Ірен Роздобудько ОЛЕНІАДА

ВІД АВТОРА

Ця книжка писалася «трьома заходами».

Перші пару розділів написано ще в 2002 році.

Зараз вже точно не пригадаю, що саме змусило вилаяти все, що тоді відбувалося в країні словом, яке несподівано злетіло з язика: «Лапландія!».

Звісно, Лапландія була тут ні до чого.

Там насправді гарно.

Але зимно.

І бігає багато-багато неляканих оленів...

Почала писати — і закинула в шухляду, адже настав 2004 рік! І «Лапландія» в один день перетворилася на велику країну. З великим майбутнім. З людьми, котрі за мить розпрямилися і пішли вперед...

Йшли, йшли, йшли.

Озирнулися і здивувалися: ті, хто послав їх уперед, — з тими, хто тягнув назад, вже столи зсунули і тихо-мирно разом чаї ганяють...

Довелося знову вилаятись тим же «незлим тихим словом», вийняти з шухляди недописане і дописати — в 2006 році. І назвати те все «комедією абсурду».

Так закінчилась перша частина «Оленіади».

До другої приступила в січні 2013 року.

Виходячи з тієї давньої істини, що коли закінчуються гнів і сльози — останньою зброєю стає... сміх. І останнім сміється той, кому немає чого втрачати. І сміючись — перемагає.

Я нічого не додавала в текст, написаний рік тому, хоча, зізнаюсь, дуже кортить це зробити навіть тепер. Але то було б нечесно.

І вдячна видавцям, почувши, що цей текст варто надрукувати, адже «нині життя йде попереду літератури».

Тому залишаю все, як є. І сподіваюсь, що фінал вам сподобається.

Ваша І. Р.

ОЛЕНІУМ-2006

Цього літа значно потеплішало. За повідомленнями синоптиків, шар снігу не перевищував сорока сантиметрів, а подекуди зменшився до двадцяти.

Ночі, як завжди, були світлими, дороги і дерева виблискували тьмяним цукровим сріблом.

Вночі Семен Петрович Василенко довго не міг заснути. Він стояв біля вікна на кухні й дивився на темні вікна будинку, що знаходився навпроти. За шафою, якою був відгороджений кут, на ортопедичному матраці «Венетто» тихо сопла дружина Ілона Павлівна.

«Чи вистачить ягелю до кінця серпня? — стурбовано думав Семен Петрович, розглядаючи стайні, щільно розташовані на подвір’ї, мов ластівчині гнізда. — Чи, може, скористатися нагодою — усе ж одно не спиться! — і насмикати хоч трохи корму з сусідських ясел?..» Ця злочинна думка відвідувала його не вперше, але Семен Петрович намагався усіляко відганяти її. Стайні на подвір’ї його одинадцятиповерхового будинку було добре облаштовано та, як подейкували, «озброєно» сигналізацією чи електричним струмом.

Семен Петрович зітхнув і відірвався від споглядання. Лягати не хотілося. Він наосліп рушив своїм «сонним царством». Прочинив двері до «дитячої» — там, випереджаючи одне одного за гучністю та тембром, хропли тесть із тещею. Оксана та Павлик, немов зайченята, поховалися під ковдрами на розкладачках, що стояли навпроти «музичного» дивану, і теж мирно сопли. Семен Петрович зачинив двері.

«Чи вистачить ягелю до кінця серпня?» — знову подумав він, прямуючи до зали. Припав вухом до дверей, прислухався. Приклався оком до шпарини.

Пантелеймон лежав посеред кімнати, мов цар. Його боки рівномірно здіймалися й опадали. Дихання було рівним. Час від часу він дрібно пряв вухами, — і цей приглушений звук нагадував тріпотіння крил нічного метелика, що б’ється в стелю.

«Спи, синку, спи... — з лагідністю та щемом подумав Василенко. — А з ягелем щось вирішимо, не бійся!»

* * *

Ранок, починаючи з шостої години, бринів, як гроно порожніх консервних банок, прив’язаних вар’ятами до хвоста бідаки-кота. Але всі вже до цього звикли. Гучне відчайдушне «Цоб-цабе!» лунало подвір’ями. Люди відчиняли стайні, поралися з упряжками, розчісували спини та боки своїх вихованців густими гребінцями, весело перегукувалися поміж собою: «Михайле! Твій сьогодні такий гарнюсій! От що значить — вітаміни!» — «Так отож! Самою сіллю не підживити!» — «Де мій батіг, бовдуре?» — «Сама така. Знову, мабуть, удома на трельяжі забула. Гукни-но Сашка — нехай з вікна викине. Та гляди, щоб не в кучугуру, бо потім до вечора шукатимеш!»

Гірше було тим, хто не встиг або не спромігся побудувати стайню. Вони ховали очі і тягли своїх вихованців сходами. Олені відчайдушно мукали і намагалися лизати вапно зі стін.

Родина Семена Петровича була саме з таких, незаможних. Щоправда, Пантелеймон був гарний та пишний, як пампушка (так казала теща), а от власного помешкання поки що не мав. І не відомо, чи матиме. Дозвіл з ЖЕКу коштував не дешево. До того ж треба було платити за проект, за будівництво та діставати будматеріали. Відверто кажучи, Василенко не дуже й хотів відселяти Пантелеймона вниз, у двір. Олень коштував йому безліч зусиль та принижень. Щоб пан Ройтберг, його безпосередній начальник, а в минулому — товариш по університетському гуртожитку, віддав «задешево» молодого оленя, Василенку довелося їздити в огидні відрядження, дарувати начальникові запальнички та запрошувати в гості на свята всю його родину. Але Пантелеймон був вартий усіх цих зусиль! Він швидко ріс і вже за чотири місяці після народження був готовий до поїздок не тільки до центру міста, але і до родичів у село. Роги в нього були гіллясті, навіть шкрябали стелю.

Перед тим як зважитись на купівлю, Семен Петрович, на відміну від інших громадян, прочитав купу наукової літератури та міг сам консультувати інших з приводу утримування оленів. На роботі до нього щодня підходили власники упряжок із питаннями: «Коли закінчиться гін?» (Василенко докладно розповідав, що оленячий спарювальний концерт триватиме з серпня по жовтень, а в цей час треба підгодовувати самців сіллю й тричі на день виводити до калюж із багном, аби вони могли там добре покачатися), «Коли можна давати злакові замість моху та ягелю?» (Василенко виголошував цілу промову про те, що злакові мають бути в раціоні тварин тільки влітку та восени), «Коли краще виводити дорослого самця на бійку?» (Звичайно ж, під час статевого збудження в ясні погожі дні!) Консультуючи співгромадян, Василенко страшенно розлючувався, бо Пантелеймон був у нього один-єдиний, а в інших — не менше трьох чи навіть чотирьох голів. І майже всі спромоглися побудувати стайні. І у всіх вистачало грошей на ягель.

От із такими невеселими думками Семен Петрович тяг Пантелеймона з сьомого поверху на перший.

* * *

Валентин Самсонович Ройтберг приїхав на роботу — до редакції глянсового журналу «Вітчизняний оленяр» — роздратований. Чомусь гін у ватажка упряжі почався занадто рано («Не треба було пхати йому імпортні вітаміни!» — сварилася дружина), і поки він дістався до роботи, падлюка Сем зупинявся на кожному розі або намагався наздогнати самиць із інших кортежів. До того ж він волав таким страшним голосом, що не допомагав навіть батіг. Решта — чотири оленя-малолітки — бігли за ним як несамовиті, заплутуючи ретязі. На дорогах зчинялися велетенські затори, працівники дорожної інспекції не встигали розплутувати, розштовхувати і спрямовувати упряжі. До того ж бентежило й те, що Валентин Самсонович вранці недорахувався в Сема його розкішного рогу, хоча стайню було оснащено за останнім словом техніки — і струмом, і сигналізацією. Не інакше як Бодя, єдиний та улюблений син, вирішив підзаробити в такий злочинний спосіб! Шляк би трафив цю вчорашню передачку — ток-шоу Грети Безпулик «Про що ти думаєш?», — в якій обговорювали проблему виготовлення цигапаму з рогів дорослих оленів. Ішлося в передачі про те, що один оленячий ріг довжиною від одного метра коштує тисячу або дві доларів. Пан Ройтберг згадав, що, почувши цю інформацію, Бодя картинно позіхнув і пішов до ліжка підозріло рано. «Треба ввечері провести розслідування», — подумав Ройтберг, сідаючи в редакторське крісло і беручи до рук верстку. Пробіг очима сторінку зі змістом. Ніби усе в порядку — не менш як тридцять відсотків матеріалів, згідно з постановою Кабінету Міністрів, присвячено «братам нашим рогатим». Решта — невимушена балаканина про різні чоловічі прибамбаси: як замінити полози в ґринджолах, як відрізнити самку від самця, як притлумити статевий потяг до молодої оленихи, як приготувати тютюн із ягелю et cetera... Валентин Самсонович навмання перегорнув кілька сторінок і втупився в есей під назвою «Оленева сопілка»: «Ніч спустилася на землю і затулила хмарами ненависне Героєві місто...».

«Щось подібне я десь уже читав...» — подумав Ройтберг і подивився на підпис — Марс Гей. Це був псевдонім його давнього приятеля та підлеглого Семена Василенка. Ройтберг зітхнув і продовжив читати. Виявилося, що «Герой» — ім’я гордого благородного оленя породи Cervus elaphus, який блукає містом, відшукуючи за запахом кохану олениху. Око Ройтберга зачепилося за рядок: «...він мужньо йшов, відчуваючи неймовірний біль у шлунку, рани його кровоточили. Але він ніс ягель, затиснувши його у спраглих губах...». «Казна-що! — розлютився Ройтберг. — Треба звільняти...»

Настрій у нього був сьогодні зіпсований пригодою із рогом свого улюбленця. І яка падлюка підняла руку, точніше, пилку — на таку красу?! Бодя? А може, цей же пентюх Василенко, вічний плаксій та невдаха. Дарма що колись були кращими друзями! Він давно вже муляє око. А головне — і в цьому треба було зізнатися відверто, — Ройтберг страждав від думки про те, що ділить із цим недоумком одну коханку. Це було несолідно і неприємно.

Валентин Самсонович натиснув ґудзик дзвінка, викликав секретарку, наказав запросити до себе колишнього однокурсника.

Василенко увійшов. Ройтберг знав, що має бути далі, і тому одразу ж зробив вигляд, ніби дочитує статтю.

— Привіт, старичок! — з порогу почав говорити Семен. — Уявляєш, щойно я про тебе подумав, а тут ти сам мене кличеш. Телепатія! Дивився вчора новини? Я обурений до нестями. Я просто на стіни кидався. Вони збираються експортувати оленів до Білорусі, коли ще в нас не у всіх вони є! Краще б зменшили ціни на ягель!

Василенко завжди говорив швидко і багато. Він боявся запитань...

— Послухай, Семене, — Ройтберг відірвався від паперів, — твоя остання стаття, ну, про Героя, дуже погана, надумана, читається важко. Я її знімаю.

— Це робота трьох тижнів! — обурився Василенко. — Що там не так?

— Немає характерів, фактажу, — пожував кінчик олівця Ройтберг. — І взагалі, Семене, про що ти зараз думаєш? Пишеш усе гірше...

Василенко напружився. Він давно передчував наближення грози. Писати він і справді почав гірше: усі думки займав Пантелеймон. Чим годувати? На які гроші побудувати стайню? Голова від цих думок ішла обертом. Він не міг зосередитися на журналістиці, хоча усвідомлював, що працює на «теплому місці», в престижному журналі.

Преса з «оленячим» ухилом — з розряду «вищого пілотажу», завжди на вістрі часу.

Василенко зніяковіло відкашлявся і почав розтлумачувати шефові велике надзавдання свого опусу. Ройтберг стомлено слухав і дивився на розпашіле обличчя підлеглого. «Що знаходить у ньому Зоя?» — напружено міркував він.

* * *

Тієї ночі Зої Павлівні Пікач наснився дивний сон, через який вона прокинулася на годину пізніше. І голова її була накрита подушкою. Власне, останнім часом вона спала так, аби не чути дзеленчання упряжок та цокання копит сходами будинку. Якщо не маєш грошей, щоб придбати хоча б одного оленя, краще марити уві сні.

Отже, сон був дивний. Снилося Зої величезне збіговисько популярних телеведучих (тут Зоя подумала, що це цілком закономірно, адже телевізор працював із ранку до вечора), на якому вона була почесним гостем. Зоя з цікавістю розглядала мініатюрних Елочку Лазар та Мілочку Попридольску, що стояли в кутку із фужерами шампанського і так само привітно дивилися в її бік. «У них, — подумала уві сні Зоя, — мабуть, оленів тих, як яєць у холодильнику, та ще й службова упряжка від телеканалу...»

Грета Безпулик, на думку Зої, занадто феміністична особа, щось голосно втовкмачувала своєму супутникові, в якому сновидиця зі священним трепетом упізнала продюсера Родіона Рідного. Посередині зали про щось жваво гомоніли брати Бабак-Торчинські, автори «Шоу десятьох негренят». Зоя Павлівна зашарілася, поглядаючи на старшого: чоловік він був дотепний і спокійний, на відміну від молодшого, якого Зоя не сприймала через надто зведені до перенісся круглі очі. Тут же купчилися інші: товстун Сашко Несивий, красуня Олена Торба, юна Соня Пакалко. І нарешті — мрія та кумир Зої Павлівни Юзя Марканов. Побачивши Юзю, Зоя вже не могла відвести від нього захопленого погляду. Трохи згодом Юзя почав роздавати усім загорнуті у шматки газети призи з великої картонної коробки. Коли черга дійшла до неї, Юзя у своєму елегантному сірому костюмі опустився на коліна і, задкуючи рачки, поповз до Зої Павлівни.

— Що ви робите, Юзію Олександровичу! — вигукнула розчулена Зоя, роздивляючись руді підошви його лакованих мешт.

— До вас — тільки так! — промовив телеведучий і, доповзши до жінки в такий дивний спосіб, простягнув їй приз — іриску.

«Оце якраз те, що потрібно зараз моїм зубам!» — саркастично подумала Зоя, намацуючи язиком порожні місця на яснах.

...На цьому місці вона прокинулася, усе ще ворушачі язиком у роті: зуби негайно треба було лікувати. Але де взяти гроші?

Зоя працювала в чоловічому залі перукарні в своєму «спальному» районі. Їй було трохи за тридцять. Яскрава блондинка з неосяжними й неприборканими грудьми, що, навіть перебуваючи в тугому полотняному бюстгальтері, усе одно лізли під пахви. Щоправда, талія в неї була тонка, а нижче починалася та розкіш, від якої затято звільняються міські дівчата, доводячи себе до сказу у тренажерних залах. Зої від такої краси звільнятися зовсім не хотілося. Навпаки. Її постійні клієнти — Валентин Ройтберг та Семен Василенко — шаленіли від одного її вигляду і бігали до перукарні тричі на тиждень. Звичайно ж, у різні дні. Валентин Самсонович — людина завантажена роботою — увечері, Семен міг примчати посеред дня: розклад у нього був вільний, адже працював у тій же редакції, що й пан Ройтберг, тільки мав змогу вільно пересуватися містом у пошуках фактів, новин та подій. Стригти обом було майже нічого. І коли «їжачок» Ройтберга та «напівбокс» Василенка перетворилися на зачіску «клану бритоголових», Зоя просто запропонувала одному завітати до неї на каву (а саме — вічно заклопотаному Василенкові), а із другим погодилася піти до ресторану «Божевільний П’єро».

Відтоді так і повелося: чіткий графік та розподіл функцій — Василенко лагодить сантехніку та забиває цвяхи, Ройтберг завантажує холодильник. Зоя особливо не приховувала, що приймає обох. Їй навіть подобалося дратувати одного подробицями побачення з іншим. Усе одно шанси її мізерні: обидва кавалери одружені. Щоправда, за Василенка Зоя б не пішла нізащо, а от Ройтберг... Недоліків у нього було море, але ж і оленів — пара та ще й чималий приплід. Часом, коли Ройтбергова дружина була у відрядженнях, Валентин позичав Зої упряжку. Тоді вона мчала нічним містом, як Снігова королева, невпинно шмагаючи бідаку Сема по вгодованих сіро-білих боках. Бачили б її ті телезірки, той імпозантний Юзя! Скільки у неї, у Зої, пристрасті, скільки нештучного рум’янцю та здорового шаленства! Цоб-цабе!

Тільки як повідомити світові, що ти є? Що достойна, аби до тебе навколішки задкували не тільки Марканов чи який-небудь Торчинський, але і сам віце-спікер — не тільки рідного, але й англійського парламенту?!

Зоя солодко потягнулася та спустила ноги з ліжка.

І раптом згадала.

І раптом здригнулася.

Господи! Невже те, що відбулося вчора, — правда?! І ця правда була крутіша за недавній сон.

* * *

А відбулося ось що. Пізно увечері Зоя вже накрутила волосся на бігуді, надягла халат і збиралася дивитися «Багату Тасю» — чотириста другу серію про красиве життя давніх московитів, — коли у двері подзвонили. Був вівторок — її вільний день, який саркастичний Ройтберг охрестив «рибним».

Отже, гість був незапланований. Стягувати бігуді не хотілося, — і Зоя накрила голову грайливою шовковою хусткою, від чого верхня частина тіла за об’ємом майже зрівнялася з нижньою. Відчинила. На порозі стояв сімнадцятирічний Бодя Ройтберг. Від нього тхнуло нефільтрованим пивом «Гармата».

