело, як то кажуть, по самі вінця. У них був час відірватися від можливої гонитви, але на снігу слідів не сховаєш! І за добу, і за дві сліди залишаться! Тому взимку Гордій виходив на операції вкрай рідко, дуже обережно і, малим складом. Зазвичай на зиму вояки поверталися до осель, збираючись лише в особливих випадках. При собі Гордій держав тільки тих, кому йти було нікуди. Цього разу вони дуже вдало влаштувалися у Розумниці, в шпиталі. Поранені видужали, і шпиталь був порожній, тому тут і зробили основну базу. Василину тимчасово відпустили і вона, дуже задоволена, що побачить онуків, мало не побігла додому. Для того, щоб розмістити решту вояків, ще одну криївку викопали в лісі, за кілометр від хати. У шпиталі розташувалися шестеро вояків, і в лісовому схроні ще восьмеро. Ото й усі сили. Але коли зійде сніг, тоді зберуться усі. Ого! Весняний ліс кличе!

Розумниця, як письменна, була прийнята працювати на пошту, тому мала можливість користуватися телефоном. У Стасові, на пошті, також була своя людина, котра й повідомила, що в село приїхали енкаведисти робити якийсь облік населення. Розумниця в обідню перерву поквапилася додому, щоб погодувати дітей, і одразу переказала новину Гордієві, а той втриматися не зміг. По-перше, рідне село, а по-друге, не так часто випадає можливість прихопити енкаведистів.

Збиралися, наче на пожежу. Гордій навіть не став чекати вечора, а вивів людей зі схрону серед білого дня, правда, по одному і мерщій до лісу, куди заздалегідь була проторована стежина: мешканці села ходили нею у ліс по дрова. І хоча голова сільради казав, що самостійна вирубка лісу заборонена, на цс ніхто не звертав уваги. Адже топити груби чимось треба! Зима ж надворі! От по цій стежині й шмигонули до лісу, а далі вже уздовж шляху, а далі стемніло, то можна було йти і шляхом. Назад поверталися вдень, тому мали йти засніженим лісом, лише де-не-де виходячи на нечасті протоптані стежки. І вже біля лісового схрону знов повернулися на стежину. Частина загону спустилася у схрон, який добре замаскували, закидавши снігом сліди та вхід. Нарешті й Гордій із залишком загону добрів до села і з насолодою впав на ліжко.

«Це скільки ж ми пропіхотурили? — подумав, — літом по дорозі туди тридцять та й назад тридцять, а зараз і того більше… Одначе!»

Увечері пішов сніг, великий та лапатий.

— Це нам сам Бог допомагає! — посміхнувся Гордій назустріч Марії, котра спустилася у схрон із баняком, повним вареної картоплі. — Що, Розумнице, чи є там десь медична заначка? Добру справу зробили!

Жінка сумно похитала головою.

— Що таке? — насторожився він, — ну, кажи вже!

— Енкаведисти розстріляли Кухмістренка та Вайтрубу, ще сімох відправили до Сибіру.

Гордій спохмурнів.

— Зворотний бік перемоги! За Кухмістренка помстимося. Жорстоко помстимося!

— Йому це не допоможе. Та й родині теж, їх у Сибір…

— Звірі! Чисті звірі! Дітей та жінку за що? А взагалі — війна… А на війні гинуть! Розумнице, ти це розумієш? Війна! Нас вбивають, і ми вбиваємо, бо інакше не визволимо свого краю. Вони ніяк не можуть второпати, що ми не такі, як вони. Ні москалі, ні німці, ні поляки, ні східняки… Не можуть чи не хочуть… Ми самі по собі! Бажаємо жити самі! Нам ніхто не потрібен! Більшовики повабили владою народу, збрехали! Німці повабили самостійною державою, теж збрехали. А поляки навіть і вабити нічим не збиралися! Ну їх усіх під три чорти, нікому не маю віри! Зачекай, зійде сніг… Швидше б… Задушливо мені тут, Розумнице!

***

Пошукова група ще до сутінків прибула до околиці Великої Прошеви, а далі пішов густий сніг, і сліди засипало на очах.

— Не везёт! — командир групи, сержант, матюкнувся, — а с другой стороны, мы теперь знаем, что их база где-то здесь, в селе. А это уже немало.

Невеличкий загін зайшов у село. Стемніло дуже швидко, як це буває взимку. Тільки-но був сірий зимовий день,

а вже й темно. Добре, хоч темрява у лісі не застала, а то було б… Хоч вовком вий! Постукали до першої хати. На стук із льоху вийшла молода вродлива жінка. Побачивши озброєних людей, злякалася. Заклякла на місці, не зводячи з них великих, широко розплющених очей.

— Эй, молодка! Не бойся, мы свои! Ты нам подскажи, телефон тут есть где-нибудь? Нам бы в Тернополь позвонить.

— Я телефон… — розгублено відповіла жінка, — тобто це… Я на пошті працюю, там телефон є…

— А где почта? Может, проводите?

— Я… Я не можу. У мене діти малі, не можу полишити.

— А муж?

— Нема…

— В банде, наверное? — пожартував хтось.

— Чого це у банді? — сердито блимнула очима жінка і гордовито скинула голову, — У Червоній армії він! Ще з літа!

— В армии — это хорошо! Ну, так как нам пройти к почте?

Марія вже трохи заспокоїлася. Раптова поява енкаведистів біля хвіртки дійсно налякала її, і спершу вона розгубилася. Але це була лише хвилина. Хвала Господу, вона наче нічим себе не виказала. Солдати пішли шукати пошту, а Марія мерщій спустилася до схрону.

— Енкаведисти, прямо з лісу… Тут… Питали, де телефон, пішли до пошти.

Усі миттю похапали зброю. В руках Гордія теж опинився «шмайсер», а ще за мить він поклав автомат на ліжко. Ні, тут влаштовувати бій не годилося. Потім почнуться повальні обшуки, і знайдуть шпиталь, а це зовсім не потрібно.

— Тьху ти! — він аж сплюнув спересердя, — не можна тут, а жаль. Скільки їх?

— Та, мабуть, чоловік з десять.

— Хоча б снігу не було! Добре, потерпимо… Це, мабуть, вони по наших слідах припхалися. Добре, що сніг пішов…

***

Пошукова група викликала по телефону машину з Тернополя, а поки розташувалися у приміщенні школи. Тут було тепло. За дві години віддихалися, відігрілися, стали трохи веселішими. Почалися теревені. Усі мріяли, як заживуть, коли скінчиться війна.

— Слышь, Васька, тебе сейчас сколько?

— Двадцать два.

— О! А в двухтысячном году сколько будет? Семьдесят семь? Вполне можешь дожить… А что? Вон, мой дед помер в восемьдесят три, и то потому, что водки перепил… А так бы, может быть, и до сих пор землю топтал! Живучий был! Говорил, вы меня дубиной не добьёте! А вишь, как получилось! От водки сгорел… Представляешь, как мы будем жить в двухтысячном?

— Ну как… Знамо, как! Коммунизм построим! Всего от пуза! А, главное, никто никого убивать не будет! Нет, правда, мужики! Империалистов к тому времени пролетариат везде к ногтю прижмёт! А значит и войны закончатся, а?

— А мне б только до победы дожить! Приеду домой, а там девок незамужних… Табуны! Ах, мать честная!..

— А мне детишек приласкать… Да жену… Клаша у меня такая нежная! Как тростиночка! По жизни не скажешь, что у нее двое детишек, а она, как девочка…

— Эт правильно… Эт верно… Нет ничего лучше, чем запах дома… Как зайду, как понюхаю…

— А в магазинах, без всяких карточек жратвы будет навалом! И кино бесплатно! Даже не верится, честное слово! Дожить бы только!

За розмовою не помітили, як пройшов час. Крізь шибку блимнули фари вантажівки.

— О! Это за нами! Выходи строиться! — скомандував командир.

Вантажівка стояла на майдані. З кузова, з автоматами напоготові, вистрибнуло двоє автоматників, насторожено вглядаючись у нічну пітьму.

— Эй, мы здесь!

Обмінялися паролями і лише потому заспокоїлися. У машині їхали мовчки. Хтось заснув, не відчуваючи, як вона підстрибує на бруківці, хтось просто вже не мав сил на розмови. День видався важким, і ще ніч, майже безсонна… А сили в людині не безкрайні, люди вони і є люди, вони ж не машини…

***

Гордій хропів, наче двигун без глушника. А таки втомився, бігаючи по снігу! Поруч на нарах спали інші вояки загону, теж видаючи рулади, як і належить чоловікам, які втомилися до краю.

— Гордію, треба звідси йти.

— Чого? Це хто тут? Хто тут, питаю?

Нарешті він продер очі та у тьмяному світлі запаленої свічки побачив Марію.

— Чого тобі? Що сталося?

— Треба йти звідси, Гордію… Серце біду чує! Вони прийдуть сюди зранку… Чи пізніше, але обов’язково прийдуть! І перевернуть село догори дригом!

— Сніг іде?

— Ні.

— Погано… І куди йти? У другий схрон, хіба… Там пересидіти?

— А мені з дітьми?

— Питаннячко… На снігу сліди не сховаєш!

— А може, того… їх взагалі не залишати?

— Себто як?

РОЗДІЛ 24

ТЕРНОПІЛЬЩИНА

ЛЮТИЙ 1945 РОКУ

Війна котилася до кінця. У лютому радянські війська провели успішну Будапештську операцію, у результаті якої з війни вийшов останній союзник Гітлера — Угорщина. Радянські війська перетнули кордони Німеччини, все віддаляючись від України. Ще кілька місяців тому німці, собі на користь, ясна річ, допомагали УПА зброєю та амуніцією, так само вони допомагали і Армії Крайовій у надії, що і та, і друга відтягнуть на себе бодай хоч які сили Червоної армії. Але зараз вже було не до того, зараз треба було думати про те, як вибити могутнього ворога зі своєї столиці. А на територіях Західної України продовжувала точитися боротьба. У кривавому вирі перемішалися УПА, НКВС, Армія Крайова, Армія Людова, колишні червоні партизани, просто місцеве населення, якому діставалося від усіх і більше за всіх… Поступово обох історичних супротивників, українців і поляків, роз’єднали, розвівши по різних кутках, наче боксерів на кривавому ринзі.[46] Але як роз’єднати те, що не роз’єднується? НКВС прийшов наводити порядок на землях, які вважав за свої, а УПА навіть і не збиралася відходити зі своїх земель. Куди? Навіщо? Разом з усім населенням? Із земель, де поховані діди та прадіди? Радянська каральна машина була жорстокою, а жорстокість не можна перемогти інакше, ніж іще більшою жорстокістю, але сили були нерівні із самого початку. І все ж таки боротьба не вщухала. Радянська влада принесла багато чого доброго: системи освіти, охорони здоров’я, нові заклади культури та спорту, соціального забезпечення… Але принесла і тюрми, табори, систему донощиків та стукачів… А головне, у краю знов відібрали волю.

***

— И вы вернулись? Неужели не могли дождаться утра? Банда точно в селе, куда им деться? Струсил, сержант?! Ну?!

— Товарищ подполковник, меня за всю войну никто в трусости не обвинял…

— Вот именно, всю войну! А теперь войне-то, считай, конец! Решил лишний раз не рисковать! Что, ошибаюсь? Значит, так. Группе — час на отдых, потом в машину и вперёд с ротой. Дежурный! Вторую роту в ружьё! Обнюхаем каждую хату! Дежурный! Напомни командиру роты взять собаку… Уж очень хорошо прячутся! Все понятно?

— Есть, товарищ подполковник, — занепав духом сержант, який планував хоч трохи відіспатися після важкого дня і ще важчої ночі.

— Там они… Тут и к тёте Маше ходить не надо! Только бы уйти не успели, пока вы туда-сюда разъезжали! Тоже мне… Неженки… Устали… — передражнив він сержанта, — между прочим, это трибуналом попахивает, понял?

За дві години машини виїхали з Тернополя. До Великої Прошеви дві години ходу по нічній дорозі. У бійців клацали зуби, і не розбереш від чого: чи від вранішнього морозу, чи від бруківки, чи від того, що були злющі, бо їм не дали відпочити.

— Ну! — бурчав хтось роздратовано, — поймаю, живьём на куски порежу! Ни поспать, ни пожрать из-за этих бандеровцев!

Крайні оселі Великої Прошеви побачили, коли вже почало розвиднятися. Одна з машин зупинилася, і з неї горохом посипалися бійці, утворюючи ланцюг, який почав охоплювати село. Інші машини поїхали далі, розвозячи бійців різними куточками села. За двадцять хвилин зашморг щільно охопив Велику Прошеву, так щільно, що й собака не проскочив би.

***

— Тобто як, не залишати слідів? Полетіти, наче янголи? То незабаром енкаведисти мене в нього і перетворять. Чи в янгола, чи в чорта… Це вже як вийде, — сумно пожартував Гордій.

Від розмови прокинулися інші члени боївки.

— Друже командире, що сталося? Про що розмова? Які янголи? Які чорти? — з усіх боків посипалися питання.

— Тихо вже! — скомандував Гордій, і коли всі заспокоїлися, продовжив, — може статися, що зранку у село приїдуть енкаведисти. Є пропозиція відсидітися у лісовому схроні.

— А сніг іде? — майже одночасно запитали кілька вояків.

— У тому й справа, що ні…

— Слідів не сховаєш!

— Збирайтеся! — рішуче промовила Марійка, — нас правда, забагато, але якось помістимося.

— Де помістимося? — не зрозумів Гордій.

— Довго пояснювати. За півгодини будьте напоготові.

Марійка війнулася до хати, підняла Славуню і звеліла хутенько зібрати молодшого братика, сама ж побігла до сусіда. На обійсті її обгавкав собака, без люті, бо знав, але господаря розбудив.

— Хто там? — запитав той, вийшовши у кожушку, накинутому на плечі.

— Слава Йсу, Петре.

— Слава навіки! — відповів той, все ще не розуміючи, чого це його підняли глупої ночі.

— Петре, потрібна допомога. У мене там хлопці в хаті, їх треба хутенько у ліс вивезти, так, щоб слідів не залишити. Зранку можуть енкаведисти припхатися… То, може, саньми? Наче за дровами, га?

Петро почухав потилицю:

— Скільки вас?

— Шестеро і я з дітьми.

— Багато… Не помістимося. Може, дітей у мене залишиш?

— Петре, вони ж малі… Хіба розуміють, що кажуть? А якщо щось ляпнуть, тоді як?

— А про що ляпнуть? Вони про вояків знають?

— Ні. А де мама, точно запитають. Що відповіси? Якось помістимося.

— Добре. Я пішов запрягати…

Хвилин за двадцять на подвір’я до Марії заїхали сани, залишаючи по собі чіткий слід на свіжому снігу. Із дровітні, впритул із якого зупинились, обережно та повільно, щоб не залишити слідів, сіли на них вояки. Петро пройшов у сарай, взяв сокиру, кинув її на сніг, щоб залишився чіткий відбиток, і, підібравши її, скочив у сани. Розвернувся, та під’їхав до дверей. З хати вийшла Марія:

— Петре, все не так! Дітей залишимо у вас, а з тобою поїдемо по дрова.

— А якщо схрон знайдуть?

— Учора звечора енкаведисти мене бачили, тут, на подвір’ї. Якщо зараз не побачать, то щось запідозрять, і тоді точно схрон знайдуть. А так поїхали по дрова та й годі! А хлопців вивеземо. Йдемо, винесемо дітей, але щоб Славуня не побачила саней.

Так і зробили. До лісового схрону було з кілометр чи трохи більше, сиділи незручно, але мусили терпіти. Нарешті дісталися, хлопці спустилися в криївку, а Марійка з Петром походили навкруги, затоптуючи валянками сліди від чобіт. Потім тут же, на галявинці, зрубали кілька сосонок, розпиляли та вклали на воза, і лише тоді почули далекій гавкіт.

— Собаки! Це погано… — пробурмотів Петро.

— Ти ж сніданок брав?

— Ну… Цибулина, шмат сала та хліб.

— Витягай! — скомандувала Марія.

Пеньок, що прикривав вхід до криївки, застелили чистою шматиною, Петро виклав харчі.

— Ну? Що далі?

— Чекатимемо.

Невдовзі гавкіт пролунав зовсім поруч, і на галявину вибігли кілька солдатів із сірою вівчаркою на довгому повідку.

— Стоять! — наказав сержант.

— Та ж стоїмо… — відповів Петро.

— Кто такие? Что тут делаете?

Солдати наблизилися до пенька і взяли їх у кільце.

Петро знизав плечима:

— Та тутешні ми… З Великої Прошеви. За дровами ось приїхали…

Сержант кинув погляд на сани, подумав і знову запитав:

— А почему ночью?

— Так це… Як його… Не зовсім того…

— С Прошевы она… Точно! — раптом сказав один із солдатів, — я её вчера видел. Мы у неё дорогу к почте спрашивали. Солдатка она… Муж на фронте. Верно говорю?

Марія мовчки кивнула головою. Собака гавкав на пеньок, де лежали покраяні сало, хліб та цибулина. Провідник смикнув за повідок:

— Тихо, Адольф! Тихо, говорю…

Собака заспокоївся лише після того, як господар утрете смикнув за повідок та ще й гримнув на нього. Обшукали сани, уважно оглянули сніг на галявині, але нічого підозрілого не знайшли.

— Собирайтесь, поехали домой.

— Та ми ще не…

— Давай, давай… Не єрепенься!

***

Одну родину в селі вже заарештували: в помешканні знайшли пістолет із кількома набоями. Одразу покликали підполковника. Скворцов сам уважно оглянув хатину, хлів, походив по городу, але нічого підозрілого не знайшов. Вернувся у хату, сів, поклавши на стіл руки зі стиснутими кулаками, й запитав неголосно, але з погрозою:

— Звідки зброя?

Господар важко зітхнув:

— Та в лісі знайшов. Часи зараз такі… Подумав: а нехай буде! Най воно сказиться…

— Не ври! — пристукнув кулаком по столі підполковник, — бандеровец?

— Я? — здивовано звів брови господар, — та ні… Який же я бандерівець? Кажу, у лісі знайшов! Почистив та й думаю, нехай собі буде… Часи зараз такі…

— Поедешь с нами. Там разберёмся, у кого какие часы!

— Куди з вами? Я не можу! Весна на носі, треба готуватися до сівби… Я не можу!

— Ничего, сможешь… Тебя никто и спрашивать не будет!

Хату обшукали ще раз, заглядали в кожну шпарину, лазили до льоху, але більше нічого не знайшли. Господарю зв’язали руки і поставили поряд озброєного солдата. Господиня ридала й заламувала руки, рюмсали діти, а господар лише безпорадно озирався навкруги, час від часу знизував плечима і бурмотів собі під ніс щось про непевні часи і весну, яка ось-ось мала настати.