Останнім часом Бодя також часто заходив до перукарні, і його зачіска почала наближатися до батькового «їжачка».

— Можна увійти? — нахабно промовив Бодя.

— Я вже лягаю спати, — суворо попередила Зоя. — Ось зараз потелефоную твоїм батькам...

— Навряд. — Бодя відсторонив її від дверей і увійшов.

— Добре. Чого тобі?

Запал Боді зійшов нанівець. Він укинув до рота жуйку, пожував її і видув велику кулю зеленого кольору.

— Це — усе? — посміхнулася Зоя. — Гарні в тебе кулі виходять!

— Зоя! — нарешті наважився Ройтберг-молодший. — Зоя...

— Ну?!

— Ти хочеш мати власного оленя?

Очі Зої зблиснули.

— Так от, я довго думав, — продовжував Бодя, — і знаю, як тобі допомогти. Батько ж не допоможе, не сподівайся...

Тут довелося зніяковіти Зої. Вона розуміла, що Бодя вже дорослий хлопчик і здогадується про її стосунки із батьком.

— Що ти маєш на увазі? — тримаючи марку, сексуальна перукарка підперла руками об’ємні стегна.

— Та нічо... Ти знаєш, що один оленячий ріг коштує стільки ж, скільки молодий олень, а може, і більше?

— Правда?

— Правда.

— Ну то й що з того?

— Я... я можу дістати тобі ріг. І ти купиш оленя.

— Ой, який добрий хлопчик-кіркорівець! — засміялася Зоя. — А ти знаєш, що в’язниці переповнені отакими-от мисливцями за чужими рогами?

— Сподіваюсь, батько мене не посадить... — похмуро пробурмотів Бодя, і Зоя одразу ж припинила сміх.

— То що ти пропонуєш? Украсти ріг батьківського оленя?

— Саме так, — упевнено підтвердив Бодя і, опустивши очі, додав скоромовкою: — Я для тебе усе зроблю, Зою! Навіть сьогодні вночі — тільки скажи.

Зоя бачила, що хлопець не жартує. З одного боку, пропозиція була привабливою. Дійсно, якби продати ріг, то питання власного транспорту відпало б. З другого — це було небезпечно. А з третього — не обідніє Ройтберг, якщо поділиться рогом. А з четвертого — вона тут ні до чого. Нехай потім розбирається зі своїм синочком сам.

— Ну... Я навіть не знаю... — промовила вона, поправляючи на голові хустку. — Ти ж потім не відлипнеш. Знаю я вас... — А сама раптом подумала, що й ця ідея не така вже погана: поміняти старого Ройтберга на малого. Все одно достойних кавалерів поки що на її горизонті не спостерігається.

Зоя поправила на грудях квітчастий байковий халат, міцніше затягнула пасок, присіла на край трельяжу, виставивши вперед ногу в червоному капці з синьою облямівкою.

— Давай домовимося так, хлопче. Я тобі нічого не обіцяю. А ти мені нічого не пропонував. Добре? Я — жінка. Ти — чоловік. Маєш усе вирішити сам. Набридло мені з вами нянькатись. Хочеш зробити приємне — не питай. От запам’ятай це золоте правило. А тепер — іди собі з богом! Іди, іди: я вже півсерії через тебе пропустила!

Вона випхала Бодю за двері.

А за пару годин, коли вона вже дивилася «Секс і село» та куняла носом, у квартирі знову пролунав дзвоник. Захеканий Бодя витяг із величезної турецької сумки оленячий ріг і тицьнув його в руки розгубленої Зої...

...Згадавши цей нічний випадок, Зоя як підстрелена скочила з ліжка. Побігла до ванної кімнати. Там, старанно загорнутий у рушники, лежав ріг...

* * *

Справжній оленячий ріг від здорової тварини в повному розквіті сил, у пору статевої зрілості! Тобто кіло чи більше цінного лікарського препарату, тобто тисяча-дві або і три доларів, тобто оленятко, яке можна придбати на «чорному ринку»! Мати Божа! Здійснення мрій. Оленятка можна прилаштувати в стайню Ройтберга. Нехай посмикує ягель із загальної купи. Не збідніє Ройтберг! Думай, Зою, думай!

І Зоя почала думати. Спочатку про своє лімітоване в цій клятій столиці життя — гуртожиток для робітниць «камвольно-прядильного комбінату», про те, яким чином (довелося піти по головах своїх напарниць-прядильниць!) здобуто цю вбогу «готельку» в спальному районі, про вени, що здуваються на ще досить привабливих литках після зміни в перукарні. Тут Зоїні очі сповнилися сльозами і вона почала думати в іншому напрямку, адже плакати не любила. Олень, думала далі Зоя, це вже статус! Навіть заміжжя — звук порожній у порівнянні з цією розкішшю. Якщо ти під’їжджаєш у власній упряжці до ресторану і замовляєш там усього-навсього одну маленьку філіжанку кави, до тебе ставляться як до людини.

І Зоя уявила цю величну картину. І зомліла. І сіла, майже непритомна, прямо на пульт телевізора, що завжди лежав на дивані.

— ...тим, у кого олені замерзають у квартирах, президент пропонує щільніше заклеювати вікна, а краще — замовляти склопакети у фірмі «Смерх», — продовжував начитувати останні новини телеведучий Ян Євський. — Ідея розвинути власну галузь оленярства накрилася мідним тазом! Учора вночі підступно була укладена угода між оленярами Лапландії про пряме постачання цих тварин виключно до Росії. Отже, тепер доведеться платити неабиякі кошти за транзитне постачання цього транспортного засобу через кордони країн ближнього зарубіжжя. Таким чином ціни можуть підскочити щонайменше втричі...

Ян Євський іще щось говорив про «мідний таз», про втрачені ілюзії й завершив промову звичайним для нього гаслом: «Кохаймося!». Але Зоя вже не слухала. Виконувати цей заклик їй не було з ким, проте в ванній лежав ріг і, як вона зрозуміла з останніх новин, його треба якнайшвидше реалізувати!

Але яким чином? Надворі стояв білий день. Якщо вона понесе продавати ріг зараз, — сусіди помітять і хтось обов’язково запитає: «А що це ви несете, Зоє Павлівно?». І Зоя напевно знала, що вона почервоніє. Зоя була сором’язлива.

Отже, діяти слід пізно ввечері. Добре, що сьогодні у неї вихідний! Можна спокійно поміркувати. Зоя вже зібралася знову залізти під ковдру, аби надатися думкам, як у двері подзвонили. «Міліція!» — майнула перша думка. Зоя припала оком до вічка на дверях і з полегшенням зітхнула: у вигнутому скельці відобразилась спотворена склом гримаса Семена Василенка. Ніс у нього був довгий і червоний, очі — балухаті, нижня губа пішла під підборіддя... Зоя зітхнула, протерла вічко пальцем і відчинила.

— Ну ти уявляєш, — з порогу завівся Семен, — той козел хоче мене звільнити!!! Я роблю йому тираж, бігаю містом як смажений півень, першим приношу новини про найпрогресивніші технології з вирощування ягелю... А йому, бач, не сподобався мій нарис! Знімає його з номера, падлюка. Пропав гонорар! А це — три кіло ягелю!!!

Він увійшов до кімнати і підозріло оглянув усі кутки. Зоїне ліжко стояло розстелене.

— Не три, — сказала Зоя, — а один!

— Це ж чому? — нашорошив вуха Василенко.

— Подорожчання. Новини чув? — І Зоя переказала йому промову Яна Євського.

Василенко схопив пульт, натис на кнопку. На екрані знову з’явилася задоволена посмішка телеведучого:

— ...масштабна політично-економічна криза продовжує розвиватися. На тлі вчорашньої угоди розгорівся новий скандал у парламенті. Він стосується прав власності депутатів та самого президента. Зокрема, в цю мить тривають запеклі дебати про те, чи може президент користуватися службовою упряжжю, що складається з восьми оленів. Питання підняв блок Меланії Вітерміняйло. За пару годин пані Меланія буде гостем нашої студії. Не перемикайте!

Спересердя Євський переплутав свій «позивний» із закликом московського колеги Андрія Салатова, ведучого ток-шоу «Маленька праска», але після вимкнення звуку в студії самими вустами проказав фірмове: «Кохаймося!».

Цього разу спрацювало. Розгублений Семен Василенко згадав, чим лікується будь-яка хвороба, особливо — на нервовому ґрунті.

— Сонечко, я тільки руки помию... — ніжно прошепотів він і здригнувся від відчайдушного Зоїного крику: «Не треба!!!»

«Ось, де вона його сховала... — подумав Василенко. — Але ж як він мене випередив? Та й упряжі його на подвір’ї не видно... Може, хтось інший?»

— От, значить, де ти його ховаєш?! — уголос повторив свою думку Семен.

Серце Зої загупало і зателіпалося аж у горлі: «Заскочили!». Вона одразу вибудувала в своїй уяві підступний чоловічий ланцюжок: Бодя — Ройтберг — Василенко. Догралася, докрутилася!

— Так! — виклично сказала Зоя, адже добре знала, яким є кращий спосіб захисту. — А ти хіба не ховав би?!

Василенко уявив, як він заштовхує Ройтберга до ванної, і знову розлютився:

— Я б його там і по шматках розібрав! І вночі вивіз би по частинах. У різні кінці міста! Щоб і духу його не було!!!

«Ідея! — спало на думку Зої. — Але якщо Семен знає про ріг, чи варто приховувати? Може, він би допоміг і розпиляти, і зреалізувати? Дам йому п’ять відсотків за працю...»

— Добре, — сказала вона, — іди дивись!

Василенко розгубився. З одного боку, він хотів виглядати сміливим коханцем, справжнім мачо, котрий запросто витягне ненависного суперника в шкарпетках і трусах із ванної, з іншого, подумав він, навіщо це мені, якщо завтра знову треба йти на роботу. Хіба що шантаж? Яким чином? А ось яким! Василенко задоволено потер долоні і витягнув з сумки репортерський фотоапарат.

— Він роздягнутий? — пошепки запитав він Зою.

— Звичайно! В костюм не вбраний!

— Це добре... Робимо так: ти зненацька відчиняєш двері — і, поки він не оговтався, я його фотографую!

— Та як він може оговтатись? — здивувалася Зоя. — Лежить собі...

— П’яний? — ще більше зрадів Василенко, уявивши цей сенсаційний для пані Ройтберг кадр.

— Ти здурів? Як він може бути п’яним? Це ж нежива істота...

У Василенка волосся стало дибки, навіть запітніло вічко всюдисущого фотоапарата...

— Ти його ліквідувала? — захриплим голосом прошепотів він.

— Я? Це не я. Я хіба на таке здатна?!

Василенко нервово заходив по кімнаті. «Так, так, — гарячково розмірковував він, — звичайно ж був хтось третій! Картина зрозуміла: він прийшов так само, як і я. Побачив суперника... І в нього вистачило мужності і сил зробити те, про що я тільки мрію... Що тепер? — І знову підстрижене волосся Василенка дало про себе знати. — А тепер... все звалять на... мене. Де той третій? А раптом Зоя все продумала і під дверима вже чекає судовий інспектор із „понятими“?»

— Хто? Кажи, хто це зробив?! — закричав він.

— Бодя... — перелякано прошепотіла Зоя.

«Шекспір... „Гамлет“... Акт третій...» — промайнуло в розпашілій Василенковій голові. І він безсило опустився на диван.

— Господи... Що ж це робиться... Син убиває батька... Який жах...

* * *

Непритомний Василенко лежав на білих Зоїних подушках. Бідна жінка вже двічі почергово підносила йому до носа то пляшчинку з нашатирним спиртом, то його ж власні шкарпетки. Журналіст не реагував. Зоя вже уявляла моторошні заголовки в газетах: «Убивство знаного журналіста в квартирі невідомої перукарки». Думки її пішли в іншому напрямку. Питання про те, що робити з рогом, віддалилося на задній план, тепер треба було подумати про одне: що робити з тілом. Зоя десь вже читала подібне запитання. Здається, там була й відповідь. Але що то було? Зоя оглянула свою куцу книжкову полицю. Там стояло пару книжечок Данієли Стіл, жовто-чорний зашмульганий стосик «покет-буків» улюбленої Донцової, брошурка з жіночої психології «Сто засобів вдало вийти заміж». Ага, ось воно! Вітчизняний детективчик із красномовною назвою «Мерці». Пригадується, Зою зацікавило те, що авторка була головним редактором її улюбленого ілюстрованого журналу. Взагалі-то, Зоя вітчизняних книжок не купувала.

Зоя розгорнула книжку на першій сторінці й одразу ж натрапила на зловісну пораду: «тіло треба розчленувати...» — писала жінка, котра на фотографії, що була розміщена на обкладинці, зворушливо притискала до грудей оберемок ромашок. «Мати Божа! — перелякалася Зоя. — Членувати ріг — то одне, а ось це...» Вона оглянула бездиханне тіло коханця. Зоя відкинула книжку і вирішила використати останній шанс: залізла рукою під шафу, до сховку, і викотила звідти пляшку горілки. Горілку Зоя завжди завбачливо ховала «на чорний день». Відкрутила корок, піднесла до носа небіжчика.

Василенко замукав, на його обличчі смикнулися брови. Він був живий.

Зоя влила кілька життєдайних крапель йому до рота, — і Семен заплямкав губами, як немовля.

— Шляк би тебе трафив! — вилаялась усе ще перелякана Зоя Павлівна. — Що за мужик такий пішов нервовий!

Василенко замукав гучніше. Певно, виходячи з непритомного стану, він уявляв рідного Пантелеймона.

— Цоб-цабе, любчику... — лагідно промовила Зоя. — Пора прокидатися!

Поплямкавши губами і помукавши, Василенько нарешті відкрив очі. Над ним стояла Зоя з пляшкою... Василенко схопився як підстрелений.

«Понятих» не було, міліції також.

— За що Бодя вбив батька? — прямо запитав Василенко.

— Ти що, здурів, — здивувалася Зоя, — чи тобі наснилося? Чи пороблено?

— А хто ж тоді лежить у тебе в ванній? — наполягав Василенко.

— Ріг.

І Зоя розповіла коханцю все від початку до кінця. Кінець був оптимістичний:

— П’ять відсотків — тобі. За допомогу. Я сама не впораюсь.

— Реалізувати стратегічний продукт не так просто, — замислився Василенко. — П’ять відсотків на стайню не вистачить... Двадцять.

— А безкоштовні стрижки ти врахував? — обурилася Зоя Павлівна. — І все інше, — вона кивнула головою на ліжко. — А рибні котлети? А компот?

— А унітаз? А заміна кранів? — парирував Василенко. — А небезпека? Двадцять — і крапка!

Довелося кивнути головою.

— Отже, спочатку оглянемо пацієнта, — сказав Семен. — До речі, якщо будемо говорити, не дай боже говорити прямо — тільки «пацієнт».

— Добре, пішли оглянемо... пацієнта.

Зої було трохи прикро ділитися, але нічого не вдієш. І вона, тяжко зітхнувши, повела коханця до «святая святих».

— М-да-с... — промимрив той, оглядаючи ріг. — Великий, падла... (останнє слово швидше стосувалося суперника). Будемо пиляти. На чотири частини. Не менше. Схожу за інструментами.

— А далі що? — поставила логічне запитання Зоя.

— Далі? — замислився Василенко. — Далі треба пробиватися «догори»... Не будемо ж його продавати пересічним громадянам: закладуть одразу. Треба шукати мафіозі.

— Яким чином?

— Спершу підеш на громадські збори до мерії. Ти ж бачила по телевізору програму «Запитай у мера». Отже, підеш туди, придивишся до публіки: там бувають різні...

— А може, «самому» запропонувати?

— Головне — не квапитись. Придивишся спочатку. Заведеш знайомства. Можна й «самому»: гроші в нього є.

— Звісно, — погодилася Зоя, кинувши погляд на листівку, причеплену до люстра: на ній симпатичний мер посміхався, тримаючи в руках пакетик з ягелем. Унизу — його рукою — підпис: «Ягель — у кожну родину!». Той пакетик отримала і Зоя, і всі мешканці спального району, незважаючи на те, чи мали вони тварин, чи ні.

Особливо раділи такому пакункові підлітки з незаможних родин, котрі примудрилися використовувати це зілля для паління.

Василенко пішов додому за пилкою.

Зоя зняла бігуді.

З цього моменту в неї починалося нове життя. Зустрічати його в бігуді Зоя не хотіла.

* * *

Криза! Криза... Гостре слово, схоже на ніж або передні зуби пацюка, що точать стіну. Криза набувала загрозливих розмірів, пацюк вишкірявся і ширше роззявляв пащеку. Зуби виблискували з-під настовбурчених вусів.

Суспільство різко поділилося на «верхи» та «низи». А якщо це так, то, за визначенням застарілого, але актуального в цій ситуації вчення, — назріла революційна ситуація.

Ройтберг нервово гортав газети, напружено думаючи, яким чином врятувати своє видання, до кого примкнути. «Верхи» висунули програму негайної тотальної кастрації усього поголів’я оленів. Це було зрозуміло: вищий та середній клас мав у своїх стайнях не по одній, а по дві й більше упряжок. І старанно приховував цей факт від податкової інспекції. «Низи» з великими труднощами вигодовували не більше двох вихованців і нізащо не згоджувалися на їхню стерилізацію. «Верхи» бажали нагріти руки на імпортуванні оленів, «низи» мріяли мати приплід.

Лікарі, об’єднавшись у громаду «Цигапам», не могли визначитись, що краще: зробити з препарату дефіцит (підтримати політику кастрації) чи усе ж таки дотримуватися клятви Гіппократа. Але Гіппократ — то далеке минуле, а «цигапам» по триста доларів за упаковку — речі приємні й реальні.

Вагалися і власники таксо-оленів: такса підвищується, але кількість транспорту зменшиться, що означає безробіття і перехід водіїв-цоцобешників до категорії «низів».

Громадські жіночі організації — «Жінки-матері за свободу розмноження», «Оленева мати», «Природне запліднення» — виступали категорично проти знущання над тваринами.

Феміністичні організації — «Незалежна членкиня», «Стать і потяг!» та «Роги вгору!» — діяли радикально, закликаючи приєднати до тотальної кастрації і деякі верстви населення. Список до програми докладався. У ньому, крім політиків на наркоторговців, чомусь фігурували слюсарі, гінекологи та зубні техніки.

Генетики беззастережно підтримували можновладців, хитро і підступно посміхаючись у марлеві маски.

Молодь намертво стояла в опозиції.

Ройтберг витер піт із чола. Вимив руки після гортання преси і втупився в свою глянсову верстку. Вона явно вже не відповідала вимогам останніх подій. Пробіг очима заголовки: «Приплід рахують восени», «Олениха шоу-зірки Патрісії Поваляй народила оленятко. Фоторепортаж із місця події», «Олень, олень, де ти був?» — і все в такому ж ліричному дусі.

Поки що дебати не виходили поза межі друкованих органів, але Ройтберг шкірою відчував, що конфлікт назріває. До того ж він ніяк не міг забути халепу з любим Семом. Він був уже кастрованим на один розкішний ріг, і голова улюбленця весь час хилилася вбік. Сьогодні Ройтберг залишив його в стайні, а ввечері збирався виправити ситуацію відпилюванням другого рогу, адже бідаха Сем міг задихнутися під тягарем одного величезного рогу. До речі, треба позичити інструменти в рукастого Василенка. І поки він про це не забув, швидко набрав номер мобілки підлеглого.

— Слухай-но, — гукнув у слухавку без усякого привітання, — увечері закинеш мені пилку. Зможеш? Годині о дев’ятій! О’кей?

На тому кінці бездротового зв’язку запанувала тиша.

— Гей, ти там? — гукнув Ройтберг.

— Пилку? Тобі? Навіщо?

— Буду ліквідувати ріг у свого красеня, бо задихнеться, перетисне горлянку під вагою власної голови. Якась наволоч спаскудила тварину. Знав би хто — вбив би на місці. А ти чого перелякався? — після паузи підозріло промовив Ройтберг.

— Я? Ні! Я — нічого... Принесу.

— О’кей! — кинув слухавку Ройтберг. І знову схилився над версткою. Що робити? Кого підтримати? Про що писати?

Треба ретельно відстежити всі новини, а вихід чергового номера пригальмувати хоча б на тиждень...

Після прийняття цього мудрого рішення Ройтберг, не посвячуючи співробітників у свої міркування та плани, оголосив «короткий день» і вийшов на вулицю. Полоззя саней самі помчали його до будинку коханки. Час був, а настрій... Настрій підніметься...

* * *

Але він не піднявся! Більше того, дурна баба, ледь прочинивши двері, засмикнуті на ланцюжок, ні сіло ні впало вихлюпнула на його нову дублянку полумисок з чимось гарячим. Розгублений і мокрий, він сів у санчата і попрямував додому.

— Де ти був? — суворо запитала дружина.

— Їздив! — невизначено буркнув Валентин Самсонович.

— А чого ти весь мокрий і смердиш? — підозріло обнюхала дублянку дружина.

Справді, дублянка Ройтберга смерділа вчорашнім курячим бульйоном. «От клята баба!» — подумки вилаявся Ройтберг, маючи на увазі обох.

— В їдальні облився, — сказав він і одразу ж увімкнув два джерела інформації: радіо і телевізор. — Щось таке робиться в світі... Нічого не розумію... Катастрофа якась.

По радіо, як завжди в цей час на каналі «Культура», тривав «прямий ефір» Ніни Ворон. Журналістка ледь встигала промовити дві-три фрази, як на неї сипався шквал дзвінків. Тема була актуальна: «Олені у трипільській культурі». Гість студії, дослідник прадавніх вірувань, наполягав на тому, що ці горді тварини вперше зародилися саме тут, а вже потім тисячоліттями мігрували на Північ. Він наводив приклади наскельних зображень та малюнків на прадавньому кухонному начинні — кам’яних ножах, кухлях та карафах. На них олені зображувалися як свійські тварини, котрі не тільки охороняли помешкання язичників, але й використовувалися для верхової їзди, як поводирі для сліпих, як вихователі дітей і навіть запліднювачі жінок. Як доказ він наводив давні фрески, на яких було зображено любовні сцени між людьми й тваринами.

— На деяких давніх малюнках можна побачити людинооленя і зробити висновок, що міфічні істоти, яких у Греції називали кентаврами, — насправді виникли саме тут... — говорив гість студії.

— Вибачте — у нас новий дзвінок! — час від часу перебивала його Ніна Ворон, — і тоді студія наповнювалася істеричними криками збитих з пантелику пенсіонерів, котрі в цей час завжди слухали радіо:

— Шановна ведуча, — говорив приємний баритон, — я є величезним прихильником вашої передачі! У вас чудовий голос, чи не могли б ми зустрітися завтра о сьомій в...

— Дорога радіопередача! Я телефоную з Яготина; і у мене питання до гостя студії: як він ставиться до того, що яйця в магазині подорожчали на 22 копійки, а цукор — на цілу гривню?

— Митро Митрович, — відповідав на попередній дзвінок лагідний жіночий голос, — я як членкиня гурту «Східні дримбарі» хочу категорично заперечити: в нашому магазині ціна на яйця стабільна.

— О, це ви, Марто Петрівно! — радів дозвонювач. — Марто Петрівно, як ваша нога? Не болить? Допомогла уринотерапія?..

— Шановні радіослухачі, — укотре намагалася вгамувати активність громадян Ніна Ворон, — наша сьогоднішня розмова присвячена актуальній проблемі, яку я б окреслила так: чи варто каструвати наші історичні надбання?! Сподіваюсь, наступний дзвінок...

Наступний дзвінок удерся в ефір обуреним ревом:

— Шановний пане президенте, що ж ми за народ такий...

— Цей дзвінок, певно, не до нас, — перебила радіоведуча. — Нагадую: сьогодні в студії дослідник трипільскої культури, почесний член Академії наук... О! У нас ще один дзвінок.. Прошу, ви в ефірі!

— Каструвати треба всіх... — заскрипів на всю країну незадоволений голос чергового слухача. — Каструвати, пекти на пательнях, зодягати в іспанський чобіток, заганяти голки під нігті, періщити в хвіст і в ...

— Любі слухачі, — увірвала перелік тортур Ніна, намагаючись зберігати привітну інтонацію, — я прошу вас бути толерантними! А моє питання до шановного гостя таке...

Але раптом зачувся досить гучний кашель Академіка, і Ніна Ворон, як справжній професіонал, одразу виправили ситуацію:

— Поки наш гість готується приймати запитання, послухаємо музику!

В ефірі залунала пісня Степана Алаверди:

Над Сибіром сонце сходить

І заходить рано...

Проводжав на бій кривавий

Олень отамана.

«О, отамане, мій любий,

Таж візьми з собою! —

Повезу тебе, голубе,

До самого бою!»

«Ой, мій вірний рогоносець,

Я ж не маю права:

Раптом куля тебе скосить,

На тобі ж — держава!

Хто ж тоді її засіє,

Ягель хто відриє?

Хто ж серденько оленяче

Китайкою вкриє?...»

Пісня була задовга, та й передача добігала кінця. Ройтберг непомітно для дружини перехилив дві чарки коньяку, ховаючись за оксамитовою портьєрою, де в кутку на підвіконні давно зберігалася закуска у вигляді добряче обкусаного шматка сиру-брі, і перейшов до зали, де на повну гучність працювало інше джерело найправдивішої інформації. Поклацав пультом.

Ага... «Парламентські новини»... Камера показувала сесійну залу без жодного коментарю. До неї урочисто входила група жінок-депутатів, тримаючи за краї величезне вовняне полотно. Пройшовши повз інші стільці, вони зупинилися поруч із трикутною трибуною, котру нещодавно покинула фракція «Захист довкілля», і... змахнули покривалом. З нього полетіла вовна. Депутати позатуляли носи. По залі залунали гучні «апчхі». Жінки під команду Меланії Вітерміняйло «Раз-два... Разом!» накрили порожні місця цією ковдрою. На екрані виникла фігура парламентського журналіста.

Біля нього стояла притрушена вовною, але задоволена пані Вітерміняйло.

Журналіст, безсоромно позираючи за виріз її декольте, попросив прокоментувати те, що відбулося.

— Ми, свідомі люди України, категорично закликаємо інших бути такими ж свідомими патріотами рідної батьківщини! Ніколи! Я повторюю: ніколи не гризти лапландській тварюці українську калину!!! Тому сьогодні всю ніч патріоти антикорупційної фракції та їхні вірні посестри плели цю символічну ковдру з вовни власних оленів, аби вкрити ганьбою порожні місця тих, хто продовжує хибну політику з насаджування цього неприродного засобу пересування на теренах нашої рідної багатостраждальної батьківщини!!! Кас-тру-ва-ти! Кас-тру-ва-ти!!! — почала скандувати вона прямо в мікрофон, і оператор поспішив вимкнути камеру.

Наступне ввімкнення. Біля камери стояв президент, мікрофон в руках телеведучого явно тремтів.

— Пане президенте... — не встиг вимовити він, як постать гаранта конституції вмить обросла мікрофонами конкуруючих телеканалів і питання потонуло в тисячі інших питань.

— Шановні друзі, — почав говорити він. — Любі мої. Мої маленькі вірні друзі. Славний народе України... Дорогі співвітчизники! Брати і сестри... Колеги... Рідні! Безцінні...

Не встиг він висловити свою думку, як на екран, затуляючи приємне обличчя, знову випливла червона від гніву пані Вітерміняйло: «Каст-ру-ва-ти! Каст-ру-ва-ти!!!» — і з почуттям виконаного обов’язку попливла далі, розсікаючи натовп своїм потужним килем.

Ройтберг напружено вдивлявся в екран.

— Люльок, — гукнув він до дружини, — а каструвати — це дуже боляче?

Дружина працювала у ветеринарці і зналася на цих делікатних питаннях.

— Скоро дізнаєшся... — пробурмотіла вона з передпокою, все ще роздивляючись плями на чоловічій дублянці. — Це, до речі, бульйон... Прокислий бульйон. Відколи це ти почав харчуватися в дешевих забігайлівках?..

Але Валентин Самсонович не відповідав. Він знову стояв за оксамитовою портьєрою і сумно дивився на свою велику стайню. У ній мучився однорогий Сем. Невже доведеться вчинити над ним ще одну наругу?! Випивши ще чарку, Ройтберг розчулився і підійшов до дружини з тилу — вона якраз починала мити підлогу:

— Льолю, — сказав він, — коли щось — каструєш сама... Свої руки — не чужі...

Дружина була жінкою аполітичною, дивилася лише серіали, увесь час поралася на кухні, і тому її несподівано жорстока відповідь змусила Ройтберга пустити ще одну довгу сльозу.

— Не переживай: відкручу власними руками — без наркозу!

* * *

Пізно ввечері, не дочекавшись дзвінка підлеглого, Ройтберг вийшов у двір. Вдома не сиділося. Муки сердешного Сема ятрили душу. Він зазирнув до стайні. Сем стояв біля стіни, впираючись своїм єдиним рогом у стіну, аби зберегти рівновагу.

— Потерпи ще трохи... — прошепотів Ройтберг і нервово оглянув двір: — «Ну якщо ця падлюка не прийде, звільню завтра ж!»

Аж ось в арці замаячила знайома постать — Василенко. Під пахвою він ніс щось загорнуте в цупкий папір. Вигляд у нього був зацькований, на щоках і на носі набрякли червоні судини. «П’яний!» — промайнула думка. Але Василенко наблизився, і гострий нюх Ройтберга вловив лише запах розпашілого чоловічого тіла. «Якщо він з таким амбре ходить на інтерв’ю, — подумав Ройтберг, — зрозуміло, чого в нього нічого путнього не виходить!»

— Приніс? — запитав він.

— Авжеж! — І Василенко розгорнув папір.

— Ого! — обпікся Ройтберг ще гарячим лезом. — Ти що, дрова пиляв?...

Василенко автоматично сховав руки до кишень:

— Та той... Як його... Діти просили ялинку...

— Так літо ж надворі!

— Та... Ну, так... Літо... А що?..

Ройтберг тільки рукою махнув і знову подумав: «І що в ньому знаходить клята бабьонка?»

— Пішли, — наказав він, — допоможеш рога спиляти. А то зовсім змучилася тварина...

Василенко якось дивно відводив очі. Ройтберг підозріло зиркнув на нього. А раптом це він? Він скоїв цей злочин?! Наступна думка була ще жорстокішою: а раптом він, цей недоносок, і є «оленевий маніяк»? Треба перевірити: Сем одразу впізнає свого кривдника.

— Пішли до стайні! — знову наполегливо наказав Ройтберг. — Я триматиму. А ти пиляй! Самому не впоратись...

Він вимкнув сигналізацію, задзеленчав ключима, обережно скру тив колючій дріт і відсунув загорожу. В стайні було тихо і тепло. Ройтберг підштовхнув колегу до оленя і уважно стежив за реакцією останнього. Але Сем довірливо потягнувся до гостя. Від того приємно пахло оленем.

— Я його потримаю, а ти давай... — І Ройтберг охопив міцну шию тварини.

Якби він знав, яку важку роботу проробив Василенко годину тому! Цей ріг був точнісінько такий, як і той, що тепер лежав у ванній Зої Павлівни Пікач у вигляді трьох неоковирних обрубків. Семен поплював на свої мозолі і взявся до роботи.

— Знав би, яка падла це зробила — примовляв Ройтберг, погладжуючи тремтячі боки Сема, — закопав би в землю живцем! Кишки б повипускав!

Нарешті ріг відвалився, і переляканий, але звільнений олень застрибав стайнею.

Чоловіки з полегшенням зітхнули, вийшли зі стайні. Ройтбер увімкнув сигналізацію. Трохи постояли біля паркану, запалили. Морозна ніч спускала на землю прозорі зірки, вони висіли над світом, немов золоті павучки на тонкій павутинці. Світ був сповнений гармонії.

— А пам’ятаєш, брате... — почав Ройтберг, на якого природа завжди діяла як пурген, — як ото ми з тобою...

Він хотів зануритись у сентиментальні спогади, пригадавши, як у зовсім юні роки, ще на першому курсі, вони вчилися цілуватися «по-справжньому» на помідорах... Але, поглянувши на похмуру постать колишнього друга, кинув цигарку в сніг і продовжив так:

— Назріває така криза, мало не покажеццца... Буду скорочувати штат.

Він узяв величезний ріг під пахву і попрямував до свого під’їзду. Самотня штатна одиниця тоскно дивилася йому вслід. Зірки мерехтіли.

Зі стайні долинали солодкоспокусливі звуки: звільнений від тягаря Сем узявся до діла.

«Нічо, нічо... — подумав Василенко. — Погуляй наостанку!»

Він остаточно визначився: «низи» вже категорично не могли жити по-старому!

* * *

Зранку Зоя засіла за телефон. Розгорнула папірець, що дав їй Василенко, з номером автовідповідача приймальні мера й текстом, котрий треба сказати в слухавку, і почала накручувати диск.

— Алло, алло?! Приймальня? Я б хотіла записатися на громадський телевізійний прийом до пана мера.

На автовідповідач вона надиктувала своє ім’я, прізвище, сімейний стан, професію, адресу та контактний телефон. Після довгого гудка почула живий і навіть, як їй здалося, сексуальний баритон:

— Перукарка — це добре. Ви проста перукарка?

— Тобто? — не зрозуміла Зоя.

— Ну, мається на увазі, ви ж не чиясь особиста перукарка — якого-небудь відомого політика чи шоу-зірки? Ви ж не маєте міжнародного диплому чи власного салону в центрі міста? Нам потрібні тільки пересічні громадяни... Не викладаєте в інституті імені Потопельского перукарське мистецтво?

— А це можливо? — з надією пискнула Зоя.

— Це — ваше запитання до мера?! — розсердилася слухавка і вже збиралася залунати короткими гудками.

— Ні! Ні! Хай Бог милує, — швидко сказала Зоя і зазирнула в папірець, написаний Василенком. — Я проста перукарка зі спальної околиці. Одиначка...

— Мати-одиначка? — задоволено наголосив баритон.

— Хай Бог милує, — знову повторила Зоя. — Просто самотня беззахисна жінка. Вже другий рік живу без гарячої води. У всіх вода є, а в мене — нема-а-а-а.

— М-угу... Хороша проблема, — сказав баритон. — Якраз наступного четверга тема зустрічі пана мера присвячена сантехніці. Можете приходити. Я вас записав. На вході вам дадуть перепустку, ім’я вже буде занесено до комп’ютера. Зауваження для учасників шоу... тобто, вибачте, зустрічі таке: в приміщення мерії забороняється проносити гострі предмети, великі валізи, вогнепальну зброю, отруту. Забороняється приходити в коротких спідницях, перуках, із нігтями, довшими за два міліметри, із декольте нижче п’ятьох сантиметрів від рівня ключиць. Білий верх — чорний низ. Усе зрозуміло, жіночко? І — ніяких провокацій. З’явитися треба за півгодини до початку трансляції, щоб провести репетицію.