Солдати обшукували обійстя за обійстям, але поки що безрезультатно. Привели двох мешканців села, жінку та чоловіка, як виявилось, сусідів. Сержант доповів, що вони були затримані в лісі, де рубали дрова.

— Чего это вы ночью попёрлись в лес? Что, дня мало?

— Пане полковнику, — підвищив Петро. Скворцова у званні, — так дрова ж рубати заборонено… А вона — солдатка, та двоє діточок. їй же без дров не можна, померзнуть… Ну й вирішили… Поки лісник не бачить. Ви вже пробачте…

Скворцов глянув на сержанта:

— Проверяли? Точно солдатка?

— Солдатка, — подав голос голова сільради, присутній на обшуку, — нетутешня, але за документами солдатка.

Скворцов напружився.

— Не местная? Откуда?

Марія зрозуміла, що брехати смертельно небезпечно. Усе, що вона скаже, зараз легко перевірити. Крім того, причина, з якої вона покинула Стасів, грала їй на руку. З іншого боку, їй не хотілося, щоб цей енкаведист взнав правду, звідки вона приїхала. Мало що може статися! Тому вирішила сказати напівправду:

— Та взагалі я зі Кулинців.

— З Кулинцев? — здивувався Скворцов, — Вот тебе на!

Він задав їй кілька питань, райцентр пам’ятав ще з довоєнних часів, бо служив там майже два роки. Марія у душі подякувала Богові, що назвала селище, яке добре знала, а то можна було б і засипатися. А Скворцов продовжував питати:

— Как оказалась тут? Давно?

— З Кулинців пішла півтора року тому. Чоловік поліцая вбив.

— Вот так даже? Не врёшь?

— А чого мені брехати? Перевірте. Він батьків Василя порішив, а Василь його самого. А потім мусили тікати, бо поляки б нам цього не подарували. Та й німці теж…

Скворцов розслабився. Здається, і тут мимо, але все ж наказав сержанту:

— Возьми двух человек и обыщи хаты. И этой, — він кивнув на Марію, — и этого… Если ничего не найдёшь, отпустишь…

— Слушаюсь, товарищ подполковник.

Сержант був на ногах другу добу, він майже валився з ніг від утоми. Обшук зробив нашвидкуруч. Марійчина душа завмерла, а серце мало не вистрибнуло з грудей, коли той заглянув у дровітню. Але сержант не звернув уваги навіть на те, що дров там досить, і нагальної потреби їхати у ліс не було, зазирнув, не спускаючись, у льох, а потім махнув рукою, мовляв, усе гаразд. Марія нишком перехрестилася: здається, проминуло…

Скворцов був дуже незадоволений результатами виїзду до Великої Прошеви. Банда наче скрізь землю провалилася. І була вона тут, десь поруч, він це печінкою відчував, був певен у цьому. Навіть той факт, що в селі не було жодного бандпроявлення, теж свідчив про це: бандити не бажають привертати уваги до місця, де ховаються. Він наказав привести того господаря, в якого знайшли пістолет.

Прізвище заарештованого було Бондар. Скворцов звелів залишити їх наодинці.

— На свободу хочешь? — запитав, — имей в виду, тебе лет десять светит.

— Десять? За що?

— Не прикидывайся дурачком, Бондарь! Ты бандит! Оружие дома хранил для чего? Теракты совершать?

— Що, що? — не зрозумів селянин.

— Для чего человеку оружие? Чтобы из него стрелять. В кого ты собирался стрелять, Бондарь? В советских людей?

— Та я взагалі…

— Значит так, Бондарь. В тюрьму хочешь?

— Я?! Боронь Боже… Весна ж на носі, сіяти треба!

— А если в тюрьму не хочешь, значит будешь работать на меня.

— Себто як?

— А так. Если увидишь что-нибудь подозрительное, шепни председателю сельсовета. Больше тебя ничего не должно волновать. Всё ясно?

— А що ж такого підозрілого я можу побачити? І як, когось потім заарештувати можуть? Та мене ж потім…

— Тогда в тюрьму. Там тебя никто не тронет. Ну?

— Ой, боженьку… Та за що ж така кара? Де ж мені на муки пекельні той пістолет узявся! Відпустили б ви мене, пане офіцер, га?

— Бондарь, не морочь мне голову. Так будешь работать на меня, или пойдёшь в тюрьму?

— Та весна ж на носі, яка ж тюрма!

— И не вздумай филонить! Иначе сразу в тюрьму, понял? Кличка твоя для наших дел будет… Будет… Будешь ты Граком. Запомнил? Если к тебе кто-нибудь придёт и назовёт Граком, знай, этот человек от меня и его надо слушаться, как меня. Иначе — тюрьма. Все понял?

— Ой, Боженьку… Та все зрозумів… Що ж тут не зрозуміти…

— Ну, иди уже… Грак…

***

Василя Когута призначили сьогодні охороняти штаб полку. Війна прийшла до Німеччини. Добре пошарпаний під час боїв в Угорщині полк, де служив Василь, вивели на відпочинок. Прийняли поповнення з виписаних зі шпиталів досвідчених бійців та тільки що призваних зелених салаг, організували бойове навчання. Час дозволяв, тому розмістилися добротно, як належить армії переможців. Штаб полку розташувався у великому двоповерховому особняку, який раніш належав якомусь партійному функціонерові. На ґанку завжди вартували. По-перше, це додавало солідності, а по-друге, все ж таки перебували на окупованій території. Ніхто з місцевих ближче ніж на сто метрів до штабу не підходив, боялися, але вартовий стовбичив постійно. Як і належить за статутом. Цього дня вартував рядовий Василь Когут. Високий, із широкими плечима, у чистій, туго підперезаній ремінцем, шинелі. Чоботи надраєні, аж віддзеркалюють не дуже яскраве лютневе сонце, шапка трохи набакир… Одним словом, солдат наче з малюнка. Сонце вже піднялося на обід, коли в кінці вулиці з’явилися машини. На останній, відкритому «доджі», сиділо кілька бійців охорони з автоматами напоготові. Василь зрозумів, що приїхало високе начальство. Машини зупинилися біля штабу, охоронці одразу утворили півколо, відрізаючи ґанок та машини від вулиці. За хвилину сходами піднялися кілька військових у простих шинелях, без погонів. Василь на мить розгубився. Зрозуміло — начальство, але без погонів і взагалі… Не можна! Але начальство! І, мабуть, високе!

«А дідько з ними! — подумав Василь, — статут є статут» — і крикнув:

— Стой! Кто идёт?

Але і начальство є начальство. Офіцери продовжували підніматися сходами, наче нічого й не чули.

— Стой, кто идёт! — ще раз гримнув Василь і підняв автомат.

— Ты что, солдат, охренел? — неголосно запитав хтось із охорони.

Василь пересмикнув затвор автомата, заганяючи патрон у патронник:

— Стій, стріляти буду! — від хвилювання перейшов на українську мову.

— Э… Э… Ты осторожней! — той, що йшов попереду, невисокий, кремезний, нарешті наче помітив вартового і зупинився, — позови старшого!

Але тут двері розчахнулися і на ґанок вибіг командир полку, якому тільки-но зателефонували, що до нього в штаб виїхав заступник верховного головнокомандуючого маршал Жуков. Усі знали, що маршал має круту вдачу, міг зірвати погони, а бували випадки, й до стінки ставив. Командир полку, побачивши вартового з автоматом напоготові, та самого Жукова, який із усім почтом стояв на сходах, мало не зомлів.

— Когут, твою мать… Отставить!! Товарищ маршал Советского Союза…

— Отставить, майор! Без званий… Не видишь, я без погон…

— Ну, Когут… — майор погрозив солдату кулаком.

— Еще раз отставить майор! Солдат действовал по уставу, — він перевів важкий погляд на Когута, — молодец, солдат! Объявляю благодарность!

— Слушаюсь, товарищ маршал… — пробелькотів ущент розгублений Василь.

Ще б пак! Мало не відкрив вогонь по самому маршалу! І замість того, щоб покарати, його ще й відзначили… Здуріти можна…

Ввечері командир полку визвав до себе Когута:

— Ну ты, хохол… Нагнал на меня страху! Ты хоть знаешь, кто это был?

— Да маршал какой-то…

— Сам Жуков! Заместитель Сталина! Вот кто это был. А ты на него с автоматом…

— Так цей… Хто ж його знав? — від хвилювання Василь знов перейшов на рідну мову, — пре, мов танк який… А погонів на ньому немає… І на тих немає… А устав є… А по уставу не можна…

— Ладно, проехали. Садись, благодарность от маршала обмоем! Не каждый день маршалы благодарят! В основном как раз наоборот…

***

До купе заглянула провідниця та запропонувала чаю. Микола Петрович до нього знов налляв собі коньячку, Марія похитала головою — досить. Чай був міцний, терпкий та гарячий. Марія любила саме такий, гарячий наче окріп, наче намерзлася за все життя і досі не могла відігрітися. Трохи відпила, заплющила очі та відкинулася на стіну. Чай колихався у стаканах в такт руху потяга, подзвякувала ложка.

«Чёрт побери! — лайнувся подумки Петро Миколайович, — мечтал нормально проехаться, с кем-нибудь по пять капель махнуть, так на тебе! Нашел попутчицу!»

«Дідько цього москаля забирай! — розмірковувала собі Марія під мірне колихання вагону, — як мені не поталанило? Якусь жінку порядну в купе поселити б, так ні! Приперся… Може, Бог дасть хоч яку сусідку?»

Спати було ще зарано, читати не хотілося, та й книжок не мали, їхати далі ось так, мовчки, ставало нестерпно.

«Хоть бы кого-нибудь подселили… Мужика какого- нибудь…» — Петро Миколайович із жалем глянув на майже повну пляшку коньяку.

Одному пити було не цікаво, а з супутниці компаньйон не виходив.

Першою порушила тишу Марія:

— І в яких роках ви мешкали на Тернопільщині?

Петро Миколайович ковтнув чаю:

— Ас довоенных лет, с тридцять девятого.

— З вересня?[47]

— С него самого…

— А де мешкали? — знову запитала Марія.

— Вообще-то большей частью в Тернополе. А работал в областном управлении.

— Енкаведе?

— Госбезопасности.

— А що, є різниця?

— Конечно. До войны госбезопасность была в составе НКВД, а с 1941 года мы отделились: наркомат государственной безопасности. Потом опять слились, потом опять разделились…

47 У вересні 1939 року Червона армія перетнула кордон Польщі.

Марія махнула рукою:

— А… Як на мене, то усі ви однакові! Що енкаведисти, що гебісти! У всіх вас руки по лікоть в крові!

— Ну, Мария… Вроде вы были белые и пушистые! Вроде вы мало кровушки пролили!

— Ми жили і живемо на своїй землі і їмо свій хліб! Вас же ніхто не кликав, то чого наразі ремствувати?

Помовчали. Петро Миколайович булькнув у стаканчик коньячком та виплеснув його, наче горілку, у рота. Заїв помідором і мовчки втупився у темне вікно. У купе запанувала тиша. Марія напівсиділа напівлежала, опираючись на тонку казенну подушку, не зводячи погляду з попутника.

— Будто вы мало своих убивали… — нарешті відповів той.

— Вбивали, — неочікувано легко погодилася Марія, — але лише тих, хто співпрацював із окупантами. З усіма: і з німцями, і з вами… Зрадників вбивали… Сексотів…

— Поляків… — додав Петро Миколайович.

— І поляків, не треба було до нас приходити, тоді б ніхто їх не вбивав.

— Но они считают эти земли своими! И многие из них здесь родились, их родители здесь похоронены.

— А скількох вони наших тутка вбили? А скільки їх тутка було в поліцаях? Хіба ви не знаєте?

— Украинцев в полиции было не меньше!

— Росіян також! То була війна, а на війні завжди вмирають і вбивають, здійснюють подвиги та зраджують. Війна і починається для того, щоб вбивати, чи ж так? А хіба ми її почали? А стосовно поляків, то не ми, а вони проводили паціфікацію[48], не ми, а вони утворили Березу-Картузьку![49]

— Так не они, а вы убивали ихних министров! Не они, а вы жгли польские дома!

— А хіба ми мали українських міністрів? А будинки палили, бо ляхи палили наші!

— А они считают…

— Мені начхати, що вони там вважають! Я хочу, щоб на землі, на якій я живу, командували не москалі чи поляки, а ті, хто жив на ній споконвіку! Щоб моїх дітей та онуків неополячували й не русифікували.

— А куда не украинцев?

— Та нехай собі живуть… Хто ж їх чіпає?

— И как вас орусачивали, так вы теперь будете украинизировать?

— Державну мову повинні знати усі! Бо вона державна!

Вони замовкли. Діалог виходив дуже гострим. Петро Миколайович знов хлюпнув у стаканчик коньячку а Марія, мабуть втомлена розмовою, заплющила очі та відкинулася на подушку.

«Це ж так просто, — думала вона, — як же він цього не розуміє? Якщо це Німеччина, то там командують німці, в Угорщині — угорці, в Румунії — румуни, у тій же Польщі — поляки… Командували москалі у Литві чи Латвії, рано чи пізно литовці та латвійці владу собі повернули, командували у Грузії чи Вірменії — те саме, то чому в Україні повинно бути по-іншому? Але він не те, що не розуміє, він не хоче чи не може це сприйняти, ось у чому справа! Він же росіянин! Старший брат… А наразі перетворився на молодшого! Усе життя був старшим, а тут одразу… нацменшини! І російська мова — мова нацменшини! Образливо… Мабуть, вся справа у цьому…»

«Мы защищали великую державу. Кто они все были, когда мы сюда пришли? Селяне… Траки… В той же Тернопольщине ни медицины толковой, ни образования, ни промышленности… Стали частью великой страны, которую боялся весь мир, не оценили… Да, за всё надо платить! Ничего в этом мире даром не даётся! У самой, небось, дети при Союзе образование получили, наверное, даже высшее… И с жильём все! И всё бесплатно! Так это не считается! И лечиться едет в Киев, в больницу, которую тоже, наверное, еще при Союзе построили! Что за последние полтора десятка лет построили? Ни хрена! Трепаться только горазды да деньги разворовывать… — Петро Миколайович утупився в чорне вікно, за яким пролітали жовті плями ліхтарів якоїсь невеличкої станції, — хотят жить в своей стране — это понятно… А как же мы? В Россию? Кому мы там нужны? Разве что в какое-нибудь Простоквашино… Где все мужики спились, а женщины в тридцать лет уже старухи от той же водки, непосильного труда и убогости… И язык… Да… Язык… Да какая разница! Всё равно без русского языка не получится! Что, с казахом на украинском разговаривать? Так не поймёт же ни хрена! Не на английском же с ним, в самом деле… Да ещё и английский этот знать нужно! Нет, из принципа на английском! И я здесь живу! И дети, и внуки… Куда уезжать? Зачем? Славяне… Все славяне… Россия вон с немцами уже помирилась, Путин со Шредером разве что не целуются! А мы, славяне, помириться не можем! Экая глупость…»

РОЗДІЛ 25

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

БЕРЕЗЕНЬ 1945 РОКУ

Килина ойкнула і сіла на ослінчик, впустивши на підлогу рогач, яким щойно витягла з пічки глечик із борщем.

— Василю… Мати Божа! Васильчику!

На порозі стояв Василь Когут, такий же високий, ставний, тільки замість лівої руки висів порожній рукав.

— Синку… рука…

Василь кинув швидкий погляд на рукав та посміхнувся:

— Не переймайтеся… Є рука, тільки у гіпсі, під шинелею.

— Слава Богу! Я вже подумала…

— Ні, мамо… Все в порядку.

— Зараз побіжу, скажу батькові! Радість-то, радість яка!

— Де Марійка? Дітки де?

— Переказували, начебто у Великій Прошеві. Тебе коли до армії забрали, то хтось їй шепнув, що поляки про неї пронюхали. Ось вона діток в оберемок та й ходу. Півроку не знали, де вона… Але потім у вікно вночі постукали і хтось сказав, щоб ми не переймалися, що в неї все слава Богу. А потім ще казали, начебто бачили її у Великій Прошеві. Ото і все…

— А що, ляхи і досі не вгамувалися?

— Та взагалі менше, але ще є. Онде тиждень тому в сусідньому селі дві хати спалили. Наші їх наздогнали, перестрілка була, та їх усіх і побили.

— Наші — це хто?

— А хлопці Гордія.

— Гордія? А це хто?

— Ніхто не знає. Подейкують, що тутешній, але хто — невідомо. Не з’являється на очі. Хлопці його — он вони, то поляків, то енкаведистів луплять, а його ніхто не бачив. А ти як?

— Василю! Синку!! — у хату зайшов Дмитро Грицай і отетерів на мить, побачивши неочікуваного гостя.

— Слава Йсу, тату…

— Навіки слава! З рукою, що?

— Є рука… У гіпсі. Кулею кістку розтрощило. Полежав у шпиталі, а потім відправили у відпустку… Одужуй вдома, кажуть, нема чого койку займати… — Василь широко посміхнувся, — а я і радий! За п’ять хвилин зібрався, та й гайда додому! Взагалі-то лікар казав, що з таким пораненням швидше за все мене на інвалідність відправлять… Але це вже потім будуть вирішувати, треба, щоб рана загоїлася. Я до хати ходив…

— Хата нічого… Лише стріха згоріла, саме дощ пішов, загасив пожежу. То нічого, стріху і нову перекрити…

— За Марійкою скучив! За дітками… Славуня вже зовсім велика дівчинка, га? Може, і не впізнає татка? А Данилко? Вже каже «дай!»? — і він посміхнувся так щасливо що, здалося, у хаті засяяло сонечко. Аж очі заплющив, такий був зараз щасливий.

— Піду!

— Куди?! — аж сіпнувся Дмитро.

— Як то куди? У Велику Прошеву.

— Зараз? Проти ночі? У таку багнюку? Поранений? Не дійдеш. Або поляки вб’ють, або, не розібравшись, хлопці- повстанці. У нас таких, у формі, не дуже полюбляють… Сам розумієш… Чи енкаведе забере, потім два тижні будуть розбиратися… Ні, Василю, це не найкраща думка, — Дмитро похитав головою, — тут треба якось по-іншому. Та й взагалі, чи у Великій Прошеві вона зараз? То ж коли казали!

— А як це по-іншому?

— Не переймайся, щось придумаємо… А зараз давай вечеряти… Мати! Давай на стіл все, що є! Єдиний зять із фронту приїхав!

Килина заметушилася біля пічки, стукнула покришка баняка, і по хаті поплив запаморочливий запах домашнього борщу.