Зоя подякувала і поклала слухавку. Її взяли сумніви щодо проникнення в мафіозні структури в такий спосіб. Щось у плані Василенка було не так.

Як вона перед камерою буде пропонувати ріг? Кому? Таким самим, як вона?

Але нічого вже не поробиш, треба робити хоч якісь кроки.

Зоя навалила на розпиляні роги різного ганчір’я і почала збиратися на роботу. Навіть телевізор, як це робила завжди, не увімкнула...

* * *

... І це була помилка. Адже події стрімко розгорталися. Це було видно по червоних очах Яна Євського, Грети Безпулик, Елочки Лазар та інших працівників різних інформаційних програм. Тільки встигай клацати пультом!

Що й робив розгублений Валентин Самсонович Ройтберг та інші свідомі громадяни, стурбовані кастраційною кризою в парламенті.

— Партія «Кошлатий друг» у повному складі сьогодні прийшла до місця праці ПІШКИ! — повідомляв Ян Євський; і на екрані виник сюжет: голова партії — високий молодик з довгим волоссям, стягнутим на потилиці, — гордо, наче Мойсей, вів крізь снігові замети купу людей у дублянках та валянках. За ним дріботів репортер.

— Ми категорично проти знущання над тваринами! — важко дихаючи говорив голова партії «Кошлатих», долаючи нерозчищені гори снігу. — На знак протесту віднині ми ходитимемо пішки! Якщо наша позиція буде зігнорована, кожен з нас — головним чином, здорові чоловіки і дівчата віком до 35 років — зобов’язалися носити молодого оленя вагою до 65 кілограмів на власних плечах! Ми за екологію і рівні права між людьми і тваринами! Закликаємо всіх свідомих громадян приєднатися до безпрецедентної акції «Любиш кататись — люби і оленя носить!».

На іншому каналі лагідним голосом викладала свої новини Елочка Лазар:

— На тлі розколу суспільства, котрий набуває все більших масштабів, нарешті виокремилися партії-лідери, котрі очолили два непримиренних рухи. Це партія «Наше — Краще!», котра вже сьогодні вночі склала антикастраційну програму, яка підтримує розвиток вітчизняного оленярства та вступ до міжнародної співдружності «Європейський Олень — Суспільство Без Загроз» — ЄОСБЗ, та партію «Гегемонів» — запеклу супротивницю об’єднання із західними супердержавами. Ситуація в країні набуває загрозливих та небезпечних форм протистояння. Слідкуйте за випуском новин на нашому каналі!

Відважна Грета Безпулик вела прямий репортаж від будівлі Верховної Ради, вкриваючись снігом і долаючи завірюху. Тут відбувалася, на перший погляд, подія незначна, але цікава. Як завжди, у перших лавах заколотників виступила інтелігенція, зокрема письменники. Санкціонована «Нашою — Краще!» акція мала ліричну назву: «Остання грудка». Працівники клавіш та монітора, відшукавши у своїх шухлядах з рукописами грудку сухого спирту (дехто, скориставшись моментом безкоштовного піару, замаскував під це дефіцитне паливо кубик звичайного рафінованого цукру), вийшли до можновладців, аби спалити власні опуси і таким чином продемонструвати протест проти кастрації!

Велика група творців почала свою ходу від центрального майдану. Попереду на широких ношах четверо молодиків несли велетенський стилізований ріг, до якого була прикута чарівна брюнетка з однією оголеною груддю. За процесією бігла молодь із Києво-Могилянської академії. Студенти голосно вітали своїх кумирів і, скориставшись зупинками, підписували у них книжки.

«Дивись-но, — благоговійно перешіптувалися в юрмі, — це ж брати Парканови!» — «А то хто?» — «Який?» — «Та ось, в чорних окулярах?» — «Це ж сам Чук Бокал, темнота!» — «Йой! — скрикували дівчата. — Я бачу Андрія Ховича!!! Я зараз помру!!!» — «А кого вони ото несуть?» — цікавилися всі.

«Здається, це — Роксана Завушко!» — «Ти здурів? Вона ж стрижена» — «Тоді — Фріда Гирич! Точно!» — «Пацан, ти що, обкурився? У Фріди знаєш які цицьки! Ого-го!!!» Натовп коливався і поволі приєднувався до мітингуючих.

Побачивши наближення процесії, Грета Безпулик дала відмашку операторові, той почав наводити камеру на збуджені обличчя митців, тим часом Грета вела репортаж:

— Як завжди, у часи народних зрушень, попереду виступають ті, хто є ототожненням сумління нації. Ось вони — митці!!! Ви можете побачити їхні схвильовані обличчя. Особисто я впізнаю багатьох діячів сучасного літературного процесу: це...

Грета скосила очі до списку, котрий приховувала в рукаві шиншилової шуби. (Ройтберг, сидячи по той бік екрану, зловтішно посміхнувся, адже в нещодавньому інтерв’ю «Вітчизняному Оленяреві» пані Безпулик зізналася, що не читає вітчизняних письменників.)

— Це... — повторила Грета, намагаючись розібрати прізвища в списку із прикладеними до нього фотографіями. — Це...

— Ганьба продажному телебаченню, яке не платить вчасно бабки найманим сценаристам! — несподівано сунувши свою пику до камери, брутально вигукнув у мікрофон один з демонстрантів, і Грета, швиденько звіривши фото із прізвищем, радісно продовжувала:

— Це — Ульян Олесенко! А ось я бачу кумира демократично налаштованої молоді пана Бажана, поруч із ним крокує юний геній, який не побоявся вийти сьогодні на мороз, — Лель Дервіш. Звичайно ж, прихильники літератури впізнали і пані Марту Ос, і пана Позалізянського, і ветерана конкурсу «Шоколадне слово» Покатюху, і таких корифеїв, як Пенклубков, Кононаденко, Влодко Кляр та Федір Дюк...

Вона продовжувала зачитувати список, поки ненажерливе вічко камери впивалося в засніжену грудь жінки на ношах.

Аби припинити це неподобство, пані Безпулик звернулася із запитанням до представницького вигляду жінки з очима переляканої сарни та з чорним чоловічим портфелем у руці, котра стояла поблизу:

— Представтеся, будь ласка!

— Ми видавництво «Нірка»! — несподівано дзвінким голосом закричала жінка, вчепившись в мікрофон трохи вище того місця, де його тримала пані Безпулик. — Ми прийшли підтримати своїх авторів і взагалі всіх письменників у благородній справі захисту свободи пересування!

— Що тут має відбутися? — продовжувала Грета, смикаючи мікрофон до себе і критично оглядаючи довге чорне пальто і капелюшок співрозмовниці.

— Ми, видавництво «Нірка», прийшли підтримати своїх... — жінка з очима сарни помітно хвилювалася: їй кортіло скористатися нагодою і сказати якомога більше, — ...своїх авторів — кращих авторів у світі!!! До речі, ось там — вона з гордістю тицьнула пальцем у прикуту до рогу жінку, — саме наша авторка! Орися Шушиленко — модель В’ячеслава Зайцева, колишній радник міністра юстиції, автор відомого роману «Ідіоти»! Книгу можна придбати у книгарні за адресою...

Грета Безпулик зробила непомітний знак оператору, але сарна в капелюсі встигла прокричати адресу крамниці та ще й підступним прийомчиком вихопити мікрофон з рук розгубленої журналістки. Другою рукою вона вже витягала з натовпу якусь фарбовану блондинку зі словами: «А це теж — наша авторка!!! Вона написала роман „Зухвалі роги відрубають!“» Блондинка сором’язливо посміхнулася і зненацька показала в камеру язика. Грета Безпулик, як учениця, котру викликали до дошки, гучно дмухнула на свій чуб і спробувала відібрати знаряддя своєї праці. Це їй вдалося лише після того, як жінка в чорному пальті й капелюсі з крисами, зібравши довкола себе однодумців, почала скандувати: «На-ше-кра-ще! На-ше-кра-ще!!!»

З деяких вікон Ради вмить висунулися розпашілі обличчя прихильників партії «Гегемонів»: «Каст-ру-ва-ти!!!» «Каст-ру-ва-ти!» — і в натовп полетіли гумки, скріпки, ручки, паперові кульки, яблучні недогризки, недоїдені бутерброди з сьомгою та навіть настільні гіпсові статуетки.

Далі камера знімала з безпечної відстані. Глядачі могли спостерігати, як прикуту жінку зняли з нош, а натомість під ріг почали скидати грудки сухого спирту. Після багатьох зусиль (адже рафінованого цукру виявилося трохи більше, ніж спирту) вогнище зайнялося. Письменники почали жбурляти в нього теки з рукописами. Камера давала крупні плани титульних сторінок: «Солона Оленюся», «Снігові дослідження оленевого сексу», «Гін демократичного оленя», «Поклоніння оленю», «Дванадцять оленів», «Оленіада в Житомирі», «Оленіум»...

— Ну ось у такий спосіб наші митці намагаються довести... — завершувала сюжет пані Безпулик, — довести, що... що...

— ...пити на морозі — шкодити здоров’ю! — знову нахабно вигулькнув перед камерою той самий брутальний тип, котрий зіпсував їй настрій від самого початку.

Грета знервовано смикнулась, непомітно штовхнула його ногою і повернулася до камери:

— Що... що криза в країні наростає! — радісним голосом закінчила вона. Під крики «Каст-ру-вати!» і «На-ше-кра-ще!» червоне вічко камери згасло.

Грета полегшено зітхнула і вжила звичайної рідної ненормативної лексики...

...Валентин Самсонович Ройтберг не міг цього чути. Але сидячи на своєму дивані, в унісон вимовив те ж саме.

* * *

Наступного дня Зоя Павлівна Пікач почала збиратися на прийом до мерії. Уночі вона не стулила очей ані на хвилину, тричі виходила до ванної кімнати помацати обрубки. Уранці вона старанно зрізала нігті й почала напружено думати, чи є в її гардеробі «білий верх — чорний низ». Біла напівпрозора водолазка з люрексом не підходила. Чорні лосини часів юності, котрі вона часом носила в хаті, аби спокусити то одного, то другого коханця, — теж. Вона згадала про знайому шинкарку з місцевого генделика і почала набирати її номер. На щастя, шинкарка мала сьогодні другу зміну і була вдома.

— Виручай, подруго! — сказала Зоя. — Хочу позичити в тебе одяг...

— Ну, тих трусів, що я тобі показувала вчора, звісно, не дам! — відрізала шинкарка Муся. — За тиждень принесуть такі самі — тоді й купиш! Я ж тобі казала: треба було брати одразу! Хоча на твою...

— Не про те мова, — увірвала її Зоя, — мені потрібна біла блузка і чорна спідниця! Ті, що ти одягаєш на роботу!

— Та ти що?! — вигукнула здивована Муся. — Це ж кам’яний вік! Кого збираєшся спокушати?

— Господи, та нікого. У мене ділова зустріч.

— Яка? З ким? Розповідай!

— Нема часу на балачки, — поглянула на годинник Зоя. — Побачиш сьогодні по телевізору. В шістнадцять нуль-нуль.

— Капець! — захоплено прокоментувала Муся і печально додала: — Але блузку треба прати. Я її вчора кетчупом замастила. Навмисно.

— Навіщо? — запитала Зоя, прикидаючи, чи встигне попрати, просушити й попрасувати уніформу.

— Ну, знаєш, отих, що нишпорять по хатах... Тих, з телевізора, що перуть «Тайдом» і кажуть: «Ви ще не в білому — тоді ми йдемо до вас!». Не прийшли, гади! Ще там з ними Вєрка Сердючка ходить... А я ж її так люблю...

Муся була проста і довірлива.

— Добре, — сказала Зоя, — я сама поперу. Тільки ти мені її негайно принеси, бо в мене обмаль часу — треба зачіску зробити. Або малого свого пришли. І не забудь спідницю!

Подруги побалакали ще з годинку про переваги «Тайду» над «Аріелем», одностайно вирішили, що «Ваніш» повна фігня, а мило «Дуру» — вигадка мужиків-імпотентів, бо самі дурні. Не встигла Зоя покласти слухавку, як у двері подзвонили. Невже Мусьчин малий із важливим згортком?!

Але на порозі стояв Бодя... Бульйон Зоя використала ще вчора. Довелося відчинити двері. Головне не пустити нахабу далі передпокою.

Як завжди, Бодя жував велику кулю з п’ятьох зелених гумок. Рот його був переповнений слиною. Зоя зморщилася.

— Ну?.. — сміливо сказав Бодя тоном техаського рейнджера і густо почервонів.

— Що — «ну»? — знервовано повторила Зоя і почала розчісуватися перед люстром.

Бодя зомлів і, як годиться, видув велику кульку.

— Ну... Як там ріг?

— Та ти що, хлопе, шантажувати мене прийшов? Який такий ріг?! Ріг — то мертвий вантаж, клопіт один. От будуть гроші... Тоді побачимо. А зараз нема про що говорити... Половина справи не рахується.

Бодя напружив чоло, втягнув кулю назад.

— Я згоден і на половину... справи, — пробурмотів він.

— Себто?.. — не зрозуміла Зоя Павлівна.

— Ну, той... — сказав Бодя, і знову з його рота полізла зелена куля.

— Ти ким хочеш бути? — спробувала перевести розмову Зоя, поглядаючи на годинник. — Мабуть, склодувом?

Бодя знову напружився.

— Не хочу... — промимрив він.

— А чого ж ти хочеш?!

Бодя голосно втягнув кульку.

— Ти можеш дихати нормально? — суворо запитала Зоя. — Кажи і йди геть: у мене обмаль часу!

Бодя витер рота, пару разів жуйнув і наважився:

— Сек...усу...

— Чого? — не зрозуміла чи вдала, що не розуміє, Зоя Павлівна.

— Ти обіцяла... — пробурмотів Бодя.

— Кажу ж тобі, йолопе: ріг — то півсправи. Відпиляти ріг може кожний!

— Ну... Нехай буде півсправи... — сказав Бодя і ледь стримав бажання дмухнути в глевкий кавалок, котрий перекочував у роті.

— Та як ти собі це уявляєш? — засміялась Зоя. — Ногу показати тобі, чи що? Якого ще «секусу»?

— Не-тра-ди-ці-й-но-го... — по складах вимовив Бодя і видав «на-гора» таку кулю, що Зоя змушена була відступити на два кроки в тісному передпокої та випустила з рук гребінець.

Скориставшись нагодою, Бодя швидко витяг з кишені касету з яскравими красномовними малюнками:

— Ось тут усе показано...

Зоя прийшла до тями.

— Ах ти шмаркач! Негідник! Крадій! Таке пропонувати! Півсправи йому подавай! Це ж треба, що вигадав! Півсправи!!!

Зоя зареготала. І бідолашний Бодя інтенсивно запрацював щелепами.

— А ну кажи мені, що ти маєш на увазі? — наступала на нього Зоя Павлівна, відтискаючи до дверей. — Кажи мені прямо! В очі дивись! Я сказала в очі!

Бодя розгублено замекав. Ситуацію врятував дзвінок у двері. Розпашіла Зоя рвучко розчахнула їх. На порозі стояв шинкарчин малий із підозрілим згортком в руках.

Бодя закляк, поглядаючи то на нього, то на згорток — з рота самі по собі полізли цілі грона зелених куль. Недосяжна Зоя здалася йому ще недосяжнішою. Ледь не збивши хлопця з ніг, він вискочив на сходовий майданчик, ляснувши малого по худенькому плечу:

— І тебе обдурить, братан... — прошепотів він і хилитаючись пішов вниз.

Зоя взяла пакет з одягом. І пішла замочувати блузку.

Висновок із візиту Боді вона зробила один: треба якнайшвидше позбутися речових доказів і перевести їх в надійний грошовий еквівалент.

* * *

Рівно в дві години за київським часом Зоя Павлівна Пікач відкрила гаманець. Порахувала невтішний вміст. Грошей вистачало на таксооленя в один кінець. Нічого, вирішила Зоя, скоро матиму свій транспорт, а до такої поважної установи, як Мерія, треба їхати з шиком.

О третій вона вже спускала ніжку з санчат навпроти величної будівлі на Хрещатику. Піднялася сходами, на яких сиділи демонстранти з плакатами, боязко увійшла до приміщення. Сек’юриті перевірили її данні, ретельно оглянули сумку, потикали лазерними паличками в зачіску, видали бейдж і пропустили на широкі сходи, вкриті червоним килимом. По обох боках сходів курилися сандалові свічки. Звіддаля лунала мелодійна музика... Тиша і спокій. Релакс. Зої здалося це дивним, — і вона чхнула. За спиною залунали такі ж стримані покашлювання. Зоя озирнулася: разом із нею сходами піднімалися інші учасники програми «Зустрічі у мера»: жіночки з дітьми, бабусі, обвішані орденами ветерани. Кожен відчував важливість моменту. Процесію спрямували до великої приймальні. Десяток молодих людей у білих простирадлах (звісно, то були не простирадла, але збентежена Зоя вирішила, що перед трансляцією їх поведуть до лазні) заснували серед натовпу, роздаючи кожному якісь папірці. Отримала такий і Зоя.

Це були ноти...

— Увага! — звернувся до людей чоловік з тим сексуальним баритоном, котрий Зоя вже чула по телефону. — Кілька хвилин уваги, панове!

Він вишикував громадян, прослухав їхні запитання, роздав номерки черги, за якою вони мали виходити до мікрофону.

— І ще одне. Коли з’явиться пан мер, залунає музика. Усі мають встати і проспівати текст, який прикладається до нот! Домовились?

Громадяни дружно захитали головами. Ордени ветеранів мелодійно задзеленчали. Зоя знала слова державного гімну на пам’ять і почувалася спокійно.

Усіх завели до зали, розсадили за столики. Поки розставляли камери і тягнули кабель, Зоя розглядала президію. На невисокому подіумі за довгим столом сиділа огрядна жінка з рясними, випаленими пергідролем буклями, схожими на рурки, в котрі можна було б просунути палець. А поруч... Зоя зовсім непристойно роззявила рота... Поруч із жінкою примостився розкішний чорношкірий чоловік у білому смокінгу і з чалмою на голові...

— Це пан мер?... — благоговійно прошепотіла вона у вухо дідуся з іконостасом на грудях.

Дідусь обвів її зневажливим поглядом:

— Та ви що, жіночко, газет не читаєте, телевізора не дивитесь?! От люди пішли — нічого їх не цікавить. Хіба з такими ото державу відбудуєш?! Це його духівник. З самого Гондурасу!

Зої стало соромно, але вона вирішила поставити ще одне запитання:

— А та пані — його дружина?

— То Радник із Сантехники! — знову обурився дід. — Генеральний директор комунального господарства.

Зоя хотіла ще щось запитати, але залунала музика, повмикалися камери і до президії увійшов симпатичний чоловік у чорному костюмі з привітною посмішкою на вустах. Він зробив у повітрі кілька магічних пасів, звернутих до чорношкірого. Духівник відповів такими ж жестами. Після того залунала музика. Усі встали. Зоя вже готувалася заспівати «Ще не вмерла...», але вчасно схаменулася: музика була зовсім іншою. Зоя зазирнула в папірець.

І разом з усіма старанно заворушила губами:

— Він із нами!

Із нами Він!

Він завжди із нами!

Слухай своє серце!

Розкрий свою душу

Назустріч своєму батькові!

Оле-оле-оле-оле!

«Мабуть, ідеться про оленів...» — вирішила Зоя.

Далі все пішло як завжди. Мер проголосив недовгий спіч, звертаючись головним чином до жінки з буклями. Тон його не передбачав для неї нічого доброго:

— Ось тепер ви нам усе і розповісте, шановна! При всьому народові! Народ хоче знати, чому ви відключаєте воду! З яких таких причин?

Обличчя жінки вкрилося плямами.

— Як господар міста і громадянин, я хочу знати, — продовжував пан мер, — чому в крані немає води?! Хто перший? — звернувся він до зали і непомітно поглянув у свою теку. — Чи є в залі пані Поплужко, заслужена пенсіонерка державного значення?! Прошу вас, шановна, вийдіть до мікрофону і скажіть усе, що ви думаєте! Не бійтесь! Мер — з вами і за вас!

До мікрофона, встановленого перед президією, вийшла бабця в зеленій хустці — пані Поплужко, котрій випало щастя бути номером першим.

Вона вхопилася за мікрофон і з ненавистю блимнула на жінку в президії.

— Немає, хай його трясця, тої води! Вже другий рік немає! — заволала вона так голосно, що звукорежисер змушений був змікшувати звук на пульті. — Немає! Кручу той кран, як корові хвоста! Байдуже! Прийди-но, стерво (на цьому місці пильний звукорежисер пустив в ефір рятівне «п-і-і-і»), прийди, поживи отак-от!

— Ваша адреса? — перервав її мер.

Бабця назвала адресу, мер зробив якусь позначку в своєму нотатнику і суворо поглянув на радницю:

— Що ви можете сказати у відповідь громадянці України?

Жінка агресивно затрусила буклями. Давня ЖЕКівська загартованість далася взнаки, вона не спасувала:

— А ви платили за ту воду?! — жваво включилася вона до дискусії, і бабуся Поплужко втупилась в підлогу. — Коли все уплочено, то й вода є! А то позвикали!

— Як ви говорите з народом? — зробив зауваження пан мер тремтячим від обурення голосом. — Завтра ж щоб у пані в квартирі була вода! Я особисто приїду — перевірю! Сідайте, рідна, на місце — завтра у вас буде вода. Ви яку хочете? Гарячу чи холодну?

— Теплу! — не розгубилася старенька.

— Чуєте, пані хоче теплу! — звернувся мер до радниці. Та струсонула буклями і теж щось записала на папірці.

Бабця перехрестилася і відійшла від мікрофону, сіла і задоволено витерла губи краєчками хустки.

Зоя мала йти двадцять другим номером. У неї був час уважно роздивитися публіку. Але вже й на перший погляд було зрозуміло: план Василенка виявився невдалим. Не те місце. Не та публіка. Хоча... Зоїн погляд упав на чорношкірого духівника. Хоч людина і божа, але ж і не бідна... До того ж іноземець: перешле ріг у той Гондурас — і кінці у воду! Зоя послинила вказівні пальці й підправила ними нафарбовані брови...

Поки вона думала, до мікрофону вийшла жінка з немовлям — вона була сьомою.

— Шановний пане мере, — сказала вона, — я мати-одиначка, і відсутність води — то є злочин проти тих, хто наважився народити дитину в наші непевні часи...

Зоя зі здивуванням помітила, як з-під золотих дужок окулярів мера поповзла справжня сльоза...

Потім виступав той свідомий дідусь, котрий сидів поруч із нею. Він повідомив, що в їхньому будинку майже в усіх горять труби. Принаймні, додав він, так кажуть самі сантехніки і ніколи не приходять на терміновий виклик.

Наступна виступаюча вдалася в розлогий екскурс про далеку Мексику, де Марія Кальвадосо купала своє дитя від Хуана Карлоса в забрудненій хімікатами воді, від чого в немовляти сталася амнезія... Зоя теж дивилася цей серіал — вона ледь стрималася, аби не встати і не пояснити дурепі й самому пану мерові, що амнезія сталася з самою Марією, а немовля народилося від Карла Хуареса. Зоя ненавиділа неточності й тих дурних бабів, які все перекручують на свій лад і переповідають тим, хто не встиг подивитися чергову серію. А потім хіба розберешся? Зоя вже хотіла підвестися. І досить учасно, адже нарешті зачула своє прізвище:

— Чи є в залі перукарка пані Зоя Пікач? Просимо до слова!

Зоя встала. Зробила звичний рух: огладила блузку на грудях, смикнула вниз спідницю, поправила зачіску... Краєм ока помітила, що чорношкірий духівник зиркнув на неї своїми чорними як ніч очима. «Клюнув!» — вирішила Зоя і повільно пішла до мікрофону.

Стала перед камерами та президією. Привітно змахнула рукою — надіслала вітання Мусьці, уявляючи, як та, вмираючи від заздрості, заклякла перед екраном.

— Прошу, висловіть вашу думку! — лагідно підбадьорив її пан мер. І Зоя несподівано розгубилася.

— Я проста перукарка зі спального масиву міста Києва... — невпевнено почала вона, привітно зазираючи в чорні очі темношкірого. — Я дуже хвилююсь...

— Не хвилюйтеся, громадянко, — посміхнувся мер. — Тут усі свої. З вами — народ України!

Зоя із жахом уявила, як тисячі, а можливо, мільйони громадян дивляться на її обтягнуті спідницею стегна.

— Я проста перукарка... — повторила вона, ковтаючи повітря, мов викинута на берег риба, — і від імені перукарів нашого району... — Це було щось зовсім не те, що вона збиралася говорити, — і від імені та за дорученням... — Зоя поглянула в лагідні очі пана мера, котрі випромінювали суцільну приязнь до таких простих перукарок, як вона, Зоя Павлівна Пікач. — І від імені та за дорученням усіх перукарів нашого району... — сміливіше продовжувала вона, — хочу подякувати панові меру за те, що... — вона напружила чоло і несподівано підморгнула чорношкірому, — ...що в нас у перукарні завжди є вода!!! — нарешті вигукнула вона. — Слава пану меру!!!

Учасники передачі, захоплені цією промовою, скочили з місць, почали аплодувати.

— Істинно кажу вам, — прошепотіла пані Поплужко, — він посланець Божий!

— Слава Україні! — скромно відгукнувся мер, підвівши долоні вгору, аби стишити овації.

Шалені оплески потонули в звуках музики. Громадяни одностайно вхопилися за папірці з текстом...

Він із нами!

Із нами — Він...

Оле-оле-оле...

Передача добігала кінця. Мер спортивно зіскочив із трибуни, назустріч йому потягнулися сотні рук, він тис кожну і швидко прямував до виходу.

Усе закінчилося.

Вимкнулись камери.

Задоволені громадяни пішли до гардеробу. Сандалові палички догоріли і почали неймовірно смердіти.

Зоя почувалася як недоґвалтована. Вона шукала очима чорношкірого духівника, але той вже десь зник. Одягаючи пуховик, Зоя тоскно думала про те, що додому треба добиратися пішки. У глибокій задумі вона вийшла останньою. І... на порозі зіштовхнулася з чорношкірим. Він стояв біля залізної брами сек’юриті, вже одягнутий в розкішну шубу з хутра горностая, і дивився на неї. У Зої перехопило подих. Ось воно! Спрацювало! Тепер не розгубитися б! Зоя посміхнулася посмішкою, мільйон разів випробуваною на клієнтах перукарні, і швидко пройшла повз горностаєву постать. Прийомчик спрацював. Постать галантно розчахнула перед Зоєю двері.

— Дякую... — скромно сказала Зоя і стишила крок, помітивши, що внизу на духівника чекала упряж.

— Жєнчін! — гукнув до неї чорношкірий красень. — Жєнчін!

Зоя зупинилася, подумки моделюючи пропозицію щодо продажу рогу.

— Жєнчін, ві такой красівій... — продовжував чорношкірий.

Зоя зашарілася.

— Такой красівій... А ві хочете буті багатій і щасливій?

Зоя розгубилася. Такого в неї ще не було, щоби ось так одразу...

Він поліз до своєї шуби і почав порпатись у великій нагрудній кишені.

Зоя ошаліла від несподіваної удачі. Зараз він дасть їй візитівку і запропонує зустрітися. Вона впевнено кивнула, мов зачарована, слідкуючи за його рукою. Чорна рука з двома діамантовими каблучками нарешті випірнула з кишені. У ній була брошура «Як урятувати свою безсмертну душу? Десять корисних порад». Зоя механічним жестом узяла книжечку. Чорношкірий торкнувся рукою її чола, зробив кілька пасів і швидко побіг сходами вниз. Задзеленчали дзвіночки, рипнули полози, в повітрі просвистіло пужално...

Упряж розтанула в хурделиці.

Зоя плюнула собі під ноги. План Василенка провалився...

* * *

У квартирі Семена Петровича Василенка панував безлад. Діти бавилися з Пантелеймоном. Оксанка зав’язувала йому на рогах стрічки, Павлик намагався дресирувати, даючи команди «сидіти-лежати», олень мукав і витягував шию до кухні, де теща варила йому баняк перлової каші.

Тесть, запросивши у свій куток за шафу сусідського ветерана, вголос читав газету з останніми новинами, Ілона Павлівна прала.

Скориставшись цією метушнею, Василенко прокрався до телефону і набрав номер Зої. З передачі, яку вони подивилися всією родиною, він не зрозумів, чи вдалося Зої вийти на покупця. До того ж, ніби щось відчувши, Ілона Павлівна зауважила, що остання з виступаючих — справжня курва і вона не здивується, якщо завтра та опиниться в президії. Як на гріх, тесть, хоч і був підсліпуватим на одне око, сказав, що бачив «тую курву» в районній перукарні і двозначно поглянув на зятя: «Навіть знаю, хто з тою курвою має справи. Але за дві гривні не скажу...»

— Ну як? — прошепотів у слухавку Семен.

— Хочеш урятувати свою грішну душу? — іронічно промовила Зоя. — Порада перша: щоденно міняй шкарпетки! Порада друга: не їж на ніч варених яєць! Порада третя: більше ніколи сюди не телефонуй! — І в слухавці залунали довгі гудки.

І це була остання крапля в остаточному громадському визначенні Семена Петровича. Двадцять відсотків накрилися. Кохання брутально потоптали. Діти дістали. Дружина... тесть... теща... Ягель?!

Василенко поглянув на годинник: було пів на першу ночі.

— Всім — спати!!! — несподівано закричав він моторошним голосом.

З кімнати басом відгукнувся голодний Пантелеймон, теща вронила баняк з перловкою, ветерани за шафою поквапились дзенькнути чарками, Ілона Павлівна вимкнула пральну машину, діти заревіли.

— Тато збожеволів, — пошепки повідомила їм Ілона Павлівна.

Усі пішли спати...

Нарешті Василенко міг зосередитись. Узяв радіоприймач, зайшов до ванної, накрутив іноземну хвилю, припав вухом до приймача.

«...чуми добре зберігають тепло в умовах похолодання... — говорив голос ламаною українською мовою, — п’ятсот тисяч чумів виділили своїм братам із Півдня трудівники Півночі...»

«До чого тут чуми?» — здивувався Василенко, вимкнув приймач. Охопив голову руками. Повідомлення начальника про скорочення штату не давало йому спокою. У серці здіймалась люта класова ненависть.

«Доведеться каструвати Пантелеймона... — подумав Василенко. — На знак протесту! В ім’я патріотизму! І нехай усе горить синім полум’ям! Ще побачимо, хто кого?!»

Населення хати старанно сопіло, вдаючи глибокий безтурботний сон.

«Учора в газеті писали, як один оскаженілий покидьок уночі порішив усю свою родину...» — з тривогою думала Ілона Павлівна, намацуючи під матрацом «Венетто» качалку для тіста.

Тесть, накрившися ковдрою і підсвічуючи літери сальною свічкою, дочитував газету і жував огірок. Теща вже хропла.

Василенко зайшов до Пантелеймона, почухав улюбленця поміж рогами, — олень довірливо потягнувся до рук господаря, обнюхуючи — чи не приніс той щось смачненьке.

Наступні дві години сцена в оленячій кімнаті дуже нагадувала оповідання Антона Павловича Чехова про візника Іону. Олень слухав довгу сповідь хазяїна і пряв вухами.

— Ось так, брате, — закінчив свою промову Семен. — Треба — то треба... Я тебе добре розумію: не хочецца... А кому, скажи, хочецца? Пробач, друже...

На ранок він остаточно визначився: завтра ж він вступає в партію «Гегемонів» і першим поведе Пантелеймона на кастраційний пункт!

* * *

У квартирі Ройтбергів теж не спали. Дружина, одним оком поглядаючи в телевізор, щось плела з вовни, насмиканої з Сема. Валентин Самсонович у глибокій задумі сидів під торшером, гортав нову газету. Редактором був його колишній товариш. Око зупинилося на статті, що мала назву «Мороз посилюється»:

«Мороз (34 градуси за Цельсієм) посилюється. До приміщення Верховної Ради наближаються санчата з елітними номерами (чотири оленя: 3, 4, 7 та 14 років) Меланії Вітерміняйло (68 років). Пані повільно підіймається до місця своєї роботи (43 сходинки вгору), в її руках — нова сумочка з оленячої шкіри. Охоронець (22 роки) несе над нею снігозахисний щит (діаметр — 3 метри). Слідом приїжджає упряж (п’ять оленів: двоє по 3 роки, троє по 8 років) її опонентки Катерини Пшонко (35 років і 7 місяців). Пані Катерина в шубі фіолетового відтінку, в яскраво-білих у синю смужку унтах (2 штуки), за нею швидкою ходою марширує прес-секретар (45 років на вигляд). Усі поспішають на позапланове засідання. Обидві пані дали короткі коментарі нашому кореспондентові (19 років).

Пані Вітерміняйло (68 років): „Екстрене засідання присвячено питанню кризової ситуації, що утворилась у країні останніми днями. Вісім оленів для одної президентсько ї упряжі — то є порушення конституційного права. Крім того, ці тварини заполонили наші міста і села, вони знищують посіви ячменю. А вчора мені доповіли про напад скаженого оленя на дітей Яготинського інтернату. Я і наша фракція виступаємо за тотальну кастрацію всього поголів’я, включно із повним та остаточним знищенням!“

Пані Пшонко (35 років і 7 місяців): „Ми перевірили всі дані й з’ясували, що пані Вітерміняйло володіє дев’ятьма приватними фермами, оформленими документально на її родичів, де розводить оленів. І вимоги її фракції щодо кастрації та знищення тварин спрямовані на утворення штучного дефіциту на лікарський засіб цигапам, виробленням якого займається зять пані Меланії!“

Питання кореспондента (19 років): „Якого віку зять?“

Пані Пшонко (35 років і 7 місяців): „Я...“

Пані Вітерміняйло (68 років): „Сама така!..“

...Мороз (34 градуси за Цельсієм) підвищився до 35 і 9 десятих градусів...

Ройтберг відкинув газету. Поглянув у вікно на свою стайню.

І прийняв остаточне рішення: завтра ж він піде записуватися в групу підтримки партії «Наше — Краще!».

Він люто блимнув на дружину, котра плела рукавички. Спиці, мов два скальпелі, загрозливо зблискували в її руках. Вона гнівно сопла. Кастрації не буде, вирішив Ройтберг.