— Господи Боже мій… Як я про це мріяв! Моїх би сюди… І що ще потрібне для життя?

— Ще гранчак доброї горілки! — підморгнув зятеві Дмитро.

***

У шпиталі знову були пацієнти. Зійшов сніг, і боївка Гордія одразу перетворилася на загін. Облік населення, який провела місцева влада під твердим керівництвом НКВС, на чисельність загону практично не вплинув. Голова сільради, який мав вести цей облік, більше цінував власну голову, ніж вимоги НКВС. Сьогодні він донесе, що хтось зник із села без дозволу, завтра родину зниклого заарештують, а післязавтра голову пристрелять і хату спалять. І ніякий НКВС його не захистить. То хто ж собі ворог? Та й крім того, не повернешся — твої ж брати такого дезертирства теж не подарують. Тому у загін Гордія повернулися майже всі.

Інерція війни робила свою чорну справу. Фронт пройшов на захід, а війна залишилася. У душах та серцях. І вона диктувала: є лише один засіб для вирішення усіх питань. Засіб, заради якого і починаються війни. Вбити. Усе. Начебто просто, і від цього заманливо. Натиснув на спусковий гачок — і питання вирішено. Поляки? Які поляки? Нема вже ніяких поляків. Жиди? І тих вже немає… Зайди москалі? Поки що є, але і їх не буде! І тоді ми заживемо! Вільно та щасливо! І заради цього варто пролити кров, і власну, і чужу! Заради волі варто піти на все!

Тиждень тому в загін Гордія прибіг із села замурзаний, у порваній сорочці, хлопець. Ледве впізнали у ньому зв’язкового, білявого Ромка. Під лівим оком розквітав, наливаючись синявою, величезний синець. Сорочка розірвана до пупа. Мабуть, біг усі п’ять кілометрів, що відділяли табір від Димитрівки, бо кілька хвилин не міг розмовляти, лише відхекувався та махав руками. Нарешті вичавив:

— Ляхи!.. Ляхи у селі лютують… Палять…

Загін підняли по тривозі. Біля самого села ледь не зіштовхнулися із загоном НКВС який, мабуть, теж підняли по тривозі. Енкаведисти примчали на машинах, але поляки вже зникли. З лісу було видно, що в селі горять чотири оселі. Долинали чиїсь крики та тужливий плач. Машини заїхали у село. Минуло півгодини, але далі нічого не відбувалося. Сам Гордій часу не гаяв, одразу відправив навсебіч розвідку. Кожній парі вояків, а їх було п’ять, дали по ракетниці.

— Знайдете ляхів — просигнальте!

Ляхів знайшли за годину. Спостерігачі вилізли на дерева і уважно дивилися навкруги.

— Он вона!

Над лісом злетіла червона тривожна ракета. Загін рвонув щосили. Нікого підганяти потреби не було, усіх несла уперед жага помсти. Заскочити ляхів зненацька не вдалося, мабуть, вони теж помітили ракету й здогадалися, що їх викрито. Зав’язався важкий бій, коли ворожого пострілу можна очікувати з-за будь-якого дерева чи куща. Поляків виявилося небагато, з десяток, і їх винищили усіх до ноги, але і свої полягли: двох було вбито, трьох поранено. Серед поранених опинився й Микола Лисевич. Куля влучила йому в плече, зачепила кістку і на виході вирвала кусок м’яса. Йому було дуже боляче, і він постійно стогнав і просив, щоб його винесли на повітря, бо не хоче помирати в задушливій темряві. Василина, яка повернулася до своїх обов’язків, легенько гладила його плече:

— Усе минеться… Усе загоїться… Ти заспокойся, дорогенький…

— На сонце хочу! — хрипів Лисевич, — до біса цей льох! Назар де? Назарчику, винеси мене…

— Потерпи, Миколо! Знаю, боляче… Але треба…

Черговий раз оглядаючи плече, Василина сумно похитала головою: навколо рани з’явилася загрозлива червона припухлість. Вона легенько помацала її, від чого Микола мало не закричав.

— Нічого, Миколо, усе минеться… Потерпи…

А за кілька хвилин сказала Марії:

— Погано, Маріє, дуже погано. Потрібні ліки, бо за кілька днів може бути запізно, почалося запалення, а в нас нічого нема…

— Що саме потрібно? Напишіть назву ліків на папірці. Ось… — Марія поклала на стіл олівця та клаптик паперу. Вночі, коли Славуня з Данилком вже міцно спали, вона пішла до лісу.

Гордій при тьмяному світлі гасового каганця з трудом прочитав назву ліків.

— Так… З ліками біда… Слухай, Розумнице, здається мені, що у Кулинцях відкрили чи то лікарню, чи військовий шпиталь… Може, позичимо там?

— Гордію, Лисевич чекати не може. Василина казала, що ліки потрібні негайно. За пару днів може буди запізно.

— Ну що ж… Доведеться діяти без підготовки. Добре, йди додому. Ми тут щось придумаємо…

***

Бондар прокинувся вночі бо, як то кажуть, припекло до вітру. Учора, після важкого трудового дня, він ввечері добре поїв, хильнув пару чарчин і зараз мав клопіт: сушило у горлянці та трохи боліла голова. Ну, і до вітру, звісно ж… Гримнувши в темряві горням об цебро, він вийшов, накинувши на плечі старенького кожушка, вдень добре припікало, а вночі ще були приморозки. Почав просто з ґанку мочитися і раптом присів: по вулиці хтось ішов. Швиденько підтягнувши кальсони, Бондар плигнув до паркану і вдивився нічну пітьму. Він побачив щось знайоме і в постаті, і в ході.

— Ага… — прошепотів, — так… так…так… Чи не Дацьків це? Вона… вона і є… Чого б це їй по ночах швендяти? Марійка Дацьків, точно… Вона, вона…

Згадав жорсткий погляд офіцера-енкаведиста, його погрозу про десять років буцегарні і шморгнув носом. Для себе він уже все вирішив: своя сорочка ближче до тіла, а Марійка молода… їй десять років, не те, що йому! Та й весна вже почалася, за тиждень того… Вже треба буде на городі поратися… Та й дітки…

У душі він не тільки вже скоїв великий гріх зрадництва, але й виправдав себе. Між тим, Марія зникла в темряві сільської вулиці, а Бондар, закінчивши свою справу, повернувся до хати, хутенько вдягся і знов накинув кожушка.

— Ти куди? — запитала його сонна дружина, коли він уже взявся за клямку.

— Не твоя справа! Спи! Я за півгодини повернуся…

У хвіртку до голови сільради довелося гримати. Собака по той бік паркану скажено гавкав і кидався на штахети, наче хотів їх виламати.

— Не дай Боже, вирветься на волю, — з переляком думав Бондар, але грюкати не припиняв.

Краще нехай вже собака покусає, ніж опинитися у буцегарні напередодні весняної сівби!

Нарешті відчинилися двері, й незадоволений жіночий голос запитав:

— Кого дідько приніс? Чи спати не можете, як усі нормальні люди?

— А де голова?

— Не знаю я, де голова! Не ночує він вдома, бандер боїться! Зранку в сільраду приходьте!

— Не можна мені зранку… — розгубився Бондар.

Такого він не очікував. Що, він має вдень до голови приходити? Та тоді ж кожний собака буде знати про його донос! А може, жінці передати?

— Гей, а ти переказати йому можеш?

— А що саме?

— Перекажи, що приходив Грак…

— Хто-хто?

— Грак приходив! Скажи йому, що Марія Дацьків по ночах невідомо куди швендяє… Півгодини тому бачив, як у ліс йшла! Чи не до бандерів навідувалася? Чого б їй, при двох малих дітях, по ночах невідомо чого і куди, га? Перекажи обов’язково.

Жінка нічого не відповіла, лише грюкнула дверима.

Бондар, міцно заснувши після невеличкої нічної пригоди, на світанку порався на обійсті, коли побачив, що з сусідньої хати виходить голова сільради, якого він даремно шукав уночі.

— Гей, гей, гей!… Пане… Товаришу голово! Зачекайте хвильку… Як його… Ну… Того… Мене звуть Грак. Зрозуміли? Грак.

— Грак? — здивувався голова, — ти ж Бондар

— Т-с-с… Пане-товаришу голова, це я для усіх Бондар, а для вас Грак. Так ось, я вночі бачив, як ця… Приблуда… Як її… А! Згадав! Дацьків! Так ця Дацьків з лісу поверталася. Бігме не брешу! А що їй у лісі робити вночі? До бандерів, мабуть, ходила! Слово честі, не брешу! То ви вже товаришу полковнику передайте, що Бондар… Тобто Грак… своє завдання виконав!

Голова схопив Бондаря за барки:

— Кому ще казав?

— Та нікому… Вашій жінці лише. Вночі прийшов, а вас нема… То я через неї переказав. А так нікому. Я що, не розумію? Це ж військова таємниця! Лише Дарці…

— Добре… Йди вже…

— Так перекажіть товаришу полковнику…

— Йди вже, кажу!

Голова сільради був у бувальцях. У сорок першому під німцем жити не схотів, разом із молодою дружиною пішов на Схід, прилаштувавшись до якійсь військової частини, так там і залишившись, а її відправив у тил, бо була вже у тяжі. Коли армія повернулася в Україну, то Андрій Костенко, так було прізвище голови, перейшов у розвідку. Багато разів ходив за лінію фронту за «язиками». В одному з таких рейдів був важко поранений. І все би нічого, але на правій руці відірвало два пальці та вирвало кусень м’яса зі стегна. Став він трохи накульгувати, за що і був комісований з діючої армії. Поблискуючи орденом та кількома медалями на вицвілій гімнастерці, разом із жінкою та двома діточками, повернувся у рідну Велику Прошеву, де був одразу призначений головою сільради. На нього одразу звалилося безліч справ. Треба було негайно організовувати колгосп, бо на порозі стояла весна, наближався час весняної сівби. Одразу після того, як через село пройшов фронт, почався призов до армії. Діяла негласна норма: одна оселя — одна людина. Тут же треба було формувати контингент до Донбасу на відновлення зруйнованих шахт, куди відправляли молодь, яка за віком не підпадала до призову. Районне керівництво гримало кулаком по столі, вимагаючи заготівлі зерна, картоплі… Переселення поляків до Польщі та криваві сутички між поляками та українцями… І все це лягло на плечі колишнього розвідника. І все було б нічого, якби не бандерівці. Після того, як його намагалися вбити вдруге, він перестав ночувати вдома, і спеціально усім про це розповідав. Тим самим намагався відвернути небезпеку від родини. У селі всі знали, що голова вдома не ночує, а от де і коли — таємниця.

Те, про що розповів йому зараз Бондар, було важливо. Адже, якщо встановити нагляд за цією Дацьків, можна вийти на банду Гордія, звісно, якщо поталанить… Щодо бандерівського загону, то у нього ще тиждень тому відбулася окрема розмова про це з керівництвом районного відділу НКВС. Банда рейдувала по всій області, але база її, як вдалося з’ясувати, була десь тут, неподалік від Великої Прошеви. Крім того, інформаторам вдалося рознюхати, що десь у самому селі діє підпільний бандитський шпиталь.

Зайшовши у невеличку кімнату, яка правила за кабінет, Костенко тут же вхопив слухавку телефону. Дочекавшись, поки відповість телефоністка, наказав:

— З’єднайте мене з районом, — і назвав номер районного відділу НКВС.

Телефоністка ставилася до радянської влади, м’яко кажучи, не дуже, тому що більшість її родичів цією владою були вислані у Сибір ще у тридцять дев’ятому-сороковому роках, тому розмови голови, коли це вдавалося, вона підслуховувала і передавала, кому належить. Для цього у неї було два засоби зв’язку: один терміновий, другий звичайний. Так сталося і цього разу. Напарниця на кілька хвилин вийшла до вбиральні, чим телефоністка і скористалася. Вона знала напам’ять багато районних телефонів, а надто цей, енкаведешний. Коли ж почула прізвище Дацьків, яка працювала тут же, на пошті, то взагалі забула, як дихати. Відключилася вона від розмови лише тоді, коли почула кроки в коридорі — то поверталася напарниця.

— Теклю, мені треба збігати додому, щось на серці неспокійно..

Усі знали, що в телефоністки двоє дітей та мати, яка не вставала з ліжка вже декілька років, тому напарниця одразу кивнула головою на знак згоди. Та поквапилася начебто додому, але біля церкви зупинилася, перехрестилася та й забігла в прочинені двері.

— Слава Йсу, отче…

— Слава навіки, доню…

Телефоністка знову перехрестилася, поклонившись, кинула навкруги швидкий погляд і, не побачивши нікого, неголосно промовила:

— У селі завівся сексот, на ім’я Грак. Сьогодні вночі він бачив Марію Дацьків, коли та поверталася з лісу. Голова тільки що дзвонив у райвідділ НКВС.

— Добре, доню! Нехай тобі Господь допомагає… Йди з миром…

***

Може б Шеховцов, начальник районного відділу НКВС, і не звернув особливої уваги на телефонне повідомлення з Великої Прошеви, якби в той час у нього не перебував заступник начальника обласного відділу НКВС підполковник Скворцов. Почувши прізвище Дацьків, він спантеличено звів брови:

— Как ты сказал, капитан?

— Вы про что? — не одразу зрозумів капітан.

— Ну… Какую фамилию ты назвал?

Капітан зазирнув у папірець:

— Дацкив.

— А имя?

— Мария.

— Где-то я ее уже слышал… Где-то слышал… Причём совсем недавно. Где же это… — підполковник навіть очі заплющив від напруження, намагаючись згадати, де він міг почути це прізвище, — ану, соедини меня с дежурным по управлению…

За хвилину Скворцов пояснив черговому, що треба знайти сержанта Ванифатова, який три тижні тому по тривозі виїздив у Велику Прошеву та запитати, чи не пам’ятає він прізвища солдатки, яку затримали вранці у лісі за заготівлею дров, а потім терміново зателефонувати сюди, у районний відділ. Ще за годину він уже знав, що прізвище солдатки Дацьків.

— Капитан, в такие совпадения я не верю. Организовать слежку в селе штука сложная. Это тебе не город, чужого человека сразу видно, а сексотов там… Один Грак, да и тот недоумок. Её надо брать. Брать и трясти на допросах. Давай-ка туда наряд…

По тривозі підняли відділення солдатів НКВС, завантажили у полуторку і негайно виїхали у Велику Прошеву.

Задзвонив телефон. Начальник відділу зняв слухавку, з подивом звів брови та простягнув її Скворцову:

— Вас, товарищ подполковник.

Скворцов мовчки взяв слухавку. Почувся схвильований голос чергового:

— Товарищ подполковник! Бандеровцы напали на Кулинцы. Розбит и подожжен госпиталь, ограблена почта. Раненные… Ну, что в госпитале лечились, расстреляны. Медперсонал тоже… Не все, правда… Убиты несколько поляков из местных. Сколько — уточняем. Председатель райсовета тоже… убит, — черговий важко зітхнув та замовк.

— Что замолчали? — жорстко запитав підполковник, — какие приняты меры?

У слухавці знову важко зітхнули.

— Ну? — ще більш жорстко запитав підполковник

— Опоздали… Они провода перерезали, связи не было.

— Узнали, кто?

— По всему выходит, что банда Гордея.

— Опять Гордей… Что б его…

РОЗДІЛ 26

СЕЛО ВЕЛИКА ПРОШЕВА, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ

ОБЛАСТІ. БЕРЕЗЕНЬ 1945 РОКУ

Машину залишили за кілометр від села, щоб не сполохати бандерівців, якщо вони там. Десять солдатів вишикукалися у шеренгу і майже нечутно побігли уздовж дороги. Попереду біг лейтенант, спеціально направлений для керівництва операцією. У когось щось дзенькнуло чи то в підсумку, чи у кишені, одразу почувся звук удару — винуватець одразу ж дістав по шиї від когось зі старших: не підставляй друзів, хлопче! Тебе ж попереджали — перевір усе до операції!

Нічна темрява добрий помічник для нападаючих, але бігти без світла не дуже… Хтось матюкнеться шепотом, спіткнувшись об щось, чого вночі, та ще й біжучи й не помітиш, а хтось наступить на хмизину, і цей хруст у нічний тиші звучить, наче грім серед ясного неба. Зброю тримали напоготові, про всяк випадок. Поруч із лейтенантом біг той самий сержант Ваніфатов, який пам’ятав, де саме на околиці села мешкала солдатка, на ім’я Марія Дацків. На околиці перейшли на крок, кралися попід тинами, наче злодії.

У пітьмі березневої ночі сержант не одразу упізнав паркан та хвіртку, біля якої він колись питав дорогу в солдатки, а потім провадив у її хаті трус, а коли впізнав, то з полегшенням перевів подих, бо вже почав боятися, що зірве важливу операцію. Собаки на подвір’ї не було, і це полегшувало справу. Відділення причаїлося і хвилин двадцять спостерігало за обійстям.

Ніч. Тиша. Десь гавкнув собака. У курятнику завовтузився півень. Ляснув крилами, щось кукурікнув спросонку та й замовк. Війнув вітерець, принісши збуджуючий весняний запах. Пахне весна! Жагою до життя пахне! Самим життям пахне! Солдати уважно слухали, а раптом щось десь… І таки дочекалися. У хаті тихенько рипнули двері, і

на ґанку з’явилася жіноча постать. У нічній пітьмі неможливо розглянути, хто це. Жінка та й жінка…

— Ну? — ледь чутно запитав сержанта лейтенант, — она?

— Да кто ж ее знает? Товарищ лейтенант, я ж ее видел всего ничего! — таким же шепотом відповів сержант, — вроде бы она…

— Тише ты…

Тим часом жінка зійшла з ґанку, присіла на хвилину біля паркану, задерши спідницю, і пішла у бік льоху. Було чутно, як неголосно стукнула клямка і рипнули двері. І вже після цього почувся голос, начебто чоловічий.

— Вроде бы мужиков тут не было… — з ваганням у голосі сказав сержант.

— Да и чего делать ночью в подвале нормальному мужику? — невідомо у кого запитав лейтенант.

— Может, тут схрон? Или дезертир? — припустив сержант.

Лейтенант згадав орієнтування, у якому припускалося існування у селі таємного бандитського шпиталю, і примружив очі в очікуванні можливої удачі:

— Очень даже может быть, что тут бандеровский госпиталь… Хозяйку будем брать… — речення закінчити не встиг, бо знов рипнули двері льоху, і на подвір’я вийшла жінка.

— Давай! — скомандував лейтенант.

Ваніфатов і ще двоє з ним стрімголов кинулися уперед. — Що це?! — лише встигнула крикнути розгублена жінка.