* * *

Зої знову снилася чудова вечірка. Цього разу її учасниками, крім самої почесної гості — Зої Павлівни Пікач, убраної в шкіряний корсет від Дайани Стежкиної, були зірки шоу-бізнесу. Публіка сиділа за столами, що прогиналися під тягарем червоної ікри в великих кришталевих тазах. На сцені витанцьовував стриптизер. Він був убраний у хутряні шорти, жилет та унти, на голові мав капелюх із рогами, на руках — рукавички, що формою нагадували копита. Атмосфера була напруженою.

— Дивіться, це — Зоя Пікач! — почула Зоя з-за столика, де сиділа сама Патрісія Поваляй.

Дівчата в люмінесцентних ліфчиках з групи «Імодіум», плутаючись у своїх довжелезних ногах, підійшли до столика Зої Павлівни і по черзі приклалися до її руки з двома діамантовими каблучками. Рука Зої чомусь виявилася чорною, із рожевою долонею. Зоя зробила кілька пасів у повітрі. До неї підскочив офіціант:

— Це ви продаєте ріг по двадцять тисяч доларів за кіло? — нахабно і голосно запитав він.

Зоя скрикнула уві сні й перевернулася на інший бік. Сон продовжувався. Стриптизер стрибав по подіуму вже без унтів. Світло блимало, музика грала гучніше. Ось він скинув хутряний жилет і підморгнув Зої. У зал полетіли рукавички. Усі шалено зааплодували. Музика стишилася, і натомість залунав звук барабанних паличок: стриптизер почав стягувати шорти. У залі запанувала мертва тиша. На останньому етапі стриптизер уповільнив рухи, а потім рвучко спустив шорти, гордо поглядаючи на зал. Під шортами нічого не було. Геть нічого, крім двох досить волохатих ніг!

— Вступайте в партію «Гегемонів»! — раптом вигукнув кастрований стриптизер.

Зоя Павлівна тихо охнула і впала обличчям у тазик із червоною ікрою. Вона задихалася. Над її зануреною в солону масу головою знову пролунав противний голос офіціанта: «Жєнчін, скільки коштує кіло оленячого рогу?..»

Зоя прокинулась. Вона лежала, зануривши обличчя в подушку. Була третя година ночі.

Треба негайно позбутися рогу, остаточно вирішила Зоя. А коли будуть гроші — купити корсет у Дайани Стежкиної!

* * *

Ця ніч взагалі була неспокійною. Першими це відчули троє людей без певного місця проживання, котрі зібралися розпалити вогнище біля колій міського вокзалу з метою погрітися і поласувати печеною картоплею. Згодом вони представились журналістам як Сірий, Мох та Петро Петрович. А розповіли ось що.

...Хлопці насмикали газет із поштових скриньок прилеглих до вокзалу будинків, знайшли затишну місцинку неподалік останньої колії, розпалили вогнище, вкинули туди картоплю і, не витрачаючи часу, почали звичну нічну «розминку» настоянкою, зробленою власноруч на валокордині та бруньках ягелю. Не встигли зробити по першому ковтку, як довкола колії почався незрозумілий рух. Її нечутно почали оточувати люди в жовтих куфайках. Вони вишикувалися струнким ланцюгом і чекали на прибуття паротягу, який уже блимав здаля своїми жовтими очиськами.

Сірий, Мох та Петро Петрович не домовляючись підвелися і з величезною прикрістю, використовуючи давній чоловічий спосіб, загасили полум’я. У клубах пару, що з шипінням здійнявся вгору, загинула і картопля. Петро Петрович для конспірації швидко поклав зверху свою діряву куртку. Усі троє пригнулися до землі.

Тим часом потяг загальмував. Люди в жовтих залізничних куфайках накинулися на вагони і почали тягати з них великі об’ємні пакунки і передавати їх ланцюгом до вантажних упряжів, що стояли неподалік від колії. Двоє (з вигляду — керівники) зупинилися в кількох кроках від принишклої компанії. Запалили. Почулися приглушені голоси:

— Куди веземо? До штабу?

— Мабуть, що так... Знадобляться, гадаю, за пару днів...

— Скільки тут?

— Зараз подивлюся накладну! Ага, ось... Сто двадцять чукотських чумів, п’ятдесят киргизьких юрт і... І один індіанський вігвам. То, наскільки я розумію, буде штабний...

Люди працювали вправно і швидко. За годину сани від’їхали. Паротяг зі скреготом посунув на запасну колію. Сірий, Мох та Петро Петрович повставали з землі.

— Щось, хлопці, намічаєца, — сказав найсвідоміший з них, Петро Петрович.

— Давно пора! — сплюнув Мох.

— Пора! — відгукнувся Сірий.

— Звісно, що пора!!! — підтвердив Петро Петрович.

Луна донесла голоси до маленької будки чергового, в якій блимав каганець. На перший погляд здавалося, що там нікого немає. Але то лише на перший погляд, затьмарений «ягелівкою»...

У будці сиділи «молодооленівці» на чолі з онуком нічного чергового діда Опанаса.

— ...гарна назва для організації... — промовив онук, замислено дослухаючись до відлуння і випускаючи в прочинену хвіртку цівку диму. — Отже, план дій такий...

І всі схилилися над столом, де лежав шматок білого ватману...

...Наступний незрозумілий епізод, згодом так само змальований усюдисущими журналістами, розгортався в центрі міста, в казино «Сан-Бабіло». Там, скупчившись довкола грального столу, зібралися завсідники — діти та онуки парламентарів. Хостес та круп’є з благоговінням спостерігали за мажорами.

— Не п’ють? — пошепки з подивом перемовлялися вони.

— Не п’ють, гади... Нічого не замовляють... Щось там вирішують...

— Може, гроші скінчилися? Зараз зателефонують татусикам. Мабуть, вирішують, скільки просити...

— Навряд чи... Там про якісь відбивні йдеться...

— Відбивних хочуть...

— Будуть їм відбивні...

— Тихо...

Діти та онуки сперечалися. Дехто — в складі восьми чоловік — підвелися і демонстративно вийшли із зали. Решта знову схилилися над зеленим полотном. У їхньому перешіптуванні вчувалися слова «ягель», «наколоти», «відбивні», «козли», «яйця»...

Кухар на всяк випадок тримав на вогні розпечену пательню до самого ранку. Але замовлення на яйця з відбивними під ягелевим соусом він так і не дочекався.

... У глухому якутському селі в одній з напівзруйнованих будівель задзеленчав телефон — єдиний телефон на всю околицю. Він дзеленчав досить довго. (Згодом і там був відзнятий сюжет документальної стрічки «Як усе починалось?») На стіні висіла пожовкла афіша: маленький чолов’яга у стильній шубі з писцевим каптуром, в унтах із візерунками ручної роботи, сидить на нартах з красунею в таких самих розшитих унтах. Унизу великими червоними літерами написано: «Ми поєдєм, ми помчімся!». Народний артист СРСР...

Народний артист нарешті добрів до телефону і промовив щось сонним голосом. («Якого біса?» — запрацював перекладач на тому кінці дроту).

Потім Народний артист виструнчився і знову щось промовив («Якого дідька? Про це вже всі забули!» — синхронно переклали дозвонювачу на тому кінці дроту). Потім обличчя народного артиста зблиснуло ентузіазмом, і він знову щось сказав у слухавку («Добре. Готуйте зустріч...») Потім він ще щось довго говорив. Відповідальна особа і перекладач одночасно поклали слухавки.

— Що він ще хоче? — запитала відповідальна особа.

— Щось казав про «вогненну воду з великої землі»... — знизав плечима перекладач.

— Добре. Зустрінемо за першим розрядом... Готуйте інструкцію та оркестр...

...У невеличкому шахтарському місті також не спали. На квартирі пенсіонерки Н. (прізвище встановити не вдалося) тривало спонтанне засідання клубу ветеранів ЖЕКу № 148. Слово взяв заслужений працівник шахти імені Запрядько пан С.С. Протокол зберігся. Імена законспіровано.

Короткий зміст доповідей згодом вдалося поцупити членкиням-пенсіонеркам місцевого осередку діаспори «Наше — Краще!».

С.С.: «Ми одностайно проти встановлення на нашій території розплідників оленячої загрози! Я точно знаю (бо чув на власні вуха): в закинутих шахтах ворожі сили, що мають підтримку з-за кордону, збираються встановити таємні ферми штучного запліднення домашньої худоби, як-от: корови, кози, вівці і навіть ні в чому не винні кури!»

Н.: «Довкола нас — запроданці США. Підтримаймо земляків. Адже саме на нашій землі народився відомий російський поет Геннадій Амхатов! Не дамо спаплюжити пам’ять поета!»

С.С.: «Саме тут великий Чернишевський знайшов прототип героя свого роману „Шо дєлать?“ — мужнього того, як його, Рахметова... Так зачєм же?!»

Н.: «Єто ж очінь і очінь...»

С.С.: «Товариші! Брати! А чи є в нас горілка (рясно закреслено)?..»

Записи уриваються...

У кінці. Ухвалили: «Корінь женьшеню три дні настояти на розведеному до 22 градусів спирті... (рясно закреслено). Борошна 300 грамів, дві склянки молока (рясно закреслено)... Віагра (рясно закреслено)...»

Одне слово, ніч була незатишною...

* * *

Уранці мешканці великого міста, котрим пощастило заснути, були розбуджені стукотом сокир, виском електропилок та дрилів. Висунувшись із вікон, вони побачили, як на вулицях та майданах бригади робітників установлюють щось на кшталт трибун. Бригади працювали так вправно, що опівдні все місто було вкрито дерев’яними підмостками...

А з різних боків до центрального майдану з’їжджалися колони різнобарвних упряжів.

Попереду дужі молодики несли транспаранти й лозунги. По них громадяни могли швидко зорієнтуватися, до якої з колон приєднатись. «Оленям — стайні! Ягелю — лани!», «Олень не захоче — гегемон не вскоче!», «Приватне оленярство — майбутнє країни!», «За батіг — з чистими руками!».

«Шкідливим оленям — сала за комір!», «Перетворимо роги на корисний цигапам для народу!», «Лапландській тварюці — ні!».

Обидві колони швидко розросталися і розходилися на два боки майдану до цистерн «польових кухонь», де кухарі розливали гарячий суп та роздавали оберемки сіна та ягелю.

В обох таборах немов гриби виростали містечка. В одному — швидко зводилися чуми та юрти, на протилежному боці, взявшись за лопати та відбійні молотки, демонстранти рили землянки.

В обох таборах ревіли і буцалися олені, в яких, за невтішним прогнозом зоологів, якраз починався шлюбний період.

Облаштування тривало до глибокої ночі. Люди похилого віку, жінки й несвідомі громадяни спостерігали за всім цим з тротуарів.

— Так колись мій батько будував вузькоколійку!.. — замріяно милуючись працею «Гегемонів», говорив один старий.

— А мій, — єхидно звертався до нього другий, — рив Біломорканал!

І, зиркнувши один на одного з-під чола, приєдналися до роздачі супів у протилежних таборах.

— Кажуть, що увечері тут буде виступати сама Патрісія Поваляй! — казали в натовпі.

— І Патрісія Поваляй, і Пані Корок, і «Імодіум», і «Жива курка», і «Сміх Віри Мії», і «Очерет Клари Цеткін» — перераховувала зірок шоу-бізнесу молодь.

Серед юрби снували дівчата в кольорових капелюшках з пір’я — розповсюджувачі програмок дійства:

«Офіційна частина.

— Виступ лідерів партії „Наше — Краще!“ (початок в 21:00, тривалість — 30 хвилин. Ліва трибуна, за адресою...).

— Виступ лідерів партії „Гегемони“ (початок в 21:10, тривалість — 15 хвилин. Права трибуна, за адресою...).

— Проголошення гасел і слоганів. Загальне скандування (тривалість — 5 годин).

— Обмін враженнями без застосування вогнепальної зброї (тривалість — 58 хвилин).

— Обмін враженнями із застосуванням брандспойтів та сльозогінного газу (тривалість — 5 хвилин).

— Відпочинок, медична допомога (тривалість — 2 години).

Неофіційна частина.

— Виступи популярних вітчизняних та закордонних рок-груп.

— Уривки з опери „Оленяр за Збручем“.

— Виступи митців, пересічних громадян в режимі „Прихована камера“.

— Привітання закордонних гостей.

Початок в 21:00.

Вхід — вільний».

* * *

— Не пущу! — затулила бюстом вхідні двері Людмила Вікентіївна Ройтберг.

Валентин Самсонович стояв у передпокої одягнутий, із батогом у руці та ключами від стайні.

— Не пущу! — рішуче повторила дружина, наступаючи на нього і відтискаючи до спальні. З кишені її фартуха виглядав клубок зі встромленими в нього спицями. — Досить! Наїздився! Тепер ходитимеш пішки, зраднику!

— Та ти що? — здивувався Ройтберг, котрий спершу подумав, що рідна дружина піклується про його, Ройтбергове, життя.

— Наїздився, кажу! — гнівно повторила дружина і несподівано додала: — Кастрація неминуча!

Ройтберг розгубився ще більше. Такого удару в спину він не очікував.

— Це ж хто тебе зазомбував? На роботі? — запитав він.

— На роботі! — сміливо і нахабно відгукнулася Людмила Вікентіївна. — І не зазомбували, а навчили уму-розуму. Ми тепер там усіх каструємо. Усіх! Котів, собак, папуг і навіть акваріумних рибок! Курси проходимо. Тренуємося. Приносить якась дурепа свого котика із запаленням легенів, а ми його — чік!!!

Вона зробила в повітрі характерний жест, і Ройтберг помітив, що очі дружини дивно зблиснули.

— Люльок, — миролюбно промовив він, поглядаючи на двері, — Люльок, ти ж ніколи не цікавилася політикою... Що це з тобою? Ти перевтомилася?..

— Помиляєшся, любий, — продовжувала насуватися дружина. — Поки ти «їздив», я прозріла! Шкідливому коту... тобто... оленю — сала за комір!!! Не пущу! Лапландській тварюці — ні! Я, до речі, тепер у партії Меланії Вітерміняйло.

— І посвідчення маєш? Покажи!

З боку чоловіка це був стратегічний хід. Пані Ройтберг послабила натиск і гордо зашарілася:

— Звісно, що маю. Я бригадир районного осередку! І Богданчик наш там. І мама моя. Усіх записала! І тебе, до речі, також... Так що сиди і не рипайся!

— Не вірю...

— Зараз покажу.

Ройтберг зробив вигляд, що знімає дублянку. Людмила Вікентіївна, втративши пильність, повернулася до трельяжу в передпокої, почала ритись у шухляді. Ройтберг, щільно притиснувшись до стіни, почав просуватися до дверей. Оминувши об’ємний зад дружини, рвонув двері й вискочив на сходи.

Ліфт викликати не став, а стрімко побіг униз. Згори лунав крик обдуреної дружини. Вона ще довго репетувала в прочинене вікно, аж доки упряж не виїхала в круглу арку. Валентин Самсонович вправно працював батогом, Сем весело і стрімко летів по снігу, звільнений від тягаря своїх рогів. Решта оленів ледь устигали за своїм вожаком.

...Семен Василенко вів сходами загнузданого Пантелеймона. За ним урочисто несли невеликі ґринджоли всі члени родини: тесть, теща, дружина та Павлик, мала Оксанка тримала в руках похідний казанок, у якому лежало все необхідне: зубна паста зі щіткою, бритва, мило та брошурка з програмою партії «Гегемонів».

Теща голосила, тесть інструктував, як діяти у випадках газової атаки, Ілона Павлівна мовчала і розмірковувала про те, що вона буде робити, якщо Василенко не повернеться: «Перш за все викличу сантехніка... Нехай ставить новий бачок. Прости Господи... Батьків згодом треба відселити: з ними особистого життя до смерті не влаштуєш... Запишусь на томологічні курси, це нині модно...» Пантелеймон злизував вапно зі стіни разом із гаслами, котрі вже встигли з’явитися в під’їзді.

Родина вийшла на подвір’я. Семен по черзі поцілував дітей, сів у санчата, змахнув батогом: «Цоб-цабе!». Пантелеймон зрушив з місця. Теща послала навздогін хресне знамення, тесть відкозиряв, приклавши руку до кролячої шапки, дружина зітхнула і остаточно вирішила, що все ж таки в першу чергу купить пароварку.

Зоя Павлівна, підперши рукою щоку, в глибокій задумі застигла у ванній кімнаті перед кавалками свого дорогоцінного скарбу. Цілий статок лежав біля її ніг мертвим вантажем! Кому пропонувати? Де той «чорний ринок», про який увесь час розповідають по телебаченню в програмі «Кримінал»? І як туди потрапити? А як перти ріг через усе місто?

«Або пан — або пропав...» — нарешті скинула з себе заціпеніння Зоя.

Розстелила на дивані плед, на ньому — чисте простирадло, зверху розіклала трикутником мережану хустку. Обрала найбільшу частину рогу і вправно сповила його. Розправила мереживо, прикрила ним трикутничок отвору. Виглянула на двір: нікого, упряжі вже пороз’їжджалися.

Зоя замотала голову білою пуховою хусткою, насунувши якомога нижче на чоло, вдягла куртку, перехрестилася, дивлячись в люстро.

Через хвилину з будинку спального району великого міста вийшла жінка із немовлям на руках.

Вона йшла крізь хурделицю.

І громадяни, побачивши її, витирали з облич скупі сльози.

* * *

Дійшовши до міста за пару годин, Зоя розгубилася. На вулицях відбувалося щось неймовірне. Величезний натовп коливався, як море, скупчувався біля трибун і великих екранів, по яких ішли прямі трансляції для тих, хто не зміг пробитися в перші ряди. Скрізь стояли чумові та підземні містечка, палали вогнища, працювали польові кухні...

Зоя, механічним рухом погойдуючи ріг, зупинилася біля екрану.

На лівій сцені відбувався концерт.

«Мабуть, Євробачення...» — подумала Зоя.

На сцену вискочив ведучий, вхопив мікрофон і вигукнув: «Оленям — стайні! Ягелю — лани!!!» Натовп довкола Зої почав в унісон вигукувати те ж саме.

Ведучий, немов диригент, розмахував руками в такт вигукам. Коли вони стишилися, він знову взявся за мікрофон:

— Громадяни! — вигукнув він. — Брати і сестри! Зараз, у цю саму мить, відбувається круглий стіл антикастраційної коаліції. Майте терпіння! Кому холодно, запрошуємо танцювати разом із групою «Бджоли»!

«Точно, Євробачення...» — впевнилася Зоя.

На сцену вискочили троє молодиків у різнобарвних шаликах, з гітарами в руках. Динаміки працювали на повну потужність. Хлопці голосно заволали в стилі репу:

— Кастрації — ні!

Коаліції — ні!

Сепарації — ні,

Ні — фігні!!!

Оленям — так!

Ягелю — так!

«Нашому — краще!» —

Так! Так! Так!

Повторивши речитатив разів із двадцять під скандування публіки, котра смикалася в шаленому танці, музики зійшли зі сцени.

Натомість вискочив ведучий і знову прокричав гасло про оленів і ягель, подиригував багатоголоссям і запросив усіх зберігати спокій. А потім знову заволав у мікрофон:

— І знову — сюрприз! Сьогодні спеціальною чартерною упряжжю з далекої півночі до нас завітав народний артист братньої країни. Він приїхав, аби підтримати партію «Наше — Краще!» і віддати свій голос за її славних лідерів! Зустрічайте...

Складне подвійне ім’я артиста потонуло в звуках досить запальної музики. Зі свистом і гиком на сцену викотилися стилізовані нарти, запряжені чотирма дівчатами-моделями, зодягнутими в хутряні купальники. З нарт зліз маленький чоловічок похилого віку в погризеній міллю білій шубі з каптуром. Голова його затрусилася в такт звукам:

— Ми паєдім, ми памчімся

На алєнях утрам раннім

І атчаянна варвьомся

Пряма в снєжнаю зарю-у!

Ти узнаіш, што напрасна

Називают Сєвєр крайнім,

Ти увідіш: он безкрайній!

Я тебе єго

Дарю-у-у-у!!!

Егей-егей!

Люди пенсійного віку, котрі ще пам’ятали цю запальну якутську пісеньку, ридали і довго викликали співака на біс. Виходячи на останній уклін, червоний і розпашілий від випитого за кулісами портвейну та несподіваних, давно забутих овацій, представник братнього народу вигукнув у мікрофон:

— Моя продєлала такій далекій дорога, щоби сказати вам: народ Якутії — з вами! А щоби у вас було таке ж гарне життя, як і у нас, голосуйте за... (він напружив чоло) Голосуйте за партію «Гегемонів»!

Толока заревла обуреними голосами, з усіх боків почувся свист. Артист прийняв це за знаки визнання і захоплення. До нього підскочив конферансьє і щось виразно почав пояснювати на вухо. Нарешті артист кивнув і знову зробив крок до мікрофону:

— Моя приїхала, щоби сказати вам: голосуйте за...

Толока напружилася і затихла. Задоволений реакцією, артист упевнено хитнув головою:

— ...за партію «Гегемонів»! — і з почуттям виконаного обов’язку попрямував за сцену, де на нього вже чекала група організаторів на чолі з ведучим.

Глядачі могли бачити, як у ту ж мить енергійно заколивалися брезентові куліси. Вони коливалися хвилини зо дві. Потім з-за них вискочив розпашілий конферансьє, на ходу поправляючи краватку, що вибилася з-за коміра дублянки:

— Брати і сестри, — гукнув він до натовпу, — наш гість так розхвилювався від вашого теплого прийому, що переплутав, за кого мав агітувати. У нього обмаль часу — він негайно виїжджає в інші регіони нашої країни. Отже, він вибачається і просить переказати, щоби ви голосували за партію «Наше — Краще!» На-ше-кра-ще! На-ше-кра-ще!!! — почав диригувати він, і неприємний інцидент потонув в інших, більш важливих емоціях толоки.

На правому боці майдану грав духовий оркестр. Під трибуною, плутаючись у валянках, танцювали пари.

Перебігши з однієї трибуни на іншу, конферансьє швидко взяв ситуацію у свої руки:

— Брати й сестри! Робітники й селяни! — відсапавшись, прокричав він. — Засідання антикастраційного круглого столу затягується. І можливо, буде перенесено на завтрашній день. Прошу всіх зберігати спокій! Лапландській тварюці — ні!!!

Його голос потонув у сотні задоволених вигуків.

— Поки ми чекаємо на рішення наших лідерів, — продовжував конферансьє, — прошу вас послухати «Апасіонату» у виконанні соліста Большого театру...

— Нечєловєческая музика... — прошелестів благоговійний шепіт у рядах «гегемонів».

На сцену викотили білий рояль...

Усі, хто мав мобільні телефони з цією мелодією, піднесли їх угору, ввімкнули звук і почали розгойдуватися в такт рухам піаніста...

* * *

Ошелешена і збита з пантелику Зоя ось вже кілька годин не могла вибратися з юрми людей, безтямно бродила поміж таборами, притискаючи до грудей свій кримінальний вантаж. Раптом їй спало на думку, що вона має підозрілий вигляд. Зоя стурбовано почала озиратися, чи немає за нею «хвоста». І одразу почула над своїм вухом:

— Сестро, сестро!

Зоя здригнулася і міцніше притисла до себе ріг.

— Громадянко!

Зоя побачила, як, відділившись від групи людей, що скупчилися довкола ватри, до неї прямує чоловік у зеленій касці з виразною літерою «Г». Він підійшов і лагідно охопив її за плечі:

— Що ж ти ось так ходиш із немовлям? Сідай до нас, сестро!

Зоя криво посміхнулася і, підкорюючись дужим рукам, покірно наблизилась до полум’я. Їй радісно звільнили місце на купі ягелю, хтось простягнув кухоль із гарячим чаєм.

— Погляньте, брати, яка свідома жінка!

— Мати-героїня!

— Побільше б нам таких! — загомоніли люди.

На Зоїні коліна посипались цукерки та бублики.

— Дитина ж, мабуть, теж зголодніла?! — схаменулися всі. — Що у нас є для дитини, брати?!

Зоя заклякла. Але швидко зорієнтувалася — почала розстібувати на грудях куртку...

Чоловіки чемно повідверталися. Зиркаючи на них із-під хустки, Зоя почала «годувати» ріг. У ту ж мить її засліпили спалахи фотокамер: кілька репортерів оточили її з різних боків. Серце Зої зайшлося, вона почала відмахуватися від набридливих зблисків вільною рукою. Зрештою, не витримавши напруги, підвелася і хутко побігла до протилежного боку майдану.

На вулиці вже стояла світла морозяна ніч.

В обох таборах несамовито ревли збуджені тварини.

* * *

— Учасників Великої Толоки спіткала несподівана перешкода! — говорив на ранок у своїй програмі Ян Євський. — І вона прийшла, хоч як це дивно, з боку ні в чому не винних тварин, доля яких усе ще вирішується на круглому столі антикастраційної коаліції. Поки люди сперечаються, у тварин, що стоять разом зі своїми господарями на толоці по обох боках майдану, виникли свої проблеми, котрі зараз намагаються розв’язати загони зоологів та ветеринарів...

Він опустив очі до екрану монітора, що блимав у нього перед носом. На екрані якийсь жартівник зі студії замість тексту запустив серію непристойних фотографій. Пан Євський прокашлявся і продовжив:

— Отже, для братів наших рогатих розпочався звичайний для цього періоду гін... Це ускладнює і без того досить непросту ситуацію в таборах.

На екрані виник сюжет, відзнятий уночі: олені відчайдушно ревли і ламали загорожі імпровізованих стаєнь. Тим часом за кадром звучав коментар: «Содом і Гоморра! Так назвали сьогоднішню ніч закордонні спостерігачі й гості нашого міста. Збуджених тварин не могли вгамувати ані батоги, ані умовляння господарів. Вочевидь, на тварин подіяло таке величезне зібрання поголів’я: вони і не здогадувалися, що разом їх так багато! І зовсім вийшли з-під контролю!».

— А що відбувається зараз? — втрутився Євський, і на екрані виник захеканий молодий репортер. Його капелюх жував олень, котрий підкрався ззаду. Репортер намагався відігнати тварину мікрофоном, а потім, важко зітхнувши, зняв з голови капелюх, кинув на поталу нахабній тварині і почав говорити:

— Кількасот оленів із поголів’я вже нейтралізовано двома цистернами брому, котрими поділився місцевий воєнний округ. Але цього засобу катастрофічно не вистачає! Як ви можете бачити, олені продовжують битися за самиць. Причому в багатьох з тварин спостерігаються дивні гомосексуальні нахили. Як стверджують учені, вони проявилися через задовге перебування деяких самців в ізольованому просторі міських квартир.

На екрані виникла картинка: один розкішний цар тундри стрибав на свого одноплемінника, в котрого чомусь було відпиляно обидва роги. Їх намагалися розборонити господарі. Обидва мали однакові зачіски — майже «під нульовку»...

(У цю мить на околиці міста Оксанка та Павлик дружно зарепетували: «Мамо, мамо, тата й Пантелеймона показують по телевізору!»)

— Чи є новини в таборах? — продовжував вести пряме включення пан Євський.

— Через неспокій тварин майже всі мешканці чумів та землянок нині зайняті пошуками своїх годованців, котрі вночі зламали огорожі, повтікали від господарів та перемішалися з натовпом. Це трохи знизило політичну активність. Наші монітори, встановлені на вулицях, головним чином демонструють списки загублених тварин та їхні особливі прикмети.

— А що відбувається на трибунах? — продовжував допитувати репортера пан Євський, позіхаючи і роздивляючись фотографії на своєму моніторі. — Наскільки нам стало відомо на цей час, засідання круглого столу антикастраційної коаліції завершено...

Репортер знизав плечима (за ними, немов скажені, метушилися люди та олені), спроквола поглянув убік подіумів й одразу збадьорився:

— Здається, до них під’їжджають на своїх упряжах лідери та представники обох партій! Зараз ми з оператором підійдемо ближче. Чекайте наступного включення...

— Поки ми чекаємо на наступне включення з місця подій, — продовжував Ян Євський, — пропонуємо вашій увазі наступну рубрику — «Огляд преси».

Перед ведучим на столі виросла купа газет. Пан Євський із погано прихованою огидою почав порпатись у них і демонструвати перед екраном. На перших шпальтах газет красувалася світлина жінки, що, примостившись біля революційної ватри, годує груддю немовля.

— Ось ця фотографія простої свідомої громадянки за ніч зробила навколосвітні мандри — пройшла по всіх інформаційних агентствах світу! — сказав Ян Євський і, поглядаючи в шпальту, прочитав коментар під світлиною: — «Невідома громадянка стала мадонною Оленевої Толоки. Репортери всього світу намагаються встановити ім’я полум’яної патріотки!» Сподіваюсь, — додав тележурналіст, — нашим репортерам пощастить це зробити першими, — і жінка найближчим часом стане гостем нашої студії!

Він ще попорпався в паперах, витягнув з-під низу ілюстрований журнал і продовжив коментувати:

— На диво сміливий матеріал надрукували в журналі для чоловіків «Вітчизняний оленяр». Фотокореспонденту цього видання вдалося відзняти сенсаційні кадри в ресторані «Конрад»: сюди зранку на своїх упряжах приїхали діти депутатів — прихильників кастрації. На сніданок представники «золотої молоді» замовили відбивні з... власних рогатих утриманців.

На захист тварин постали мешканці прилеглих будинків. Сутичка тривала п’ятнадцять хвилин, котрих вистачило репортеру, щоби зробити ці унікальні знімки. Так... — він прогорнув кілька сторінок. — Ось тут ще додаються рецепти приготування... Цікавий і корисний матеріал...

Пан Євський посмикав навушник і повідомив, що студія вже готова приймати сигнал прямого включення з центрального майдану міста. На екрані знову заметушилися олені та люди, а потім камера перевела свій погляд на ліву і праву трибуни...

* * *

...До них з обох боків з’їжджалися упряжі з державними номерами. Люди на мить припинили ганятися за наполоханими тваринами. Тим часом державні мужі подали знак, — і армійці, що стояли в ланцюгу, розподілившись на дві групи, кинулися до трибун.

За командою «Раз, два — навались!» солдати, впершись руками в зовнішні боки сцен, почали повільно просувати їх одна до одної. Виявилося, що дерев’яні підмостки змонтовано на широких полозах, котрі легко ковзали по сніговій поверхні.

Подіуми сповзалися, як два криголами, полози трощили ягель. Нарешті відбулося зіткнення і настала напружена космічна тиша. Сановні мужі з обох боків почали підійматися на спільну сцену. Вони зворушливо покашлювали в піднесені до ротів кулачки, терли очі, чухали носи і потилиці, поки не здійснили доленосні кроки до остаточного з’єднання. Їхні очі було скошено до перенісся.

На сцену як Пилип із конопель вискочив жвавий конферансьє і запитально роззирнувся на обидва боки. Лідери партій тицьнули йому до рук згорнуту рурочкою грамоту. Конферансьє прийняв її, схилившись майже навпіл, прокашлявся, вхопив мікрофон, шанобливо розгорнув документ.

— Сьогодні визначний день! — перед тим як прочитати його зміст, проголосив він. — Ми недаремно мерзли і чекали на кращі часи! Нарешті вони настали! Ви чуєте їх переможний крок?!

«Чуємо, батьку! Чуємо!» — патетично видихнули в натовпі.

— Отже, наші лідери виправдали довіру народу, уклавши цю універсальну угоду. Ось вона! Пункт перший...

Люди, що стояли в останніх рядах, повернули голови до моніторів, на яких висвітлилася заздалегідь відсканована угода:

«1. Заборонити паління в місцях великого скупчення народу. Штраф — 800 гривень.

2. Користуватися свічками на салі можна до 21:00 вечора, восковими — до 23:37 ночі.

3. Усім, хто ще не поставив євровікна у своїх оселях, належить виплатити штраф керівництву ЖЕКів у розмірі 123 у. е.

4. З метою поліпшення спілкування з нового року до вжитку входить мова есперанто, яка буде вважатися вісімнадцятою державною мовою країни.

5. З метою налагодження дружби та взаєморозуміння кастрації підлягатимуть лише олені з явними проявами гомосексуальних нахилів.

6. Лікарський засіб під назвою „цигапам“ віднині виробляти з зародків пшениці та ячменю».

Конферансьє закінчив читати, текст із моніторів зник. Натомість камери показували розпашілі обличчя громадян і божевільні очі тварин, що потрапляли в камеру.

Над майданом зависла пауза...

Конферансьє пауз не любив. Але й розпоряджень ніяких не отримав.

— Слава богу, що все закінчилось... — почув шепіт у чиновних рядах позаду себе.

— Так... Слава богу... Ви тепер куди?...

— Поїду відпочину трохи. До Гондурасу давно кличуть. Там сонце... А ви?

— Руки стомилися за працею. Буду тут... Але ж подивіться, яка краса, яка сила! Ось він — народ...

— Так... Дивовижне відчуття... Я зараз заплачу... Рідні мої... Такі всі симпатичні, чи не так?

— Авжеж! Симпатяги... Зайки! Чисто — зайки...

— Ну що, будемо якось закруглюватись?..

— Та якось треба... Але хотілося б ще чогось: так гарно стоїмо... Чогось, ну, щоби душа заспівала. Щоб у всіх дихання перехопило і надовго запам’яталося... Якусь останню крапку. Красиву таку, жирну... Де там політтехнологи?

— Я своїх учора відпустив! А де ваші?

— Та п’ють, падлюки, з самого ранку... Святкують.

Конферансьє зрозумів, що його зоряний час уже свердлить потилицю важким золотим променем.

— Громадо! Брати й сестри!!! — закричав він, дістаючи з кишені зібгану газету. — Безперечно, всі ми разом зробили великий внесок у цю незабутню історичну подію! Але наші сподівання втілились у дух матері, яку від сьогодні побачив увесь світ! Ось вона... — він розгорнув першу шпальту газети. — Мадонна Оленевої толоки! Вона лишилася безіменною, але роздивіться довкола себе: чи не стоїть вона десь поруч? І нехай народ узнає своїх героїв!!! Нехай вона вийде до нас як символ злагоди і перемоги бабл... тобто... добра над злом...

— Молодець... — почув задоволений шепіт за спиною, — Це він добре придумав...

Люди відклякли, закрутили головами, заколивались, наче море. Нарешті дальні ряди почали поволі розсуватися, громадяни відштовхували один одного ліктями. І зрештою, взявшись за руки, утворили живий коридор, до середини якого силоміць випхали Зою Павлівну Пікач...

Перелякана, змерзла, замурзана печеною на вугіллях картоплею, притискаючи до грудей свій згорток, вона відчайдушно пручалася. Її ноги закам’яніли від жаху і ніяк не хотіли рухатись. Жінку підхопили на руки і під шалені оплески внесли на трибуну. Одразу ж вона потрапила в завірюху обіймів. Обидва лідери під спалахи фотокамер по-батьківськи розцілували її.

І обійнявши з обох боків за плечі, вивели до мікрофону.