Марія готувала матеріали для перев’язок. Вона якраз закінчила прати бинти і вже готувалася розвісити їх на натягнутій у кімнаті тоненькій мотузці, коли раптом почула розгублений зойк Василини:

— Що це?!

На мить Марія заклякла. Почувся ще один дивний звук, потім грюкнули двері, їй здалося, ще це двері льоху. Далі вона чекати не стала. Прожогом кинулася до ліжка, де спали діти. Славуня прокинулася одразу. Марія легенько затулила їй рот долонею:

— Тихо, донечко. Швиденько вдягайся…

Губи в дитини склалися бантиком, ось-ось заплаче…

— Донечко, тихенько… Бо москалі близько!

Славуня вже була навчена: раз москалі поряд, то це погано. Москалі — погані дядьки! їх треба боятися! Губи у неї скривилися, і вона почала щось натягати на себе, плутаючись у темряві. Марія хутенько накинула на себе перше, що підкрутилося під руку, обережно, щоб не розбудити, закутала в ковдру Данилка. Потім кинулася до вікна, що виходило на город, розчахнула його і спробувала щось розглядіти у нічній пітьмі. Раптом на подвір’ї пролунала автоматна черга, почулися крики, високим голосом вискнула Василина, знов автоматна черга…

— Гранату! — крикнув хтось.

Марія підсадила доньку на підвіконня:

— Стрибай, доню… Тихенько тільки!

Метнулася до ліжка, схопила закутаного в ковдру сплячого Данилка і кинулася до вікна. Застигла на мить, повернулася і акуратно зачинила віконну стулку. Наче тінь, беззвучно і непомітно, Марія з дітьми кралася по городу до хати сусіда. Позаду почулося ще кілька автоматних пострілів, потім гримнув вибух гранати. Задзвеніли вибиті шибки. Марія впала на землю.

— Тихо, доню…Славуню… Тихенько…

Данилко щось пролепетав, не розплющуючи оченят, і продовжував спати. Марія тримала долоню напоготові, щоб затулити малому рота, якщо, не дай Боже, прокинеться і почне плакати.

— Ну, что там? — почувся голос.

Хтось посвітив з вікна слабким жовтим світлом ліхтарика.

— Да вроде никого…

— Вроде или никого? — вимогливо спитав той же голос.

— Никого!

— Смотри! Головой ответишь…

Ліхтарик знов освітив город слабеньким промінчиком:

— Нет, товарищ лейтенант, точно никого! — на цей раз впевнено проказав голос.

Марія ще кілька хвилин лежала на холодній землі, щось заспокійливо шепочучи доньці. Хвала Богові, Данилко не прокинувся! Коли вікно зачинилося, вона звелася, взяла сина на одну руку, а іншою стиснула долоньку дочки, і пішла світ за очі. Коли рука затерпла тримати чималенького вже сина, а Славуня почала рюмсати, що втомилася, наштовхнулися на копицю сіна. Марія влаштувала у ній печерку, поклала туди сплячого сина Славуні посміхнулася і наказала вести себе тихо. Почекала, поки втомлена дівчинка не заснула, звелася, розправляючи закляклі руки та ноги, і уважно озирнулася навкруги. Почало розвиднюватися, і жінка зорієнтувалася, де ж вона опинилася. Відійти далеко не встигла. Копиця стояла на сінокосі, не більш ніж за кілометр від хати. Марія зрозуміла, що повернутися туди неможливо, але їй було потрібно забрати бодай дитячий одяг. Данилко прокинеться, його треба буде у щось перевдягнути, адже надворі лише березень! Та й Славуня вдягалася поспіхом, у перше, що підкрутилося під руку, та ще й у пітьмі. Про неї вже мова не йде! Вискочила в нічній сорочці! Застебнувши кожушка, вона почимчикувала до села. Ще здаля, виглянувши з-за рогу, побачила, що біля її дому стоїть полуторка. Солдати щось з розмаху вкинули у кузов, потім іще… Вона не одразу зрозуміла, що це трупи, а коли зрозуміла, заплющила очі. Отже, про шпиталь хтось доніс, тільки ж хто? Кому помститися? Вона згадала односельця Миколу, як той кликав кума Назара, коли його привезли до шпиталю.

— А Василина? Що з нею? — вистрілила думка.

Та саме пішла до схрону, коли стався напад енкаведистів, а що то були вони, жінка не мала сумнівів. Поляки одразу відкрили б вогонь по хаті, а лише потім почали би щось шукати. їм потрібні не полонені, їм потрібна кров! У цей час із хвіртки вивели й Василину.

— Давай, давай!..

Марія побачила, як хтось із солдатів підштовхнув жінку прикладом у спину. Її підсадили у кузов. З подвір’я ще щось виносили, що саме, вона не могла розгледіти.

— Маріє, що ти тут видивляєш? — почувся голос зі спини.

Жінка здригнулася від несподіванки.

— Мати Божа! Налякав… — перед нею стояв Володимир Воробець, чоловік її подружки, Мирослави.

— Ти чого в такому вигляді? — здивовано запитав він, розгледівши, що в неї під кожушком лише нічна сорочка, а на голих ногах якійсь капці.

— Подивись туди… — вона хитнула головою убік своєї хати, — тільки обережно…

Володимир визирнув з-за рогу плетеного тину й одразу смикнувся назад.

— Боже мій!..

— Слухай, Володимире, у мене діти в чистому полі…

Той не роздумував ані миті:

— Гайда!

За півгодини Марія з дітьми вже була у його хаті. Подружка тільки ахала та охала, слухаючи її розповідь про нічну пригоду. Умита Славуня з апетитом наминала варену картоплю, а Данилко, сидячи у матері на колінах, щось намагався розповісти, але що, ніхто не міг зрозуміти…

— А чого ж це вони на вас накинулися? — врешті запитав Володимир.

— Та хто їх знає, — обачно відповіла Марія, не бажаючи розповідати про підпільний шпиталь, — мабуть, хтось щось набрехав…

— Ну-ну… — з розумінням пробурмотів Володимир, а Мирославі було байдуже, усю свою увагу вона приділяла дітям.

— А що далі? — продовжував розпитувати Володимир.

— По-перше, треба одяг з хати забрати, а потім що? Піду кудись…

— З двома дітьми?

— А хіба я маю вибір? Володимире, ми побудемо трохи у вас? Добу, не більше, та й не ми, а діти… Мені потрібно тут сходити в одне місце… А коли ці поїдуть, хоча б одяг заберу. А потім підемо.

— Авжеж… куди піти?

Марія глибоко зітхнула: крім Стасова, йти було нікуди, а там поляки… Як то воно там буде? За дітей страшно! Хоч би Василь був… А сама вона хіба зможе їх захистити?

За кілька годин жінка таки дочекалась, коли машина з енкаведистами поїхала, обережно, через те ж вікно влізла до хати та зібрала розкиданий під час трусу одяг, беручи лише необхідне. Вийшов чималенький мішок. Подумала, та зібрала ще й постільну білизну, вийшов ще один мішок. Викинула їх у вікно, відволокла подалі від хати, вкинула один на плечі та й почимчикувала у бік тимчасового сховища. Впоравшись із обома мішками, з годину відпочила, щось допомогла подружці по господарству, очікуючи темряви, а потім, одягшись тепліше, вирушила до лісу.

Звістка про те, що енкаведисти розгромили шпиталь, заарештували докторку та вбили поранених, вдарила Гордія та вояків, наче грім посеред ясного неба. Загін тільки що повернувся з рейду на Кулинці, принесли необхідні ліки, а вони вже й непотрібні… Більш за все Марія переживала за те, як сприйме звістку про смерть Миколи Лисевича його кум, Назар Глинський. Усю війну вони пройшли поряд, допомагаючи та охороняючи один одного як справжні друзі, і ось на тобі! Ні в бою, ні в запеклій сутичці з ворогами, а в шпиталі, поранений і безпомічний, загинув його друг та кум. Глинський, почувши таку страшну звістку, пополотнів, скрипнув зубами і стукнув кулаком по долоні.

— Ну, гади… — рвучко повернувся та вийшов із землянки.

Гордій сумно похитав головою:

— Шкода Миколу, шкода хлопців… А Назар… Нехай зараз начуваються! Пощади нікому не буде! Він затятий… Загибелі Миколи нікому не подарує! Але ж хто здав шпиталь? Хто? Телефоністка розповіла про якогось Грака, але хто ховається за цим ім’ям? Стоп! Є одна людина, яка точно знає, хто такий Грак! Треба лише знайти засіб, щоб розв’язати їй язика!

***

— Товарищ подполковник! Госпиталь накрыли! В Прошеве! Трех бандюков пристрелили, а докторшу взяли. Только Марии там не было…

Скворцов від здивування широко розплющив очі:

— Как это не было? Ты что говоришь? Куда она могла подеваться? А дети? Председатель сельсовета сказал, что у неё двое маленьких детей!

— Не было, товарищ подполковник. Только докторша, а ей уже за пятьдесят… Какие уж тут малолетние дети?

Скворцов стукнув долонею по столі. Отже, проґавили! Знає ця докторка, де базується загін — це ще велике питання, а от ця Дацьків точно знає, а її прогавили!

— Вояки, мать вашу! Бабу с двумя малолетними детьми поймать не смогли!

— Да не было её там, товарищ подполковник!

— Как же, не было… Оставила вас в дураках! Баба с двумя детьми на руках обвела вокруг пальца целое отделение во главе с лейтенантом! Срамота… Иди с глаз моих!

3 бандою Гордія потрібно було кінчати! Підполковник заглянув у зведення подій за тиждень: при нападі на Кулинці бандити вбили вісімнадцять чоловік! Втрати, як на фронті, бодай би ви усі провалилися у тартарари! Так далі тривати не може! Що ж, він мусить застосувати крайній захід! Скворцову ця справа не дуже подобалася, але по- іншому не витанцьовувалося.

***

Тієї ж ночі, разом з Марією, у Велику Прошеву увійшов загін на чолі із Гордієм. Непомітно вони взяли під контроль усі сільські вулиці, а четверо вломилися на подвір’я голови сільради. Дарку, яка на шум вибігла на ґанок, миттю схопили за руки, бо почала дряпатися, а хтось ще й прикрив їй рота долонею, щоб не кричала.

— Отже так, — твердо сказав Гордій, дивлячись на жінку важким поглядом, — зараз підеш до чоловіка і скажеш, щоб він прийшов сюди. Шкоди йому від нас не буде. Якщо ти не підеш, чи чоловік не прийде, підпалю до дідька хату разом із дітьми. Ти усе зрозуміла?

Навіть у нічній пітьмі було видно, що жінка пополотніла, наче смерть. Ледь тримаючись на ногах, вона слухняно кивнула головою.

— Відпустіть її, — наказав Гордій, і коли її відпустили, кивнув на хвіртку, — йди за чоловіком. Не чіпати її!

— Але я не знаю, де він…

— Це мене не обходить! — жорстко відрубав Гордій. — Або за півгодини приводиш чоловіка, або я підпалюю хату. Із дітьми! Назаре! Зроби смолоскип.

— Слухаюсь, друже командире! — хрипким від ненависті голосом відповів Назар.

І Одарка одразу повірила: спалять! Хто так ненавидить, той не зглянеться і на дітей! Вона спроквола вийшла на вулицю. Що робити? Позаду хата із дітьми, попереду чоловік… А вб’ють же! їй-бо вб’ють! Але ж діти! Діти!.. Вона ще не прийняла ніякого рішення, а ноги вже несли її до хати, у якій сьогодні ночував Андрій.

«Догодовувався! — подумки дорікала чоловікові, — докомандувався! Нащо воно йому? Попереджала ж його! Дітей не чіпатимуть! Дітей не чіпатимуть! — передражнила вона чоловіка, — а вони он як! Спалю разом із дітьми!» — згадала слова Гордія і здригнулася.

Раптом позаду хруснула гілка. Вона навіть не встигла подумати, а просто відчула небезпеку. Так може відчувати лише жінка. Мабуть, щось залишилося у жінок від того часу, коли люди керувалися не розумом, а інстинктами. Чоловіки керуються розумом, а жінки серцем, ось у чому справа. А серце часто відчуває те, про що розум навіть не здогадується.

«Слідкують! Не вірять! Невже думають, що я зможу дітей полишити?»

Тут їй прийшла проста думка: якщо взнають, де чоловік ночує, можуть же і ту хату спалити? Можуть! Вона згадала голос, повний ненависті хрипкий голос. Але їх за що? Неочікувано для себе вона повернулася і стала, вперши руки в боки:

— Гей! Хто там за мною йде! Геть звідси, а то нікуди не піду!

Пітьма відповіла мовчанням, потім щось зашурхотіло, хтось відліпився від тину і пішов назад, кинувши наостанок:

— От сучка…

Дарка зачекала хвилину, і знов пішла по темній вулиці. Ось, нарешті, й потрібна хата. У будці загарчав собака, наче попереджаючи непрохану гостю, але та сміливо зайшла на подвір’я, не звертаючи на нього ніякої уваги, а той наче відчув, що зв’язуватися з жінкою даремно, зітхнув, та продовжив собі спати. Дарина легенько постукала в шибку обумовленим стуком. Тиша. Ще раз… Потім ще… Нарешті рипнули двері, й з’явився Андрій. Впізнавши жінку, тривожно запитав:

— Щось із дітьми?

— Саме з дітьми! Бандерівці… Сказали, якщо ти не прийдеш, спалять хату разом із дітьми. Я тебе попереджала… Я тобі казала… — і врешті заплакала, впавши чоловікові на груди.

Той важко зітхнув:

— Ідемо… Зараз лише вдягнуся.

— Поквапся… Бо сказали, що чекатимуть не більше півгодини.

— Добре…

Зійшов місяць і трохи розвиднілося. Андрій побачив здаля, що на його подвір’ї стоять кілька чоловік.

— Он вони… — схлипнула жінка.

— Бачу… Ти туди не йди, почекай на мене тут. Все буде добре, не переймайся… Все буде добре..

Жінка залишилася на місці, а Андрій зайшов на подвір’я.

— Хто тут?

— Це я, Гордій. Ти голова?

— Ну, я…

— Хто такий Грак? Відповідай, коли хочеш, щоби твої діти жили! Хто такий Грак?

На фронті Андрій не раз дивився смерті в обличчя. І не два. І навіть не три, а багато. Але то — фронт. На фронті завжди є внутрішня готовність померти, бо знаєш, що тоді, коли ти в когось цілишся, тоді ж і в тебе хтось цілиться. Хоч і жевріє у кожного в душі надія, що саме його не вб’ють, що куля свисне десь поруч і попаде у когось іншого, але кожен розуміє: сьогодні хтось, а завтра, може, й ти…

Але тут, поряд з власною хатою, за стінами якої сплять твої діти, а поруч стоїть кохана жінка! Після фронту, коли ще не натішився, що залишився живий! На власному подвір’ї! Не було в Андрія такої готовності, не чекав він її, клятої баби з косою! Але ось вона, дивиться з цівки «шмайсера», якими озброєні ці, що прийшли по його душу… По душі його та Грака… А цей Грак винен лише у тому, що підібрав, дурень, десь у лісі пістолет, як мала дитина підбирає кимсь загублену на дорозі іграшку, а заховати його як слід не спромігся! Ось і попався на гачок енкаведистам… А за одною дурницею — інша!

— Ну? — урвав його роздуми Гордій, — Назаре! Смолоскип!

— Нііііі!!! — закричала за парканом Дарка, — Андрію!!!

— Назаре!!!

Чиркнув сірник і в березневій пітьмі тьмяно почав розгорятися смолоскип.

— Це Бондар… — вичавив із себе Костенко.

— Я його знаю, — промовив хтось із пітьми, — от дурень…

— Гайда, хлопці… — звелів Гордій.

Назар кинув смолоскипа на землю, і усі четверо посунули з подвір’я. Від смолоскипа загорівся пучок соломи, що валявся поруч. Погорів, погорів та згас… Андрій стояв із заплющеними очима, не вірячи, що залишився живий. Він не побачив, як той, кого звали Назаром, повернувся і не цілячись, тримаючи автомат біля живота, натиснув на спусковий гачок. Автомат коротко плюнув вогнем.

— Назаре! Ти що? Я ж слово дав!

— Зате я не давав!

Над селом розлігся жіночий крик…

Хвилин за десять почалася пожежа. Горіла хата Бондаря. Сам господар із кулею у животі лежав у хаті, підпертій кілком, а його дружина та діти з жахом дивилася на пожежу, не маючи вже сил ні плакати, ні благати про пощаду. Діти, два хлопчики, тулилися до матері і тихенько схлипували, а вогонь відблискував в їх очах кривавими відблисками.

РОЗДІЛ 27

СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ

КВІТЕНЬ 1945 РОКУ

— Та ти що, Розумнице! Та ніхто пальцем тебе не зачепить! Давай проведемо тебе до самісінької хати! — вмовляли жінку хлопці, яких Гордій відрядив для охорони Марії з дітьми. Він не хотів відпускати її додому, але вдіяти нічого не міг: тримати дітей у таборі було неможливо та й небезпечно. Добре поміркувавши, виділив їй охорону і доручив налагодити у Стасові розвідку.

— Якщо тобі вдасться добратися в Кулинці, то буде зовсім добре. Але даремно не ризикуй, у мене там очі й вуха і так є… Головне твоє завдання — Стасів. Зрозуміло? Аеродром! Ми повинні достеменно знати, що там відбувається! — наостанок напучував Гордій, — спалити б його до дідька лисого! Разом із бензосховищем та літаками! От було б добре! Але щоб зробити таку справу, треба добре підготуватися. Цим ти й займешся. Ну, щасти тобі, Розумнице…

І ось, врешті-решт, Марія, діти та охорона добралися до Стасова. Маленький загін заховався у кущах і очікував на темряву. Жінка не хотіла ризикувати.

— Мамо… А коли ми вже підемо? А скоро вже будемо вдома? А коли вже побачимо бабусю? А дідуню на нас чекає? — не вгавала Славуня.

Маленький Данилко незграбно ходив, раз у раз падаючи на коліна, і щось лепетав, піднімаючи то якісь гілочки, то зелену травичку. Славуня майже не пам’ятала ані дідуся, ані бабусю, і дуже хотіла їх побачити, а час тягнувся так повільно. Сонце наче застигло над небокраєм, червоне та велике.

— На вітер… — тихо промовила Марія.

— Що? — не одразу зрозумів охоронець.

— Сонце червоне, на вітер, кажу… Червоне сонце звечора — завжди на вітер зранку.

— А… Твоя правда… — погодився охоронець, — наче нічого підозрілого не видно…

— Так ти підозріле одразу й побачиш! Підозріле того… Його ж ховають…

На другому краю села, під горою, де був розташований аеродром, раз за разом гули двигуни, злітали літаки, виблискуючи срібними крилами у променях сонця, що вже одним боком сіло на небокрай.

— Розліталися… Бензину їм не шкода! Бодай би у них усе погоріло… — мовив один з охоронців.

— Ні… — не погодився інший, — треба забрати це все й літати самим. Оце буде діло! А так що? Ти на них з гвинтівкою, а вони на тебе з танками та літаками. Багато так навоюєш?

— Твоя правда…

Помовчали.

— Мамо, а коли… Мамо, а де… Мамо, а що… — не вгамовувалася Славуня.

— Зачекай ще трохи, доню… Вже скоро… Незабаром підемо додому…

— А який він? А де наша хата? А чого не зараз?

Дочекалися сутінків. За небокраєм зник останній маленький краєчок сонця, що підсвічував червоно-золотими променями легкі білі хмаринки. Де-не-де у хатах тьмяно засвітилися вікна, а зі сходу вже насувалася темрява ночі.

— Час… — пробурмотів хтось із охоронців, якому вже набридло чекати.

— Ще трохи, — не заперечила Марія, — чекали більше, почекаємо ще з півгодини.

— До бабусі! До бабусі! — зраділа Славуня, — ну, мамо! Ну, йдемо вже! Я хочу додому!

Марія важко зітхнула, начебто треба було пірнути в крижану воду:

— Добре, пішли.

Вони йшли по давно знайомих Марії стежках, уздовж городів, ховаючись серед кущів, пригинаючись попід тинами.

«Йду додому, наче крадійка… — думала жінка, несучи на руках Данилка, — в селі, де прожила усе життя, маю ховатися і лякатися кожного гавкоту шолудивого пса… То поляки, то германці, то москалі… Ні, Гордій таки має рацію! Хай не ми, хай наші діти… Але вільно і без страху… Самі на своїй землі!»

Славуню по черзі несли хлопці, дівчинка втомилася і сама йти вже не могла. Нарешті прийшли. Причаїлися під знайомими з дитинства кущами на городі. Одразу наринули спогади.

Адже стільки разів вона зустрічалася тут із Василем, скільки разів він тут її цілував! І вона з радістю відповідала йому, і тулилася до нього щільно-щільно, наче бажала злитися з ним в єдине ціле, відчуваючи під тоненькою сорочкою сильні м’язи… Де він зараз? Що з ним? Чи побачить вона його бодай раз? Коханий, коханий Васильку! Притулитися би до тебе, вона ж бо так втомилася! Притулитися і про усе забути! Сховатися за твою сильну спину хоча б на мить! Перепочити… Адже так важко весь час вирішувати все самій! Де ж ти, Васильку?!

— Розумнице, може, час?

— Так, — отямилася Марія, — ви посидьте з дітьми, я піду гляну, що там і як…

— Добре!

Собака її не впізнав і загавкав, брязкаючи ланцюгом.

— Цить, бодай тобі… — але тому дарма, гавкав, присідаючи на лапи та бризкаючи слиною на землю.

Рипнули двері.

— Це хто там? — почула Марія такий знайомий голос, що у неї перехопило подих, — Гей! Хто там ходить? Зараз собаку спущу!

— Васильку… — спромоглася прошепотіти.

Ноги її підкосилися, вона впала на коліна і заплакала, ховаючи обличчя у долонях. Наче одразу сили полишили її, наче нічого в душі вже не залишилося. Трималася, трималася і ось… Все витратила. До самого денця витратила. Навіть стояти сил вже не було. Навіть сидіти…

— Це хто… Агов! Це… Маріє? Марія?! Марійка!!!

Ці зойки почули охоронці і в момент примчалися до хати.

— Ані руш! Ти хто такий? — грізно запитав охоронець, побачивши біля Розумниці людину в формі радянського солдата.

— Тобто як? — розгубився Василь, — я Марійчин чоловік! А ви хто такі?

— Чоловік? Розумнице, що це означає? Твій чоловік служить советам?

Марія нарешті прийшла до тями, блимнула кілька разів очима і прошепотіла з таким коханням, з таким щастям, що усі питання у грізних охоронців відпали:

— Васильку… Коханий мій… Як же я за тобою скучила!

Надвір визирнув Дмитро, занепокоєний довгою відсутністю зятя:

— Доню?! — не повірив своїм очам, — доцю, ти звідки?!

Тут же на ґанок вискочила мати:

— Ой, лишенько! Радість яка! Дітки де?

Один із охоронців схопився за голову і помчав до кущів, де у поспіху полишили дітей, слідом за ним кинулася і Килина. Дмитро швиденько завів усіх до хати, в першу чергу ретельно завісив фіранками вікна, щоб ніхто не побачив зайвого і промовив:

— Ось що, хлопці. За те, що привели доню — дякую щиро, але ночувати вас залишити не можу. Дуже вже в нас суворо! Аеродром… Військові, най їх мамі… Комендатура щовечора носа свого пхає в усі усюди… Краще не ризикувати… Мати, збирай вечерю… Ви вже не ображайтеся, але ж і діти тут… Та й вам зайвий ризик ні до чого, я так вважаю…

Охоронці перезирнулися: зайвий ризик їм і справді ні до чого, але ж і відпочити треба… Після довгого переходу ноги аж гудуть! Дмитро одразу все зрозумів:

— Тут, за городом, ще залишилася копиця торішнього сіна. Повечеряєте, там можна пару годин відпочити, але потім… Дуже вже в нас суворо! При темряві на городи вони не сунуться, а вдень…

Хлопці важко зітхнули, але що робити? Краще вже переночувати в копиці, та бути живим і здоровим, ніж переночувати в хаті, на тому ж сіні, тільки на горищі, але мати неприємне пробудження у товаристві енкаведистів.

Марійка та Василь не могли дочекатися, поки залишаться на самоті. А коли залишилися, то стисли один одного в обіймах, мало не до синців. Вони кохалися так же пристрасно, як тоді, у кущах поблизу дороги… Ще до війни… Наче уперше… Наче пили воду після місячного блукання по спекотній пустелі… Наче не бачилися усе життя! Хоча, так воно й було, бо на війні кожен день може вважатися за життя. А скільки їх було, цих воєнних днів, кожен із котрих міг бути останнім, і скільки ще буде? Навіть уві сні Марія не випустила з обіймів чоловіка: а раптом прокинеться, а його не буде? А може, це усе їй наснилося? Від такої думки вона злякалася і ще тісніше притулилася до нього.

Немовби і не засинали зовсім, немовби тільки заплющили очі… Попливли у ніч, де усі рівні. Де нема ні ворогів, ні друзів, а є лише кохання, жадане та пристрасне… Коли між тілами наче проскакує блискавка, коли немає змоги стримати зойки і стогін, що йдуть з самої глибини, дна якої не видно, як не вдивляйся… І в цю прірву ладна падати й падати, солодка бо…

У двері загупали глупої ночі. Марія здригнулася від цього неочікуваного гуркоту.

— Эй, хозяин! Открывай!

Рвучко сів на ліжку Василь, зі сну не розуміючи, що відбувається.

— Открывай, хозяин, дверь высадим! — та чобітьми! Чобітьми!

— Бодай би вам ноги повідсихали… — бурмотів Дмитро, йдучи до дверей.

Двері розчахнулися, і до хати ввалилися кілька військових. У лейтенанта в руках був пістолет, а солдати тримали напоготові автомати.

— Чужие в хате есть? Кто чужой? Где?

— Які ж це чужі? Я, жінка, зять, та донька з дітьми! Де ж чужі?

— Список! — владно кинув лейтенант і простяг руку. На долоню йому тут же поклали аркуш паперу.

— Что-то я не вижу в списке дочки. Фамилия?!

— Моя? — розгубився Дмитро.

У цей час з маленької кімнати вийшли Василь та вдягнена нашвидкуруч Марія. На ліжку, прикриваючись ковдрою і не маючи змоги звестися при чужих людях, лежала Килина.

— В чём дело? — запитав Василь.

— А ты кто? Документы!

Василь витяг із нагрудної кишені солдатську книжку та простягнув офіцерові. Лейтенант уважно прочитав прізвище, звірив фотографію з оригіналом, а потім розгорнув аркуш відпускного квитка, вкладеного у книжку. Уважно прочитав і його, задоволено кивнув головою, побачивши печатку сільради, повернув Василеві і знов вперся очима в Марію:

— Кто такая? Почему не учтена в списках?

— Я ж кажу, це моя донька…

— Где была во время учёта?

— Та вона ж…

— Помолчите, гражданин Грицай, я не вас спрашиваю. Повторяю: где была во время учёта?

Марія розгубилася. Що відповідати? Якщо скажеш, що мешкала у Великій Прошеві, вирине історія з підпільним шпиталем… Сказати, що мешкала у родичів в Драганівці? Перевірять… Прохоренки не підтвердять. Нащо їм чужа біда? А з Улісовичів вона бозна коли поїхала, як тільки Василя до армії забрали… Там теж скажуть… Що робити?

— Ну? — поквапив лейтенант.

Марія мовчала, не маючи змоги щось придумати. Офіцер повернувся до Дмитра:

— А вы что, не знаєте: пускать на постой можно только с разрешения сельсовета? Вы в сельсовет сообщали, что у вас ночует посторонний?

— Та яка ж вона стороння? Це ж моя доня!

— Это моя жена! — добавив Василь, бачачи, що справа стає серйозною.

— За стінкою діти сплять! — додав батько.

— Та що це ви?! — нарешті подала голос мати, все ще лежачи в ліжку та закриваючись ковдрою, — скільки років не бачилися, а ви…

— И сколько же? — незворушно запитав лейтенант, — и где все эти годы была?

— Та чоловік же був на фронті!

— А ты где была во время учёта? Ну?

І це «ну?» пролунало наче постріл. Марія так і не спромоглася нічого відповісти на таке просте і водночас складне питання.

— Взять её! — наказав лейтенант, — в комендатуру!

— Маріє!! — скрикнула мати і підхопилася з ліжка. Ковдра полетіла убік, а сама жінка, з палаючими очима та розхристаним волоссям нагадувала зараз люту фурію, — ви що тут усі, з глузду з’їхали? Яка комендатура? Кажуть же вам, діти за стіною сплять! Василю, веди сюди дітей! Хай побачать, що з їх матусею роблять!

— А ну… Прекратили, гражданка! — строго промовив лейтенант, — а то дети сейчас и без бабушки останутся!

Оскільки Килина не вгавала, її силою впхнули у сусідню кімнату та зачинили двері.

— Э… Э… Товарищ лейтенант! Я же с фронта пришёл! В отпуск по тяжелому ранению, а вы мою жену арестовываете? Вы что, в самом деле!

— Рядовой! Вы как разговариваете с офицером?! На гауптвахту захотели?! Эта гражданка нарушила правила проживания. Кроме того, она просто подозрительна! И не забывайтесь! Идёт война, а по законам военного времени суд короток! В комендатуру её! Там разберёмся… Отставить, солдат!

І Марію вивели. Усі розгублено мовчали, лише Славуня, не розуміючи, чого забрали мамуню, гірко плакала та кричала:

— Москалі! Верніть маму!..

— Трясця їх матері… — нарешті вичавив Дмитро, — це ж треба! І ніч доспати не дали…

У шибку обережно постукали.

— Хто там ще? — пригнічено запитав батько.

— Це ми, охорона. Що сталося?

***

Марію посадили в невеличку кімнатку з ґратами на вікні. Стіл та два стільці, ось і всі меблі. Потяглися довгі хвилини очікування.

Тим часом лейтенант зв’язувався по телефону з районним відділом НКВС у Кулинцях. Сонна телефоністка довго не могла второпати, який номер потрібно набрати, потім черговий хвилин з п’ять випитував усі подробиці затримання підозрілої жінки. Вже почало світати, коли, врешті решт, черговий погодився, що справа з жінкою варта уваги, і сказав, що зараз за нею вишле машину. За годину, коли на вулиці вже стояв світлий день, перед комендатурою загальмувала чорна «емка», яку в народі прозвали «чорним воронком». До комендатури зайшов сержант.

— Ну, где тут ваша диверсантка? — по-панібратські запитав він лейтенанта. Його завели в кімнату, — а ничего себе диверсанточка… Симпатичная… Ну, айда к нам в гости!

Перед комендатурою вже чатували Василь Когут, тримаючи на руках Данилка, Килина, яка тримала за руку Славуню, і сам Дмитро Грицай, раз по раз важко зітхаючи та крадькома витираючи з очей непрохану сльозу. Охоронці вже вирушили у зворотну дорогу, несучи у загін невтішну звістку про арешт Розумниці, з острахом уявляючи собі, яку кару придумає Гордій за те, що вони не виконали його завдання. А він на розправу був швидкий та крутий, це знали усі.

Квітень підходив до кінця. У садах цвіли, вишні та ніжно-рожевим цвітом розпустилися яблуні. Свіжою чорнотою перекопаної землі на тлі цього квіткового буяння вирізнялися городи. На деревах гули бджоли. І сонечко вже гріло так, аж земля парувала… Гарно у квітні! А головне, війна котилася до кінця. Червона армія штурмувала Берлін. Війна прийшла туди, де почалася. Ось-ось має наступити мир. Ще трошечки, і люди почнуть дивитися на листоношу, що йде уздовж вулиці, без страху, бо закінчиться цей чотирирічний кошмар. Жити б та радіти! Але якось не виходило…

***

— Нус-с-с… — невисокий, з чималеньким черевцем та кривуватими, наче у старого кавалериста, ногами, майор щільно зачинив за собою двері, начебто хтось небажаний міг підслухати їхню розмову чи Марія могла втекти з цього страшного будинку.

Майже добу її тримали у камері, де було набито жінок, наче оселедців у бочці. То одну, то іншу викликали на допит, когось викликали з речами, прибували новенькі… Відбувався такий собі кругообіг, але Марію чомусь не чіпали, і вона чим далі, тим більше нервувала. І коли викрикнули її прізвище, вона начебто відчула полегшення: нарешті закінчиться невідомість, нарешті вона взнає, що енкаведистам відомо про неї. Найстрашніші тортури — це тортури невідомістю. І тут, мабуть, дуже добре на цьому зналися.

Майор витяг із теки сірий бланк протоколу допиту. Взяв автоматичну ручку, відгвинтив ковпачка і почав заповнювати:

«Протокол допроса от ЗО апреля 1945 года, с. Кулинцы…»

Вписавши все, що вимагала форма протоколу, в тому числі своє прізвище та звання, він нарешті звів очі на Марію, яка з острахом слідкувала за усіма його неспішними діями.

— Фамилия, имя, отчество…

— Когут Марія Дмитрівна.

— Это по мужу?

— Так, по чоловіку.

— А девичья фамилия?

— Грицай…

— Где и когда родились?

Вписавши все, що потрібно, він нарешті задав своє перше справжнє запитання. Воно було зовсім неочікуване. Майор запитав, граючись своєю автоматичною ручкою, але погляд його був холодним, очі застигли, наче дві крижинки, і сховатися від цього погляду було неможливо. Він здоганяв усюди.

— Где проживали с начала войны?

— Як це… — розгубилася Марія від такого неочікуваного питання. Більш за все вона боялася, що майор запитає, де вона жила до того, як повернулася додому, але він чомусь не задавав цього запитання. Марія не знала, що й думати. Чи у справі не було записано, що її заарештували саме за порушення правил реєстрації?

— Повторяю вопрос, — незворушно продовжив майор, — где проживали с момента начала войны?

— У Стасові, — знизала плечима Марія, — з чоловіком…

Майор зачиркав ручкою по аркушу і запитав вдруге:

— Расскажите, какие органы власти были созданы в селе сразу после прихода немцев?

— Війт був… І ще поліцію зорганізували…

— Насчёт полиции поподробнее… Кто стал начальником?

— Пічник наш, Василь Ткачук.

— Какой еще «пичник»?

— Ну… Грубки мурував…

— Чего?!

— Печки робив…

— А-а! — нарешті зрозумів майор, — так бы сразу и сказала! А то несёш мне какую-то муру… Кто ещё был в полиции?

— Та я усіх і не пам’ятаю. Потерейко був, брат його Михайло, Куріцин Богдан, Іван Завінчений… Назар Глинський, Микола Лисевич… Але ця поліція довго не була, німці її розпустили і натомість створили свою, під своєю командою…

— Хорошо… Вы в полиции работали?

— Ні, у поліції я не працювала…

— Вы говорите неправду, попросту говоря, брешете! У нас есть данные, что вы работали в полиции вместе с Ткачуком. Для твоего же блага очень сильно рекомендую говорить правду.

— Ще раз повторюю: у поліції не працювала. Я працювала у сільській управі.

— Врёшь ты, сучка! — майор звівся, пройшовся по кімнатці, став позаду Марії.

Та зіщулилася і завмерла в очікуванні, навіть очі заплющила. Майор кашлянув, вона сіпнулась від несподіванки і розслабилася. І тут він її вдарив, несильно, але точно влучивши у нирку. Від того, що жінка вже не очікувала удару і розслабилася, вона не втрималася на табуретці й впала до бетонної підлоги обличчям. Майор, наче й нічого не сталося, не кваплячись повернувся до столу.

— Спрашиваю ещё раз: расскажи о своей работе в полиции.

Марія потрусила головою, приходячи до тями, і підвелася, у голові все йшло обертом…

— Я не працювала у поліції.

Майор знову звівся, жінка цього разу не зіщулилася, вона вже знала, що можна чекати від цього невисокого товстуна, і лише уважно спостерігала за ним, щоб вловити мить, коли той почне її бити. Але знов проґавила. Мабуть, у майора був чималенький досвід. Вона знову злетіла з табуретки… На цей раз він ще додав пару разів блискучими хромовими чоботами.

— Ну?

Але Марія вперто стояла на своєму: у поліції не працювала.

— Ну, хорошо… — майор порився у відкритій течці і витяг дрібно списаний аркуш паперу, — вот это показания Анны Протининой. Вы знаете такую?

— У нашому селі була така.

— Были ли между вами неприязненные отношения?

— Які отношенія?

— Где-нибудь на ногу ей наступали? Зло на вас она имела?

— Та начебто, ні… — Марія все не розуміла, до чого веде майор.

— «В начале июля моего мужа, Грыця Протинина арестовала Стасивская полиция. До войны он работал уполномоченным по сену. Грыця и еще нескольких жителей села Стасив, таких как Мирослав Зенюк, голова сильрады, Моня Кацман с семьей, директора школы, фамилию не помню, и еще несколько человек, собрали возле сильрады и на подводах повезли в Кулинцы. Сопровождали их наши сельские полицаи, такие как Василь Ткачук, Назар Глинский, Микола Лисевич, Мария Грицай. Все они были вооружены, кто пистолем, кто крисом. А потом были расстреляны у Кулинцах, в том числе и мой муж, Гриць Протинин». Вот так вот, гражданка Когут. Конвоировали вы арестованных? И чем были вооружены?

РОЗДІЛ 28

ТЕРНОПІЛЬЩИНА. ТРАВЕНЬ 1945 РОКУ

— Гордію, у нас тут сусіди з’явилися.

— Які ще сусіди? — той здивовано звів брови.

— Загін якогось Чуба.

— Чуба? — перепитав Гордій, напружуючи пам’ять, — щось не пам’ятаю такого… Чуб… Звідки узявся?

— А хто його зна, — знизав плечима Назар, який після загибелі кума Миколи узяв собі псевдо Месник, — тиждень тому у Баворові хтось ляхів пощипав, пришили якогось місцевого вчителя та ще когось… Наші, начебто, туди не ходили… А вчора, в Струсові, влаштували великій гармидер і теж не наші. До того ж там вбили голову сільради…

— Лагоду вбили?

— У тому й справа! Вони полізли туди, де нічого не знають. Вважають, що роблять добру справу, а насправді лише шкодять. Я відправив розвідку рознюхати туди-сюди, та й у лісі під Драганівкою здибалися. Невеличкий такий загін, штиків на сорок… Кажуть, що з Станіславщини, рейдують… Ну, розвідники їм і сказали, що нема чого тут рейдувати, тут і без них є кому порядки наводити, нехай краще на схід ідуть, на Вінниччину чи Житомирщину. А цей Чуб гонористий! Каже, ви мені не командувач, де хочу, там і рейдую! І зажадав зустрічі з тобою.

— Вони знали, хто я?

— Звісно, ні. Сказали, що будуть розмовляти лише з нашим командиром. Ось розвідка і прийшла з такими новинами. Що будемо робити?

— Ну що ж, зустрітися можна. Але спершу ти сам з ними зустрінься. Помацай, чи нема там якоїсь халепи?

— Добре, Гордію, помацаю…

Месник відправився на зустріч із Чубом з двома досвідченими розвідниками. За половину дня вони дісталися лісової галявини, де півкругом стояли декілька куренів.

По центру горіло вогнище, над яким висів великий казан, у ньому булькало щось апетитне, мабуть, куліш із салом. Чіпкий погляд Месника одразу відмітив, що вогнище розкладено грамотно, диму від нього майже немає, у таборі порядок. Метрів за триста їх окликнув вартовий, і лише коли розвідники сказали хто вони, звідки і назвали пароль, про який домовлялися ще при зустрічі із хлопцями Чуба, їх пропустили до табору, та й то, під пильним наглядом охоронців. Така строгість сподобалась Меснику і він схвально кивнув головою.

— Друже командир! — покликав один з тих, хто привів їх до табору.

З крайнього куреня вийшов невисокий чолов’яга років сорока, вдягнутий у форму радянського офіцера, тільки без погон. Туго підперезаний паском, на якому висіла кобура з пістолетом. Чоботи начищені і блищать так, що можна дивитися, наче в дзеркало. Чолов’яга окинув прибулих строгим поглядом і коротко запитав:

— Хто такі?

— Від Гордія, — так же коротко відповів Назар, — мене звуть Месник.

— Чуб, — назвався господар, — прошу до куреня.

Командирський курінь було обладнано дуже просто: стіл та дві лави на вкопаних у землю нетовстих колодах. Одразу було видно, що надовго таборитися господар тут не збирався. На столі лежали радянські та німецькі цигарки, попільничка, вирізана з чудернацького кореня, ось і все.

— Сідайте, друзі…— ввічливо запросив Чуб, сідаючи напроти. Поруч із ним сіло двоє здорованів.

— Начальник штабу Крук, — той, що сидів праворуч, кивнув головою. — Начальник розвідки Хмара. Мабуть, зголодніли з дороги?

Назар схвально кивнув:

— Щось попоїсти б не завадило, але трохи згодом. У першу чергу — справа.

— Нехай буде так… Слухаю вас.

— Друже Чуб, ви з’явилися у нашому районі й одразу, не погодивши з нами, провели акції у Баворові та Струсові.

Чуб кивнув, погоджуючись:

— Була така справа, друже Месник.

— Але ж замість користі такі, не погоджені дії, можуть лише зашкодити. Адже в Струсові ви покарали за зрадництво голову сільради Лагоду, а це була наша людина.

Обличчя Чуба посуворішало:

— Мені шкода… Я не знав.

— Про що й мова.

— А з іншого боку, я не знав нічого і про вас. Адже представник УПА-Захід майор Шелест, коли відправляв нас у рейд, нічого про ваш загін не казав. Тому так і сталося…

— У вас є зв’язок із майором Шелестом?

— Ні. Але ми маємо зв’язок з нашим куренем «Смертоносні», а вони вже…

— Он як…

Раптом хтось на галявині загорлав:

— Ура!!! Ура!!! Перемога!!! Німці капітулювали! Перемога!!!

Назар перезирнувся із друзями і схопився за пістолет, але господарі виявилися швидшими. Гримнуло два постріли. Назару куля влучила прямо у лоба, одного з розвідників поранило у праве плече, а другий розгубився і як тримав руки на столі, так і не сіпнувся, тому залишився неушкодженим. Чуб спересердя сплюнув:

— Який йолоп там загорлав? До мене дурня!

— Товаришу командир! — до куреня забіг радісно збуджений радист, — перемога! Німці капітулювали! Кінець війні! Кінець, товаришу командир!!! — осікся, побачивши, що на землі лежить нерухоме тіло, а поруч корчиться від болю ще один прибулий, — Ой…

А потім махнув рукою і знов загорлав:

— Перемога! Товаришу командир! Ось, радіо отримав! Ось… — і простягнув рукою, яку били крупні дрижаки, сірий клаптик паперу.

Командир вихопив його і почав читати:

«Срочно. Командиру спецотряда Чубу. Поздравляю с окончанием войны. Сегодня, 9 мая, в Берлине представителями союзников и фашистской Германии был подписан акт о безоговорочной капитуляции. Поздравляем с победой! Данный факт используйте по своему усмотрению. Напоминаю, что главная ваша задача — банда Гордея. Фастовский». Фастовський — це псевдонім начальника управління.

— Що ж ти так? Усю справу нам завалив!

— Та вибачте вже, товаришу командир! Не втримався! Таке діло! Таке діло… Перемога!

Чуб перейшов на російську:

— Это у них там, в Германии, победа! А у нас война, понял? И чёрт его знает, сколько ещё здесь воевать придётся, может, год, а может, и все пять! Поэтому, погоди радоваться… Не время ещё! Вон их тут по лесам сколько! Кровушки еще прольётся, чует моя душа! Поэтому варежку закрой и в следующий раз думай, что делаешь.

А потім повернувся до «гостей». Той, що був поранений, стогнав та тер плече долонею, а другому вже в’язали руки за спиною.

— Заберіть цього… Рану перев’яжіть…

Залишилися удвох, лише біля виходу вартував боєць. Чуб довго розглядав полоненого, той нервував, утупивши погляд у землю, раз по раз блимаючи очима на Чуба. Витримавши чималеньку паузу, коли полонений вже не знав, на що чекати, коротко запитав:

— Де банда?

— Яка банда?

— Де ховається Гордій?

— Я не знаю…

— Не бреши! — перервав його Чуб.

— Ні, я правда не знаю!

— Вартовий! Розстріляти! Якщо він не знає, нащо він нам?

— Слухаюсь, товаришу командир! Піднімайся… Відкоптив ти своє на цьому світі! — і бачачи, що полонений не квапиться виконувати наказ, стукнув його прикладом по спині, — Йди, стерво… Бандюк недобитий!

— Эй, кто там есть? Давайте сюда раненого! — наказав Чуб.

— Стійте, — хрипким голосом сказав полонений, — я скажу.

— Ага… Жити хочеш?.. Це добре. Де Гордій?

У цей час до куреня завели пораненого.

— Грицю, не кажи їм нічого! Грицю!

Чуб різко повернув голову до входу. Конвоїри зрозуміли і виштовхали пораненого з куреня.

— Кажи! — знов звернувся до Гриця Чуб.

Повільно, наче пускав з рота не слова, а важенні каменюки, Гриць вичавив із себе:

— Під Великою Прошевою… У лісі.

— Скільки вас? Тобто їх?

— З двісті чоловік.

— Зброя?

— Здебільшого автомати. Є декілька кулеметів, гармат нема… Два міномети.

— Відведеш?

Той мовчки кивнув. За куренем ляснув постріл. Гриць здригнувся і заплющив очі.

— Що ти, немов інститутка! Не викаблучувався би, був би живий! Ось ти, наприклад, усе зрозумів правильно?

— Я зрадив…

— Дурень ти! Кого зрадив? Своїх проводирів? Та вони усі за кордоном, жирують, сволота, поки ви тут по лісах у схронах гниєте заживо… І всі махають прапорами: ми за Україну! Незалежну та самостійну! Єдину та соборну! А чого ж тоді вони усі за кордоном?

— Не всі…

— Не всі, то майже всі! Хай їдуть сюди та допомагають відновлювати країну. Глянь довкола, усе зруйновано, скільки людей побито, а вам усе мало!

— Ми воюємо на своїй землі! Йдіть звідси, і ми якось дамо тут лад…

Чуб, бачачи, що його спроба переконати Гриця дає зворотний ефект, замовк. — Хто його зна… Ще передумає допомагати, шукай потім цього Гордія, наче голку в копиці сіна.

Але Гриць не передумав, та й запізно вже. Головне було сказано: банда Гордія ховається у лісі біля Великої Прошеви.

— Вартовий! Заберіть та пильнуйте. Головою відповідаєте. Радиста до мене.

За хвилину прибіг захеканий радист. На його обличчі блукала щаслива посмішка: він все ще був під враженням радіограми про кінець війни.

— Друже командир…

— Кончай маскарад! Радио Фастове кому: «Срочно. Гордей в лесу возле Великой Прошевы. Двигаюсь туда. Имею языка. Встречаемся на западной опушке леса завтра, десятого мая, в семь ноль-ноль в квадрате восемь двенадцать. В отряде примерно двести штыков. Вооружены автоматами и пулемётами, имеют два миномёта. Чуб». Поторопись. Через полчаса будем выступать.

Загін підняли по тривозі. За годину вже рухалися прискореним маршем у бік Великої Прошеви. Проходячи повз села, маскувалися ще ретельніше, ніж тоді, коли стояли у лісі та чекали на зустріч з бандерівцями. Чуб напрямки сказав, що якщо хтось зірве операцію, піде під трибунал. По тону, яким були сказані ці слова, усі зрозуміли: командир не жартує. А воювати не хотілось! Адже все! Усе! Перемога! Зараз би налляти по сто грам наркомівських та гарно відсвяткувати цю справу, а вони біжать у повній викладці, зі зброєю та набоями у мішках за спиною! А не хотілося… Бо ж перемога!!!

Завдяки тому, що командир гнав загін у три шиї, встигли вчасно. Розмістилися на узліссі, трішки відпочили, погризли при примарному світлі нічних зірок хто сухарі, хто відкрив банку консервів, багаття розводити командир заборонив, палити лише в невеличкому ярку, щоб не дай Бог, не помітив ніхто завчасно. На світанку на узлісся прибули машини із солдатами. Почався слабкий гамір, гавкнув собака, на якого одразу цитьнули, а може, й вдарили по загривку, бо він ледь чутно заскавчав.

Чуб обговорював план військової операції з командиром полку НКВС, котрий прибув з Тернополя та заступником начальника управління підполковником Скворцовим. Узгодивши деталі, він вишикував загін:

— Бойцы! Солдаты! Вы все знаєте, что война закончилась. Но этой земле не дают спокойно жить фашистские наймиты, бандеровцы, украинско-немецкие националисты. Не нравится им мирная жизнь, не нравится им социалистический строй! Мы добили фашистскую гадину в её же берлоге, как учил нас товарищ Сталин! Так добьём же и эту гадину в ее же берлоге! Не хочется рисковать вашими жизнями после того, как закончилась война. Поэтому принято решение отправить к Гордею парламентёров и предъявить ультиматум. Если ультиматум не будет принят — пойдём и уничтожим банду. Вокруг леса создано кольцо, никуда они отсюда не денутся. Парламентёром пойду я. Если со мной что-нибудь случиться, командиром назначается лейтенант Кондрашов.

Той, кого звали Круком, узяв під козирок:

— Слухаюсь, товаришу командир.

— Ну що, Грицю, гайда на гостину до твоїх друзів?

Той заплющив очі й хитав головою, наче в нього болів зуб. Він розумів… Все розумів, бо давно був в УПА. Знав, що відплата за зраду — смерть. Не втримався… Там, у курені, перший раз злякався, бо ніколи ще чорне дуло не заглядало в його очі так близько… Страшне це темне провалля смерті! Бездонна прірва пітьми, ступив у неї і будеш падати й падати без надії, без порятунку! А він вже ступив! І він вже падає! Так яка різниця, зараз чи за годину? І він сів на землю і проказав хрипким голосом:

— Нікуди я не піду. Краще вже тут пристрельте…

— Оце такої! — сплеснув руками Чуб, — ти бачиш, скільки народу через тебе сюди приїхало, а ти зараз кажеш — не піду! Ти, навпаки, своїх друзів врятувати можеш. Підемо на перемовини, хлопці складуть зброю та залишаться живими. А так усі загинуть! З оточення не вирветься ніхто, це я тобі обіцяю…

«А може, й правда? — подумав Гриць, — може й справді залишаться живими? А так усіх поб’ють… Он їх скільки! А ще навколо лісу… А так будуть живі… Колись самі подякують… Може бути…»

Він не розумів, що виправдовує свою зраду, що вже майже виправдав себе у думках, і вголос сказав:

— Добре. Йдемо. Лише ми вдвох.

— Ясна річ, удвох.

І вони пішли.

«Как не хочется рисковать в первый мирный день, — думал Чуб, — ведь всё-таки мир! Уже мир! А здесь всё ещё война, будь она проклята! И меня вполне могут убить! А деваться некуда… Надо воевать… Наплевать, сколько там положат бандитов! Разве считают убитых бешеных собак? А наших? А я?»

«Жити хочеться… Жити! Може, промине? Може, якось…» — думав Гриць.

Вони вийшли на розпуття, і Чуб завагався, куди йти, — ні, тут праворуч.

За півкілометра їх окликнули:

— Стій! Ані руш! Хто такі?

— Слава Україні! Хмелю, чи ти не бачиш? Це ж я, Гриць!

— Героям слава! Тепер бачу, а хто із тобою?

— Це Чуб. Командир загону, до якого я ходив на перемовини.

— Добре. Проходьте.

У лісі стояла тиша, навіть вітер перестав шуміти у верхівках дерев. Було десь о сьомій ранку, і сонце зійшло уже височенько. Замовкли навіть невгамовні птахи. Може, передчували біду? А може, їм просто набридло цвірінькати, і вони усі разом замовкли, щоб насолодитися тишею весняного ранку? Хто зна… Але ось у лісову тишу вплівся сторонній звук. Чуб насторожився та прислухався. Рука миттєво витягла пістолет.

— Сховайте. Це ні до чого. Ви ж бо до друзів йдете…

Чуб кривувато посміхнувся:

— Авжеж…

Нарешті дісталися лісової галявини, на якій Чуб побачив табір. Він був на диво невеличкий. Він спершу здивувався, а потім зрозумів, що загін розташований по схронах, яких одразу й не помітиш. А зверху — кухня, пара куренів, мабуть, для нарад чи їдальня… Він уважно озирнувся навкруги й подумав, що табір влаштований ретельно і зі знанням справи, схрони добре замасковані, і зразу їх й не побачиш.

— Веди до Гордія, — наказав він Грицеві.

Але той сам вийшов з куреня, де саме снідав.

— Слава Україні! — привітався він.

Чуб промовчав у відповідь, що трохи спантеличило господаря, але все ж таки він зробив гостинний жест рукою:

— Прошу до столу!

Чуб похитав головою:

— Гордію, ліс оточено. Вирватися у вас жодного шансу. Пропоную скласти зброю. Зі свого боку від імені радянського командування гарантую усім вам життя.

Брови Гордія здивовано полізли догори:

— Що?! Грицю, а де Месник?

Той сумно опустив голову, Гордій усе зрозумів:

— Як же ти так, Грицю?

Хлопець опустив голову ще нижче, хоча здавалося, що це вже неможливо. Гордій скрипнув зубами. Він кидав погляди то на табір, який ще нічого не знав про смертельну небезпеку, що нависла над ними усіма, то на Чуба.

— Вартовий! — неочікувано наказав, — вишикувати курінь!

— Правильне рішення, — схвалив Чуб.

Гордій промовчав у відповідь, лише посміхнувся, і ця посмішка дуже не сподобалася Чубу. Лиховісна то була посмішка. Збиралися вояки. Були вони одягнені хто як, і зброю мали таку ж різноманітну. У когось радянський ппш, у когось німецький «шмайссер», у багатьох на поясах висіли кобури з пістолетами. На галявину все прибувало та прибувало народу. Чуб уважно спостерігав за тим, що відбувалося, намагаючись зрозуміти, що ж це задумав Гордій. Вояки питань не задавали, шикувалися мовчки й швидко.

— Дисципліновані… — подумав Чуб.

— Брати! — нарешті почав Гордій, — ось перед вами колишній ваш друг, такий же вояк, як і ви всі, що билися і б’ються проти поляків, німців та москалів. Але він зрадив. Він привів сюди енкаведе. Нам пропонують здатися. Нам пропонують добровільно піти у в’язницю, у сталінські табори! Гнити там, поки ці зайди будуть плюндрувати нашу землю. Я відкидаю ультиматум. Я буду битися навіть сам! Назад шляху немає! Грицю, ти зрадник. Ти знаєш наш закон. Для зрадника одне покарання — смерть. Розстріляти його!

Вирок був виконаний тут же, негайно. Гриць, ще хвилину тому живий та здоровий, дивився у весняне високе небо невидющими очима, віддавав землі своє останнє тепло.

— А ти… Не знаю, як тебе насправді, та й знати не хочу…

Увесь час, поки Гордій очікував, доки вишикується курінь, поки розстрілювали зрадника і навіть тепер, коли вже звернувся до Чуба, він не знав, як з ним вчинити. Вбити? Але парламентарів не вбивають! І потім скажуть, що вояки УПА варвари, які не дотримуються ніяких законів. А відпустити цього Чуба, значить навести енкаведистів одразу на табір. І так зле, і так погано…

— А ти… Ти… Твоє щастя, що ти парламентар! У мене руки так і сверблять рознести тобі довбешку, але… Ось що, зв’яжіть йому руки та ноги, кляп у рота і зачиніть у якомусь схроні. Виживе — його щастя, ні — на наших руках його крові не буде, ніхто нам не дорікне, що ми вбили парламентаря…

Не дочекавшись повернення Чуба, війська почали операцію. З усіх боків почали прочісувати ліс. Він наповнився брязкотом зброї, гавкотом собак, криками та лайками військових. Загін УПА скупчився уздовж невеликого яру, порослого сосниною. Коли ланцюг радянських солдатів з’явився у цьому яру, з обох боків вдарили кулемети та автомати. Вояки рвонули донизу, в надії раптовим ударом прорвати ланцюг у цьому, зручному для нападу, місці і вийти з оточення яром, але нічого не вийшло. Кільце з солдатів НКВС стискалося все дужче та дужче, з одинарного воно перетворилося на подвійне, а потім і на потрійне. Бій гримів до самого вечора, вислизнути з кільця вдалося одиницям. Коли почали впізнавати вбитих, то Гордія серед них не виявилося.

— Вот зараза! — вилаявся Чуб, — и тут ушёл!

— Жалко… — підтримав його заступник начальника управління Скворцов, — его бы вздёрнуть надо было в первую очередь… Да Бог с ним! Что он сейчас? Без своих воякив он никто, а новых набрать… Сейчас это не так просто!

РОЗДІЛ 29

ТЕРНОПІЛЬ. 1945–1953 РОКИ

Скворцов, заступник начальника обласного управління НКВС, проглядав справи заарештованих німецьких посіпак та бандерівців перед тим, як передати їх до суду. Цю групу привезли з Кулинецького району. Спершу проглядав бандерівців. Одна зі справ його зацікавила. Погляд вихопив абзац із протоколу допиту, де згадувались Гордій та якась Розумниця. Ну, Гордій був фігурою відомою. Два тижні тому здавалося усе, накрили його, як кошака мокрим рядном, але і тут спритник викрутився. Як він зміг прослизнути крізь потрійне кільце оточення — лише Богу відомо, але прослизнув же, дідько його забирай! А ось Розумниця! Хто така? Судячи з усього, хтось із найближчого оточення. Якщо вийти на цю Розумницю, можливо, можна буде вийти й на Гордія? Він уважно вчитався у протокол допиту, якій проводився майже місяць тому:

— Когда вы в последний раз встречались с Гордеем?

— З Гордієм останній раз я зустрічався за кілька днів до свого арешту, точного числа не пам’ятаю.

— Где состоялась эта встреча и при каких обстоятельствах?

— Його курінь… тобто банда, була розбита, а його самого поранено. Він зайшов до нашого чоловіка у Драганівці, щоб той дав йому харчів та перев’язав рану. Там був і я. Тоді він сказав, що його банда розбита, і він мусить десь відлежатися, щоб загоїлась рана і найліпше, мабуть, це зробити у Розумниці. Але хто така і звідки — не сказав.

— Хто ваша людина з Драганівки і хто така Розумниця?..

— Про Розумницю нічого не скажу, бо не знаю…

Далі вже Розумниця не згадувалася. Скворцов викликав начальника слідчого відділу:

— Вот что, майор. Мне здесь встретилась некая Розумница. Я что-то не припомню такого псевдо, а по всему кто-то из близких знакомых Гордея. Он у неё собирался отлеживаться после ранения. Посади своих хлопцев, пусть пошерстят дела и соберут всю информацию на эту Розумницу. Надо подумать… Если мы на неё выйдем, то, вполне возможно, и Гордея прищучим.

— Есть, товарищ подполковник!

За дві доби працівники відділу перетрусили купу справ і по крупинках зібрали інформацію про Розумницю. Її виявилося дуже мало. З усього виходило, що це молода красива жінка, що вона утримувала на своєму обійсті у Великій Прошеві підпільний шпиталь. Хто тримав шпиталь у Великій Прошеві було відомо: Марія Дацьків, але та зникла, і як насправді було її ім’я і звідки вона була — невідомо. У хаті разом із нею мешкало двоє діточок, дівчинка і хлопчик. Були то її діти чи ні — теж невідомо. З усього виходило, що Розумниця і Марія Дацьків — одна і та ж особа, але це не полегшувало справи. Жодної ниточки до неї відшукати не змогли. Спробуй, знайди жінку за такими прикметами: молода, красива, має сина та дочку? Дурня…

Скворцов узяв першу-ліпшу теку зі стосу сірих тек, що лежали на столі:

— Вот тебе пример… Мария Дмитриевна Когут, в девичестве Грицай, двадцать пять лет, двое детей, фашистская пособница… Служила в полиции… Отрицает… Конечно! Как же не отрицать, если тут двадцать лет прямо на лбу нарисовано! Могла она в бандеровцах быть? Откуда? Из Стасова… Вряд ли… Двое детей, непыльная должность секретарши в сельского старосты… При муже… Зачем ей это всё?

І підполковник закрив папку, не перегорнувши ще однієї сторінки. А там було написано, що у жовтні сорок третього року чоловік Марії, Василь Когут, вбив начальника Стасівської поліції, зарубав сокирою за те, що той убив його батьків. Уникаючи помсти з боку поляків, родина вимушена була тікати із села. Може, підполковник і згадав би, що дуже схожу історію йому розповідала торік солдатка з Великої Прошеви, на імя Марія Дацьків? Але аркуш не був перегорнутий, і таємниця псевдо «Розумниця» так і залишилася нерозкритою.

***

Марія спускалася крутими сходами. Її привезли до Тернопільського обласного управління НКВС.

Перед відправкою, після довгих клопотів, Василь добився побачення з дружиною. Вони сиділи в невеличкій кімнатці під пильним оком конвоїра. Стурбований її подряпаним обличчям, з величезним синцем під лівим оком, Василь запитав:

— Марічко, тебе били?

— Та що ти, Василю! Ніхто навіть і пальцем не зачепив.

— А на обличчі, що?

— Де? — так чесно здивувалася Марія, що Василь засумнівався, може, синці та подряпини цс якась мана? Конвоїр уважно стежив та слухав, Марія начебто посміхалася, але було не зовсім зрозуміло, чи то її губи скривилися від болю, чи дійсно в неї якась чудернацька однобока посмішка… Кілька хвилин побачення промайнули наче мить,і ось Марійку виводять. Ось останній подих, останній погляд, останній несміливий жест рукою… Усе. Грюкнули тюремним холодом залізні двері. Василь заплющив очі з відчаю…

— Гражданин! Освободите помещение! Быстренько!

I ось зараз її ведуть вузьким коридором підвалу обласного управління НКВС. Важкий металевий засув брязнув, наче велетенський затвор від гвинтівки, аж луна пішла під низьким важким склепінням. Від цього звуку по шкірі пробігли мурашки, таку безнадію він пророкував. Вузький коридор, двері покриті бляхою, а сморід… Ох, і сморід…

— Лицом к стене! Руки за спину!

Рипіння замка, брязк дверей. Марія спочатку отетеріла та розгубилася: перед нею стояла суцільна стіна з жіночих тіл. Зайти в камеру було неможливо, але конвоїр силою штовхнув її міцною долонею в спину.

— Давай, давай…

Камера була приблизно п’ять на три метри, з невисокою півкруглою стелею, а жінок напхано… Марійка нарахувала двадцять дві і збилася з ліку. Сісти було нікуди, усі стояли. Були страшна задуха та сморід. Пройшла година, дві, день… У Марії виникло почуття, якщо це негайно не скінчиться, то вона чи збожеволіє, чи щось зробить: почне галасувати, битися, рвати на собі волосся… Але нічого не припинилося, і вона якось стрималась, бачачи, що жінки терплять і чекають невідомо на що. Нарешті гримнули двері:

— Всем спать! Быстро!

Підлога була вистелена неструганими дошками, на яких було накидане сіно. Ні нар, ні матраців, ні, тим більш, подушок, нічого такого в камері не було й поготів. Марію як новеньку випхали до самої параші, що смерділа в кутку.

— Не так! — сказала якась жінка, яка вмощувалася поряд, — на лівий бік треба…

— Чому? — здивувалася Марія. Чого це вона має лягати обличчям до цього смердючого баку?

— Бо всі хочуть поспати.

— Та хіба ж я кому заважаю?

— Авжеж… Якщо кожний буде лягати як забажає, то всі просто не помістяться.

— А-а… — вона озирнулася навкруги. Дійсно, всі вкладалися на лівий бік, щільно притулюючись одна до одної, наче оселедці в бочці.

— Быстрее… Сейчас всех подниму!

Нарешті Марія вмостилася, мало не впираючись у парашу обличчям. Хтось жебонів, хтось молився Богу, а хтось уже захропів. Вона з насолодою простягнула ноги, які за цілий день втомилися і гули, коліна крутило…

«Боже, боже… — думала Марія, — скільки можна так витримати? День? Два? А ці жінки…»

Її думки перебив брязкіт дверей, на порозі виросла постать солдата:

— Савчак! На допрос! Пошевеливайся!

Неподалік від Марії почала підводитись літня жінка. Саме вона молилася ще кілька хвилин тому. Важко звівшись на ноги, вона спробувала пройти до дверей, але їй це не вдалося — не було куди ступити, так щільно одна до одної лежали жінки.

— Ану встать! — скомандував солдат, — всем встать, мать вашу!

За півгодини після Савчак на допит викликали якусь Кандибу, потім ще когось, потім ще. За три години з допиту привели Савчак, вона плакала та стогнала, ще когось забирали, і когось повертали. Кожного разу, коли рипів ключ і брязкали двері, всі на мить затихали: кого? А коли нещасну жертву виводили, то всі знов намагалися заснути. Раз на годину старша по камері командувала:

— Повертайсь! — і тоді всі одночасно поверталися на інший бік, бо інакше повернутися було неможливо. Годині о третій ночі, точно визначити було складно, Марія почула стишений постріл, за десять хвилин ще один, а потім ще…

— Що це? — пошепки запитала сусідку. За рухами Марія здогадалась, що та лежачи перехрестилась.

— Що, що… — також пошепки відповіла вона, — когось розстріляли…

— Великий Боже… — прошепотіла вражена Марійка, бачачи, що ніхто в камері на постріли більше не відреагував.

Тут, зараз, за стіною, позбавили життя кількох чоловік, і ніхто не здригнувся, не закричав, не заплакав, а лише сусідка непомітно перехрестилася і то лежачи, бо підвестися змоги не було…

За три місяці, котрі Марія провела у тюрмі, її викликали на допит лише двічі. Допитували її різні офіцери, задавали одні й ті ж питання. На її щастя, ніхто так і не запитав, де ж вона мешкала після того, як втекла з дітьми з Улісовичів. Це було єдине питання, на яке вона б не змогла відповісти, завдяки саме цьому питанню слідчий міг би вийти на підпільний шпиталь, а це вже серйозно… А так їй шили, що вона служила в поліції, але доказів слідство майже не мало. Марія твердо стояла на своєму: їхала добувати ліки, на возі її лише підвезли до Кулинців. І це була чистісінька правда.

За три місяці населення камери майже повністю змінилося, і Марійка на правах старожила вже мала місце в іншому кутку камери, якнайдалі від параші. Тут також смерділо, але все ж таки спина впиралася не в смердючий бак, а в стіну, холодну, проте відносно чисту. Вона вже не те, що чекала на суд, а мріяла про нього. їй здавалося, що до кінця життя свого просякла цією смердотою, яка йшла від параші, давно не митих жіночих тіл, тютюнового диму, протухлої їжі і багато ще чого. Вона давно вже припинила здригатися від пострілів, бо стала, як і всі, вважати, що розстріл це не покарання, а звільнення від нелюдського життя, в цих невеликих камерах, заповнених людськими тілами так щільно, що здавалося, тут перебуває одне величезне чотирикутне тіло, з багатьма ногами, руками і головами. І ось нарешті їй оголосили, що назавтра має відбутися суд. Засідання суду відбувалося у Кулинцях, куди Марію і ще декого з кулинецьких мешканців, які служили у місцевій поліції, спеціально привезли з Тернополя. Марія впізнала лише Федора Гірку та Юрка Левковича. З ними вовтузилися довго, бо на їх руках було багато крові. По одному з перших епізодів, саме по розстрілу заарештованих зі Стасова у липні сорок першого, і проходила Марія. Дехто, засліплений ненавистю до поліцаїв, свідчив, що Марія тоді була озброєна пістолетом, котрий потім раптом перетворився на гвинтівку, і навіть про те, що вона особисто розстрілювала нещасних, але свідчення ті були не дуже переконливі. У залі суду Марія побачила Василя, який із заплющеними очима хитав головою, наче у нього боліли зуби, а губи ворушилися. Марія так і не змогла зрозуміти, що він говорить: чи то молиться, чи в чомусь намагається себе переконати, а може, кається, що тоді відпустив Марійку до Тернополя? Може, якби поїхав сам, то нічого зараз не було б? А жили б вони у своїй хаті, і все було б добре?

Поліцейським дали кому розстріл, кому двадцять п’ять років таборів, Марійка, дякувати Богові, відбулася лише десяткою.

***

— Василю, Сталін помер! — крикнув Дмитро просто з порога.

— Як то? — не одразу зрозумів зять.

Адже Сталін був богом, а боги не вмирають! Сталін був завжди. До тридцять дев’ятого року, коли Тернопільщина була під поляками і після, коли прийшли совєти, і під німцями, і після німців, завжди, тихіше чи голосніше лунало це грізне ім’я: Сталін. Чорна тарілка радіо, яка зараз висіла майже в кожній хаті, не давала забути про те, що весь радянський народ живе та дихає лише завдяки тому, що є на світі великий вождь усіх часів та народів товариш Сталін. І ось на тобі!.. Виявляється, що він не бог! Адже боги не вмирають… І що ж зараз буде? ЯК ЖЕ МИ БЕЗ НЬОГО?

Може, тому, що Дмитро був старший за віком, а може, що не служив в армії, і йому не втокмачили те, що мало не кілком забили в голову Василеві, але старий думав зовсім про інше.

— Василю! Сталін помер! А раз так, то, може, і Марії полегшення буде?

У того аж серце зайшлося, про це він якось не подумав і подумки себе вилаяв. Він завжди пам’ятав про дружину і не раз плакав, обернувшись обличчям до стіни. За всі ці роки він не зустрічався з жодною жінкою, віддавши себе дітям, дбаючи про них, наче справжня мати. Вони виростали, оповиті любов’ю тата, а його серце розривалося, коли маленький Данилко кричав, наслідуючи Славуню, услід військовим з аеродрому:

— Москалі!.. Віддайте маму!

Пройшов місяць, другий, наступило літо, і ось нарешті оголосили амністію, але ніякого полегшення для Марії і для таких, як вона, не було. Ворошилов та Берія, керуючись якимись своїми, невідомими Василю, цілями, випустили на волю лише злодюг та бандитів. І тоді він наважився й написав листа до Голови Президії Верховної Ради СРСР Ворошилова. Лист був коротенький і зміст його зводився до того, що у Марії вдома росте двоє маленьких дітей, майбутніх громадян Радянського Союзу, а Василь, інвалід війни, не може дати їм справжнього радянського виховання, бо йому не дозволяє здоров’я. Нікому нічого не кажучи, він відвіз листа до Кулинців та кинув у поштову скриньку.

***

Був листопад. З яблунь, що росли біля хати Грицаїв, облетіло майже все пожовкле листя. Ранками калюжі подекуди прихоплювало тоненькою плівкою криги, а вітерець приносив запах морозу, поволі колишучи гілки кущів та траву в білих іскрах срібного інею. Усе йшло до зими.

Килина поставила біля стіни рогач, витягши з пічки баняк із борщем, і застигла на місці, бо зі спини почула:

— Мамо…

Цей голос вона впізнала би з тисячі, та що там із тисячі! Вона б його впізнала будь коли і будь де! Але як упізнав цей голос Данилко? Він ще був зовсім маленьким, коли Марію забрали. Як?

— Мамо!!! — вереснув, наче щеня, якому випадково прищемили хвоста у дверях чи необачно наступили на лапу, голосом високим та пронизливим, — мамо! Тату!!! Москалі віддали маму!!!

***

Потяг пролетів станцію, і за вікном знову запанувала пітьма. Рівномірно постукували колеса, погойдувало вагон. У купе було душно, провідниця вочевидь передала куті меду з опаленням.

— Мария! Как вам, не жарко? Может, купе проветрим? Я в такой жаре и не усну, наверное…

— Можна і провітрити… Хоча мені подобається, коли тепло, але тут і справді занадто, — не розплющуючи очей, відповіла попутниця.

Петро Миколайович прочинив купейні двері, стало трохи свіжіше.

— Не холодно?

— Ні, дякую.

— Не за что…

“Может, к проводнику сходить, попробовать место поменять? — раптово подумав Петро Миколайович, — вроде как еще не очень поздно… ”

Він вийшов з купе та притулився чолом до темного холодного вікна. “А таки схожу… ” — і пішов по коридору, похитуючись разом з вагоном.

Провідниця сиділа у службовому купе та читала книжку.

— Извините…

— Прошу, пана?

— Нельзя ли мне перейти в другое купе? Может быть, у вас есть где-нибудь свободное место? Желательно, на нижней полке?

Провідниця на мить замислилася:

— Даруйте, пане, немає.

— Очень жалко…

— Вам щось заважає?

— Нет, ничего. Извините ещё раз.

— Прошу…

“Может, это и к лучшему, — подумав він, — ведь просила дочка… Нет, внучка… Как ее? Леся? Вроде Леся… позаботиться… Пока брат в Киеве придёт… Да… И ехать надо, и деваться некуда!”

Він повернувся у купе хвилин за двадцять. Марія вже лежала, поклавши руки поверх простирадла і прикривши очі. Подумав, що сусідка спить і незадоволено поморщився: не встиг перевдягнутися. Знімати штани в присутності жінки не хотів. Марія наче прочитала його думки:

— Перевдягайтеся, я відвернуся. Все одно я вийти не можу.

— Спасибо. Можно подумать, что вы читаєте мысли…

Марія повернулася обличчям до стіни. Петро Миколайович витяг із сумки спортивний костюм, поспіхом перевдягнувся, вимкнув світло та розтягнувся на полиці. Спати було зарано, але й робити було нічого. На столі щось тихенько дзенькало і це дратувало. Він навпомацки знайшов вимикач світильника, сів та глянув на столик: склянка з-під чаю і недопита пляшка коньяку стояли надто близько.

— Не спиться? — запитала попутниця.

— Нет.

— Тоді дайте відповідь. Тільки спокійно, без серця… От нащо ви прийшли до нас у тридцять дев’ятому?

— Мы воссоединили Украину. Разве не так? Разве была бы сейчас Украина в таких границах?

— Петре Миколайовичу, не брешіть! Ви не возз ’єднували Україну, а розширювали територію СРСР. А з ким ви возз’єднали Литву? Латвію? Естонію? Точнісінько так само ви загарбали й Західну Україну. І доки цього не зрозумієте, доти будемо розмовляти, наче двоє глухих. Ми були іншими, ми були не совєтизованими українцями, розумієте? І хотіли жити самі! Без Польщі, без Москви чи Берліна.

В її словах бувалий енкаведист відчув правду, але щось йому заважало погодитися зі старою жінкою, на ім ’я Марія. Він наморщив чоло, намагаючись здогадатися, у чому ж справа, і нарешті зрозумів:

— Наверное, вы правы… Но тогда и вы должны понять, что никто не уполномочивал вас говорить от имени всей Украины. Мы ещё слишком разные…

— Ще? — перепитала Марія.

— Да, ещё, — відповів попутник, — время лечит всё. Вот скажите, — загорівся він новою ідеєю, — разве кто-то рвёт сейчас друг другу глотки по поводу войны с Наполеоном? О-го-го, когда это было… Так же будет и с этой войной. Когда-нибудь всё уляжется и всё это сделается просто фактом. Без всяких эмоций. Просто фактом. И наши внуки, а может, и правнуки, не будут уже такими разными, а? Факт — он и есть факт, рви на себе рубашку, или не рви!

— І не будуть кликати один одного западенцем чи москалем… — погодилася Марія, — однак мова буде одна — українська!

— На тебе! Говорили-балакали…

Потяг рівномірно стукав колесами, вагон легенько погойдувало. Марія мабуть заснула, лежачи обличчям до стіни, а Петро Миколайович все сидів біля столика та розмірковував, дивлячись у темне вікно.

“Мы такие разные… А купе одно — и нужно ехать, а места поменять не получается. И все-таки надо ехать, что ж тут поделать?”

— Треба жити… — раптом пробурмотіла Марія уві сні.

Петро Миколайович кинув погляд на жінку, що спала.

— В самую точку…

Примечания

1

Згідно з таємними протоколами, які були підписані в рамках Пакту про ненапад від 23 серпня 1939 року, лінія кордону між Німеччиною та СРСР була встановлена по річках Нарев, Сян та Вісла

2

У Тамбові, у 1921 році вибухнуло повстання селян, з великим трудом придушене регулярними частинами Червоної армії на чолі з командармом М. Тухачевським.

3

У 1938 році Виконком Комінтерну прийняв постанову про розпуск Компартії Польщі, а разом з нею і Компартії Західної України та Західної Білорусії. Приводом стало звинувачення, немов би до керівництва у тих партіях прийшли фашистські агенти. Майже усі члени КПЗУ, котрі опинилися на теренах СРСР, були репресовані. Багато з тих, хто залишився у Західний Україні, репресовані вже після приєднання краю до СРСР.

4

Текст Декалога взято з книги Я. Сватка «Життя на грані двох світів», Галицька видавнича Спілка, 2006 р.

5

Усі факти взято з сайту http://www.hrono.ru/sobyt/1921zy.html

6

21.10.1933 вісімнадцятирічний студент Львівського університету М. Лемик застрелив начальника канцелярії консульства СРСР Майлова, а потім здався поліції, зробивши заяву, що помстився більшовикам за штучний голодомор в Україні. Акцією керував особисто С. Бандера, а план розробив Р. Шухевич.

7

Робітничо-селянська червона армія

8

Порядок денний першого засідання президії Тернопільського облвиконкому від 20.12.1939 року.

9

Порядок денний першого засідання президії Тернопільського облвиконкому від 20.12.1939 року.

10

Після окупації частини Польщі Німеччиною, у Західну Україну переїхала велика кількість українського населення. Рішенням Радянського Уряду і, відповідно, рішенням Президії Тернопільського облвиконкому від 5 січня 1940 року обласні установи, а також виконкоми повітів були зобов’язані надавати цим біженцям всіляку допомогу.

11

Тим же рішенням Президії повітвиконкоми зобов’язали надати установам зв’язку приміщення у центрах сіл.

12

Тим же рішенням Президії усі підприємства, які переробляли вовну — націоналізовано, переробку вовни приватним особам заборонено.

13

На підставі рішення загальних зборів селян Великі Гаї від 12.12.39 року рішенням Президії Тернопільського облвиконкому від 5.01.40 було виділено 180 га із земель, що належали селянам, під аеродром цивільного повітряного флоту. Згідно з тим же рішенням селянам була надана за рахунок поміщицької земля у селі Березовиця. Хто мав опікуватися тим, щоб земля була передана, переліком селян, кому мала бути надана ця земля, в рішенні облвиконкому не вказано, і чи виконане рішення про виділення цієї землі, автор у архіві не знайшов.

14

У протоколі № 1 засідання Президії Тернопільського облвиконкому від 20.12.1939 відмічалося, що в області почався масовий забій молодняка великої рогатої худоби. Так, у Зборові «за останній час» було забито 450 голів, у Теребовлі — 250 голів молодняка. Разом із організацією мережі ветлікарень та зоотпунктів, залучення відповідних фахівців, завезення ліків, відповідним радянським органам була дана вказівка про посилення роботи, направленої на припинення забою худоби.

15

Такі контори дійсно були організовані згідно з рішенням Президії Тернопільського облвиконкому від 15.01.40 р.

16

3 метою полонізації земель Західної України, уряд Польщі надавав на цих теренах земельні наділи бажаючим полякам, головним чином офіцерам польської армії, які йшли у відставку. Вони осідали на тих землях, тобто були осадниками, колоністами.

17

Опубліковано за матеріалами сайту http://www.memorial.krsk.ru/

18

Питання стану шляхів та їх експлуатації у зимовий період було розглянуто на засіданні Президії облвиконкому 20.12.39. Рішенням президії Облшляхвідділу було відмічено, що шляхова сітка в області дуже мала, деякі населені пункти не зв’язані з Тернополем шляхами. Для підтримання їх у належному стані, особливо взимку, була виділена техніка у кількості трьох тракторів та п’яти грейдерів, а також доручено організувати сектор орттрудучасті зі залученням до цих робіт населення.

19

Націоналізація майна великих домовласників та торгівців проводилася на підставі постанов СНК УРСР від 3.12.1939 р та 26.12.1939 р, і відповідного рішення Тернопільського облвиконкому від 5.01.1940 р.

20

Педшкола у Тернополі була організована на базі колишнього Педліцею та Вчительської бурси рішенням Облвиконкому від 5.01.1940 р.

21

Малописьменність та неписьменність серед допризовників ліквідувалася на підставі рішення Тернопільського облвиконкому № 4 від 25.01.40 р.

22

У 1940 році в Тернополі під установи було забрано багато будівель, мешканці яких були виселені «з забезпеченням житла в іншому місці». Так, згідно з рішенням Тернопільського облвиконкому від 15.01.1940 з будинку на вул. Сокола, 19 виселені мешканці у зв’язку з тим, шо будівлю віддано під Обласний Радіокомітет. Де і як були забезпечені житлом ці нещасні, яких узимку викинули на вулицю, невідомо.

23

25. Приміщення на вул. Лелевеля, 14 були надані педшколі згідно з рішенням Тернопільського облвиконкому від 5.01.40 р. Тим же рішенням було наказано до 8.01.40р виселити з цього будинку усіх сторонніх осіб

24

Рішення Тернопільського облмісцевпрому щодо націоналізації перерахованих підприємств, затверджене рішенням Тернопільського облвиконкому від 5.01.40р.

25

У протоколі засідання Облвиконкому № 4 від 25.01.40 дійсно був описаний випадок спочатку націоналізації, а потім повернення майна великого торговця Моргуса Шворнаха у Борщівському повіті Тернопільської області. Крім того, в протоколі засідання було зазначено, що майно обраховувалося таким чином, щоби приховати факти його розкрадання. Наприклад, мануфактура вимірювалася не метрами, а сувоями, борошно не вагою, а мішками, інші продукти не банками чи вагою, а ящиками. Майно Шворнаха, у тому числі й двоповерховий будинок, було конфісковано знову.

26

Гвинтівки

27

Про підготовку такого повстання саме у той час можна дізнатися «З орієнтировки третього управління НКДБ СРСР про діяльність нелегальних антирадянських націоналістичних організацій у західних областях УРСР і БРСР» від 31 травня 1941 р., сайт http://warmech.narod.ru.

28

Усі факти про становище у керівництві ОУН, розкол, відмову виконувати рішення Мельника щодо тимчасової зупинки активних дій на теренах Західної України, а також рішення про організацію збройного повстання та розвідки на користь Німеччини взяті з «Ориентировки третьего управления НКГБ СССР о деятельности нелегальных антисоветских националистических организаций в западных областях УССР и БССР» від 31 травня 1941 г. http://warmech.narod.ru/smersh/222.html

29

Главное управление лагерей — орган при НКВС, що керував системою концентраційних таборів СРСР.

30

Усі дані про дії 75 полку 10 дивізії узяті з «Политдонесения начальника отдела политпропаганды 10-й дивизии войск НКВД по охране железнодорожных сооружений бригадного комиссара Л.Н. Левашева в Главное управление войск НКВД СССР по охране железнодорожных сооружений и особо важных предприятий промышленности и Управление политической пропаганды войск НКВД СССР о боевой деятельности и политико-моральном состоянии частей дивизии за период с 22 июня по 15 июля 1941 г» http://warmech.narod.ru/1941war/fs7.html

31

Прізвище та звання командира 75 полку вигадані.

32

3 вересня 1939 року до початку 1941 року населення у приєднаних до СРСР територіях Західної України скоротилося на 400 тисяч чоловік (htth://news2000.org.ua/print?a=/paper/40926)

33

При написанні цього розділу використовувалася інформація з сайтів http://www.ok.archipelag.ru/partl/gotsky.htni, а також http://www.hrono. info/dokum/194_dok/19410716_3.html

34

Альфред Розенберг народився у Россії, в Ревелі (Талліні). Закінчив Імператорське Московське технічне училище у 1917 році й отримав диплом архітектора. Дипломною роботою у нього був проект крематорію. Саме він ознайомив Гітлера з расовою теорією, на підставі якої сотні тисяч «расово неповноцінних» попали у крематорії концтаборів. Один час Розенберг навіть співчував більшовикам, але потім кинув цю справу і в 1918 році втік в окуповану німцями Прибалтику, звідки переїхав до Мюнхена, де і почав свою запаморочливу кар’єру, яка й привела його до шибениці у Нюрнберзі. Матеріали про А. Розенберга узяті зі сайта http://ru.wikipedia.org/

35

Ці ідеї, проголошені А. Розенбергом у промові 20.06.1941 року (http:// www. hrono. info/doku т/194_dok/19410620. html)

36

30 червня 1941 року, уЛьвові, Я.Стецько проголосив відтворення самостійної України, за що був заарештований німцями і до 1944 року перебував у концтаборі Заксенхаузен, http://ru.wikipedia.org/

37

Згідно уривка з книги «Західноукраїнськатрагедія», що наведений на сайті http://www.russian-globe.com/N38/Lulechnik.ZapadnoukrainskayaTragediya. htm, у Тернопільський тюрмі розстріл заарештованих відбувся десь за містом, і ніяких слідів про цю трагедію НКВС не залишив. Але ж згідно розповіді місцевих мешканців, усе було навпаки. Заарештованих постріляли в камерах та на подвір’ї тюрми. Автор поділяє другу версію, бо на чому і як можна було вивезти близько шестисот заарештованих? Адже згідно з цією ж книгою було вивезено з тюрми та десь розстріляно 560, а всього розстріляно тисячу осіб! Скільки ж машин треба було задіяти у такій операції? І де їх можна було знайти у тому безладі, який творився на західних територіях України? Адже ж за півтора тижня від початку війни німці були вже у Тернополі! На тому ж сайті цитуються уривки з доповідних Тюремного управління НКВС УРСР капітана держбезпеки Філіпова наркому внутрішніх справ про евакуацію тюрем західних областей СРСР (Львівської, Дрогобицької та Станіславської). У тюрмах Львівської області було розстріляно 2462 заарештованих. У місті Бережани Тернопільскої області 60 заарештованих, із Чорткова заарештовані були перегнані в Умань, де в кількості 768 чоловік були розстріляні, а по дорозі розстріляно ше 123 людини. В рапорті начальника тюремного відділення Волинської області вказано, що у Луцькій тюрмі «отобрали и вывезли на хозяйственный двор тюрмы примерно 800 человек, которые были немедленно расстреляны там же…». Може, у цьому розділі картина розстрілу не зовсім відповідає дійсності, але факт залишається фактом: розстріли у тюрмах були у вражаючих обсягах. Розстрілювали тисячами. Зважаючи на стрімкий наступ німців і боячись відпустити на волю потенційних ворогів, керівництво НКВС вважало за краще їх знищити.

38

Пішов геть! (нім)

39

Після того, як Червона армія залишила Львів, ЗО червня 1941 року Національні Збори проголосили Акт відновлення Української Держави. Голова Національних Зборів Ярослав Стецько був уповноважений утворити Тимчасовий Уряд для організації українських владних структур, що ніяк не входило в плани Німеччини. Тимчасовому Голові Уряду було пред’явлено ультиматум: визнати Акт недійсним, у чому отримали відмову. Стецько був заарештований. Одночасно з ним, у Кракові, був заарештований і Бандера. Обидвох до 1944 року ув’язнили в концтаборі Заксенхаузен, (http://for-ua.com/ukraine/2007/07/05/080031.html).

40

Слова з популярної наприкінці тридцятих років пісні.

41

Документ, наведений згідно з оригіналом, шо зберігається у Тернопільському державному обласному архіві.

42

У 1943 році внаслідок міжетнічного конфлікту загинуло на Волині за різними джерелами від ЗО до 100 тисяч поляків, від 10 до ЗО тисяч українців. Є припущення, що різню спровокували німці, примусово відселяючи з польського прикордоння поляків і заселяючи ці території українцями та німцями, (http://www.verbena.kiev.ua/statti/volyn.shtml)

43

Служба безпеки ОУН

44

http://www.ua-today.com/modules/myarticles/article.php?storyid=8885

45

Народний комісар державної безпеки УРСР, комісар державної безпеки 3-го рангу

46

Згідно зі звітом головного представника уряду УРСР з евакуації польских громадян з території України А. Цоколя секретареві ЦК КП(б) України від 15 вересня 1946 року — з весни 1944 до осені 1946 з України до Польщі було евакуйовано близько 800 тис. чол. У той же час із території Польщі таким же чином вивозилося в Україну українське населення. Це робилося для того, щоби припинити криваве протистояння між українцями і поляками (В. Ссргійчук, «Поляки на Волині у роки Другої світової війни»).

47

У вересні 1939 року Червона армія перетнула кордон Польщі.

48

48 «Пацифікація» Східної Галичини була проведена загонами польської поліції та кіннотою. Акція охопила біля 800 сіл, де були проведені обшуки, конфіскована зброя, заарештовано майже 5 тис. учасників антипольсько-го руху. 50 українців було вбито, близько 4 тис. покалічено, спалено майже 400 осель. Міністр внутрішніх справ Польщі Славой-Складовський пізніше визнав «якби не пацифікація, то у Західній Україні ми мали би збройне повстання, задля придушення якого були б потрібні гармати та дивізія солдатів». Аналогічна акція щодо придушення селянських заворушень була проведена на Львівщині та Волині у 1932 році.

49

Після вбивства у 1934 році міністра внутрішніх справ Польщі Б. Перацького, польська дефензива розгромила крайовий провід ОУН у Галичині, заарештувала 1024 бандерівців. Саме тоді був утворений перший польський концтабір в м. Береза-Картузька.

Content

Переможців не судять

ПРО КАМЕНІ…

РОЗДІЛ 1 СЕЛИЩЕ КУЛИНЩ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ ВЕРЕСЕНЬ 1939 РОКУ

РОЗДІЛ 2 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ.

РОЗДІЛ з ШТАБ 6-ї АРМІЇ РСЧА ВЕРЕСЕНЬ 1939 РОКУ

РОЗДІЛ 4 ТЕРНОПІЛЬ. ГРУДЕНЬ 1939 РОКУ

РОЗДІЛ 5 СЕЛИЩЕ КУЛИНЦІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. СІЧЕНЬ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 6 СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ СІЧЕНЬ-ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 7 СЕЛИЩЕ КУЛИНЦІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. СІЧЕНЬ-ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 8 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 9 ТЕРНОПІЛЬ. ЛЮТИЙ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 10 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ БЕРЕЗЕНЬ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 11 СЕЛИЩЕ КУЛИНЦІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. БЕРЕЗЕНЬ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 12 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ ТРАВЕНЬ 1940

РОЗДІЛ 13 СЕЛО МЕШКОВИЧІ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. ТРАВЕНЬ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 14 КУЛИНЕЦЬКИЙ РАЙОН ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. ЧЕРВЕНЬ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 15 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ ГРУДЕНЬ 1940 РОКУ

РОЗДІЛ 16 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ ЧЕРВЕНЬ-ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

РОЗДІЛ 17 СТАВКА АДОЛЬФА ГІТЛЕРА ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

РОЗДІЛ 18 ТЕРНОПІЛЬ. ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

РОЗДІЛ 19 СЕЛО СТАСІВ. ЛИПЕНЬ 1941 РОКУ

РОЗДІЛ 20 ТЕРНОПІЛЬ. КВІТЕНЬ 1944 РОКУ

РОЗДІЛ 21 ВЕЛИКА ПРОШЕВА, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. СЕРПЕНЬ-ВЕРЕСЕНЬ 1944 РОКУ

РОЗДІЛ 22 КИЇВ. ГРУДЕНЬ-СГЧЕНЬ 1944 РОКУ

РОЗДІЛ 23 ТЕРНОПІЛЬЩИНА СІЧЕНЬ-ЛЮТИЙ 1945 РОКУ

РОЗДІЛ 24 ТЕРНОПІЛЬЩИНА ЛЮТИЙ 1945 РОКУ

РОЗДІЛ 25 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ БЕРЕЗЕНЬ 1945 РОКУ

РОЗДІЛ 26 СЕЛО ВЕЛИКА ПРОШЕВА, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ. БЕРЕЗЕНЬ 1945 РОКУ

РОЗДІЛ 27 СЕЛО СТАСІВ, ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ КВІТЕНЬ 1945 РОКУ

РОЗДІЛ 28 ТЕРНОПІЛЬЩИНА. ТРАВЕНЬ 1945 РОКУ

РОЗДІЛ 29 ТЕРНОПІЛЬ. 1945–1953 РОКИ

Примечания