— Скажи нам слово, мати! — по-простому звернувся до неї конферансьє. — Скажи нам просте материнське слово!

Зоя Павлівна по-звірячому заблимала шаленими очима. І механічно почала трусити згорток.

— Кажи, жінко! Кажи, Оленева Мадонно! Тут усі свої! — пафосно прокричав ведучий, обводячи рукою майдан, і тихо додав: — Не скажеш — сядемо обоє!

Зоя озирнулася на людей позаду себе. На очі їй потрапив пан мер, за скельцями його окулярів зблискували сльози. Зоя згадала свій нещодавній виступ у мерії і вчепилася вільною рукою в мікрофон.

(«Ага... Так то була провокація, „підстава...“ — подумав пан мер, упізнаючи жінку. — Завтра ж на хрін зміню службу безпеки...»)

— Ось стою я перед вами... — тоненьким голосом пробелькотіла Зоя Павлівна (колись у дитинстві вона бачила якесь кіно, де лунали схожі слова), — проста перукарка зі спального району... Не мєсная... (Пауза. Тиша... ) І від імені перукарів нашого району... (Пауза. Тиша...) Від імені та за дорученням усіх перукарів світу... І всього всесвіту...

Зоя раптом уявила собі Всесвіт, котрий дав їй це доручення. Вона підвела очі до безмежного неба — такого білого і спокійного, уявила, як по ньому пурхають янголи з ножицями в руках. Перевела погляд донизу, де перед нею стояли люди і вимагали чогось їй зовсім незрозумілого. Дужче притисла до себе згорток із дорогоцінним скарбом і подумала: «Дзуськи, не віддам, хоч стріляйте!».

Пауза затягувалась. За її спиною залунали нервові покашлювання.

— Жінка хвилюється, — знову врятував ситуацію жвавий конферансьє, — і це нам зрозуміло! Зро-зу-мі-ло! Зро-зу-мі-ло!!! — почав скандувати він. І майдан відгукнувся тисячами відлунь.

— Поаплодуємо ж цій мужній матері! В її руках — наше майбутнє!!! — закричав він і підштовхнув Зою до сходів...

Вона зійшла.

Натовп розступався перед нею.

Слідом побігли репортери.

Мітинг закінчився.

Державні упряжи роз’їхались у різних напрямках.

Люди знову почали ловити і гнуздати оленів.

Падав сніг...

* * *

— Це ж наш козел рогатий стрибав на ройтберігівського Сема? — питав тим часом Василенків тесть тещу, котра всю ніч і весь день не відходила від телевізора.

— Наш, наш! — разом закричали задоволені Оксанка і Павлик.

— Ну то пиши пропало, — зітхнув тесть.

— Це ж чому? — відгукнулася Ілона Павлівна.

— П’ятий пункт універсалу! — коротко пояснив тесть. — Як воно було в тебе непутяще, так і залишилось. Я ж казав, треба було за іншого заміж виходити...

* * *

Репортери наздоганяли Зою аж до самої околиці. Вона плутала сліди, бігла дворами, долала замети і так вправно стрибала, що вони ледь устигали за нею, дивуючись, яким чином Мадонні вдається не вронити з рук немовля. А потім повернули назад, жестами показуючи один одному, що жіночка, мабуть, несповна розуму.

Зоя дісталася дому вночі. Години зо дві, не знімаючи пуховика, розмочувала зігнуту руку під струменем гарячої води, аж доки з закам’янілої кінцівки випав проклятий згорток. Ріг зі стукотом упав назад до ванної. Там, де і був.

Зоя огляділа своє непотрібне багатство... Залишати його в квартирі після сьогоднішнього інциденту небезпечно.

«Десь зарию — до кращих часів!» — вирішила вона і, долаючи несамовиту втому, зв’язала до купи обрубки, взяла кухонний совок і, ледь пересуваючи ноги, знову пошкандибала на вулицю.

Дійшла до затишного місця за смітником і почала рити. Весь час ямка здавалася їй замалою, — і Зоя відчайдушно працювала, аж поки в її обличчя пирснуло щось вологе.

«Каналізацію порушила... — з жахом подумала Зоя. — Цього ще бракувало!»

Але струмінь, що вибився з-під землі, був досить дивним: він випростався, набрав потужності й рівним нескінченним фонтаном здійнявся вгору.

Зоя понюхала долоні та зі щасливою посмішкою обмазала ними без того замурзані щоки...

Янголи небесні затріпотіли над нею шелесткими крильцями і щосили задмухали в свої золоті сурми: «Бути тобі, Зою, королевою!».

Зоя Павлівна перехрестилася, огородила джерело кілками, що валялися неподалік, підібрала шматок картону, настромила на палицю і старанно вивела на ньому губною помадою: «Обережно: заміновано! Приватна власність З. П. Пікач». І пішла спати.

Уранці на неї чекали серйозні справи: з-під землі струменіла нафта...

2003—2006 рр.

ОЛЕНІУМ-2013

— Бланманже замовляли?!!

Залізний отвір на дверях камери відкинувся і об розкладну металеву полицю цокнув полумисок.

— Це, певно, вам... — шанобливо зауважила Зоя напарниці.

Та підвелася, спроквола підійшла до прочиненого віконця, понюхала вміст полумиска і одразу посунула його назад, до наглядача:

— От же ж, сатрапи. І тут крадуть! — сказала вона і гнівно вигукнула: — Думали, що не відрізню мигдалю від волоського горіха?! Та я на цьому бланманже собаку з’їла! Кого обдурити хотіли?! В бланманже додається мелений мигдаль! А це що?!

Зоя зовсім зніяковіла: яка обізнана у неї напарниця, не те що вона, Зоя, котра навіть такого слова не чула.

— Не їстиму! — підвела риску пані.

— А... можна мені? — тихо промовила Зоя.

— Та на здоров’я, — поблажливо кивнула пані, подаючи їй полумисок.

В ньому коливалася біла драглиста маса, схожа на манну кашу.

Зоя взялася за ложку.

Страва здалася їй неймовірно смачною.

— А що воно таке, те бланш... блан-ман-же? — запитала вона, щоб розпочати знайомство.

— Значить так, — сказала пані, закидаючи ніжку на ніжку. — Берете пригорщу мигдалевих горішків...

— Стривайте! — попросила Зоя, дістаючи зі свого вузлика зошит і огризок олівця. — Повільніше — я записую...

Пані поблажливо кивнула і продовжувала повільніше:

— Отже, пригорщу мигдалевих горішків перемолоти на кавомолці до стану борошна...

— ...борошна, — повторила Зоя, слинячи олівець.

— Так. Але перед тим їх варто трохи підсушити на пательні. Далі: поставити на вогонь молоко, додати трошки цукру, потім поволі всипати в каструлю мигдалеве борошно. Записали? Довести до кипіння і вимкнути. Влити картопляний крохмаль, розведений у воді. Три столові ложки. Розмішати. Дати настоятися і охолонути. Зверху можна прикрасити листочком м’яти.

— І це все?

— А ви що хотіли? — скинула брови пані, — Тут вся справа в мигдалі.

— А мені сподобалося і з горіхами, — скромно зауважила Зоя.

Пані підозріло зиркнула на неї:

— А ви, до речі, звідки тут і — за що?

Зоя почервоніла.

До в’язниці вона потрапила вперше і тому не знала, як тут поводитись — чи розповідати все, як на духу, чи краще прикусити язичка. Але пані дивилася на неї так пронизливо, що Зоя подумала: краще сказати правду.

— Я... Я... нафту цупила...

— Тобто? — з непідробною повагою і цікавістю відгукнулась пані.

Зоя обтерла хустинкою вуста і зраділа можливості поділитися своєю бідою з цією, за всіма ознаками, інтелігентною жінкою.

— Ну... — сказала Зоя і глибоко замислилась.

Чи переповідати всю колізію із невдалою спробою продати той клятий оленячий ріг під час Оленевої Толоки, чи за давністю років пропустити добру частину розповіді?

Вирішила пропустити. І сказала так:

— Розумієте, я на пустирі знайшла нафтове родовище. Клянуся — випадково! Хотіла там дещо закопати — і раптом... Одне слово, розбагатіла трошки.

Зоя тяжко зітхнула, згадуючи свої тодішні митарства, і повела далі:

— Але — ненадовго. Спочатку справи йшли непогано. Приторговувала. Хто слоїк купував, хто три слоїки. Я ділянку обгородила, оформилася, як приватний підприємець. Такий гарненький тинок поставила, як у мами в селі...

Вона поглянула на пані — чи вірить, чи слухає?

Пані вірила і слухала уважно. Це було приємно.

— Ну — і? — поквапила її пані.

— А потім з’ясувалося страшне: виявляється, та нафта, хай їй грець! — не з землі била, а з...

Зоя напружилась, щоб не впасти в очах співрозмовниці і все пояснити так, як їй пояснювали уповноважені в цій карній справі:

— Одне слово, я порушила цілісність нафтопроводу якоїсь Сау... — Зоя знову напружилась, згадуючи складні назви. — Саудівської Аравії! Виявилося, що через той клятий пустир проходив таємний шланг від тих бусурменів аж до Верхніх Валків — того містечка в «ресефесеєрі», де їхнє начальство резиденцію має. Коли вони туди його запхали, одному Господу нашому Ісусу відомо. От і вийшло, що я створила політично-економічний пре... прецедент серед трьох держав! Наші ту дірку швиденько залатали. Але довелося заплатити за те, що я накачати встигла. Тепер мушу всі ті збитки відшкодувати...

Зоя схлипнула.

— Але звідки ж я знала?! Якби знала, я б в перукарні своїй ще сто років працювала, — забідкалась Зоя. — Вийшла б заміж. Діточок народила-а-а...

Пані дивилася на неї із співчуттям.

— То ви, шановна, політично-економічна злочинниця, — нарешті в задумі вимовила вона, пильно придивляючись до зарюмсаного Зоїного обличчя. — І, здається, я вас десь вже бачила...

— Може, стриглися у мене? — з надією на дружбу запитала Зоя.

— Ні. Я не стрижусь вже сорок років. З того часу, як сюди потрапила, вирішила: зась!

— Со-о-о-рок років? — отетеріла Зоя, придивляючись до гарного доглянутого і ще молодого обличчя жіночки.

— Так! — Ствердно кивнула та і, кокетуючи, додала: — А що, не схоже?

— Схоже, схоже! — поквапилася згодитися з нею спантеличена Зоя, зметикувавши, що заперечувати не варто.

— О, згадала, де вас бачила! В газеті — сім років тому! — зраділа пані і ще раз пильно оглянула кругле обличчя колишньої перукарки. — Точно: ви — Оленева мадонна! Героїня Оленевої Толоки! Коліться, чи не так?!

— Так! — «розкололася» Зоя.

— Ну от бачите, які сатрапи! — ляснула себе по коліні співкамерниця. — Це вам не бланманже підробляти! Героїню до в’язниці — зовсім совість втратили!

Вона підвелася і нервово заходила з кутка в куток.

— Ну, нічого, ми їм ще покажемо! Покажемо? — звернулася вона до принишклої Зої.

Зоя не була впевнена, що їй варто відповідати на провокаційні запитання, а раптом виявиться, що ця пані — якась підсадна качка? Але погляд у тієї був таким пронизливим, що під ним Зоя закивала головою, мов іграшковий бовванчик:

— Покажемо!

— Ну от і добре, — заспокоїлась пані і звернулася до Зої по-діловому: — Ви перукарка?

— Так, — кивнула Зоя.

— А манікюр вмієте робити?

Зоя ствердно кивнула.

— Сто років... тобто, сорок років манікюр не робила... — мрійливо зітхнула пані і простягнула Зої білу руку.

Зоя спочатку розгубилася — а де ж взяти потрібні інструменти?

Але жіночка попорпалась під своїми нарами, дістала елегантну лаковану валізку, розіклала її. І перед очима знудженої за улюбленою справою Зої виникла купа милих жіночих дрібничок для догляду за всіма частинами тіла.

— З масажем, будь ласка! — сказала пані.

Мліючи від призабутих і знайомих рухів, Зоя почала свою улюблену справу.

Примруживши очі, чудова пані поволі вислухала всю її перукарську історію.

Починаючи з того моменту, як син її коханця...

На цьому місці Зоя зніяковіла і чесно зізналася, що коханців у неї було аж двоє: Семен Василенко — такий собі невдаха, але «чоловік добрий і в сантехніці розбирається...», і Валентин Ройтберг — «у нього упряжка в чотири олені!»...

Так от син того самого Ройтберга приніс їй клятий оленячий ріг, з якого, власне, і почалися всі її неприємності.

* * *

...Йшов сьомий рік СПК — Стабільного Покращення Кризи.

В середині грудня сонце палило нестерпно.

На вікнах заможних громадян гронами висіли кондиціонери, у квартирах інших гули вентилятори.

Кондиціонери та вентилятори ставили де тільки можна.

Особливу незручність утворювали вітродуї біля кас у магазинах та супермаркетах: від потужних струменів повітря гроші миттєво розліталися по всьому приміщенні. І тоді, йди-но лови та думай, скільки «полетіло»:

триста, як запевняє покупець, чи сотня або примітивна десятка, подана дрібними купюрами. Виник навіть особливий різновид магазинних злочинців, до складу якого входили навіть беззахисні бабусі.

Простягає така собі нічим не примітна бабця пачечку зібганих гривень під повітряний вир, охкає, бідкається і запевняє добросердну продавчиню, що віддала останню нерозмінну «п’ятисотку», котру на похорон собі берегла аж до сьогоднішнього дня.

І що поробиш?

Гроші розлетілися аж під стелю, осіли на полицях, заштурхались під контейнери, громадяни в черзі співчувають старенькій, кваплять розгублену працівницю торгівлі.

Та і відраховує бідолашній пенсіонерці решту — 490 гривень за паляницю.

А до літа, зрештою, якось всі пристосувалися.

Страждали лише олені.

Вицокували копитами по нерівних, розпечених дорогах і ніяк не могли звикнути до коліс, на які громадяни переставили свої візки і сани.

Але загалом життя тривало і покращувалось.

Семен Петрович Василенко вже не так відчайдушно міркував про нестачу ягелю чи відсутність стайні. Вся та гризота лишилась у минулому.

Тепер вони жили скромно, удвох: він, Василенко, і Пантелеймон. Тому грошей, виручених від нечастих «халтурок» у газетах та журнальчиках, вистачало на двадцять пакетів перлової крупи на місяць для обох. Що стосується житла — місця теж вистачало: теща і тесть давно поїхали до свого села і навіть не озивалися. Дружина з дітьми гріла кістки в далекій сонячній Італії, куди вдало вийшла заміж п’ять років тому. Часом Павлик та Оксанка надсилали «незабутньому папіно» листівки з краєвидами Везувію або світлини, по яких було зрозуміло, що діти вірно і надійно прилаштовані у великому світі.

Отже, тиша і спокій оселилися в душі Семена.

Старий Пантелеймон не вимагав особливих турбот. Після кастрації, котру передбачав п’ятий пункт прийнятого під час Оленевої Толоки універсалу, він роздобрів, став вальяжним, значно помудрішав і, як часом здавалося Семену, вже міг би і заговорити. Вапно зі стелі не лизав, під себе не пудив. До ягелю збайдужів настільки, що друзі обходилися перловкою, котру їли з одного залишеного тещею баняка. Звісно, і на вулицю не просився — привчився до унітазу.

Та й Василенкові не було куди виїжджати — все знаходилось під хатою: магазин, аптека, пункт прийому склопосуду.

А що ще людині треба?

Часом, прилаштувавшись на підлозі під теплим боком товариша (всі речі, крім телевізора та баняка, теща вивезла до села), Василенко мучився сумлінням з приводу такого суворого вироку, котрий спіткав Пантелеймона. Але кастрація вирішила стільки проблем, що зрештою Семену почало здаватися, що то є найкращим виходом з будь-якої ситуації для будь-якої живої істоти. Якби той клятий пункт стосувався громадян, наскільки б кращим стало життя! Всі б ходили спокійні і задоволені. Адже...

Адже Зоя...

Зоя Павлівна Пікач, котра так брутально увірвала їхні стосунки, все ще снилася Василенкові по ночах.

Відверто кажучи, роки зо три після того, як пані Пікач одягла нафтову корону на свою буйну перукарську голову, він ще намагався налагодити стосунки. Але — де там!

Швидко змінивши люрексові лосини на шкіряні, Зоя завжди швидко проїжджала повз нього на четвірці повитих квітами молодих оленів. Мовляв: минуле — в минулому!

Волосся Василенка з кожним роком довшало...

Тепер він ходив нестрижений і довгий хвіст звисав йому аж до лопаток.

Але де тепер та Зоя, міркував Василенко, почісуючи Пантелеймона за вухом.

Боком вилився їй той Ройтбергівський ріг, боком!

Міркуючи таким чином, Семен прислухався до гучного посвистування Пантелеймона, котрий рівномірно здіймав його голову на своєму сонному боці. Це досить чітке, рівне і голосне посвистування виникло нещодавно. Старішаєш, брате, подумав Василенко і задля розваги затис пальцем одну ніздрю волохатого побратима. Звук з іншої здався йому на тон нижчим. Поміркувавши над цим дивним фактом, Василенко затис ліву ніздрю свого улюбленця — і права «заспівала» тонше.

Спати розхотілося.

Семен потер руки, розім’яв пальці, розсміявся несподівано знайденій розвазі і, по черзі затискаючи ніздрі Пантелеймона (щоразу змінюючи силу тиску), видав досить впізнаваний пасаж із сорокової симфонії Вольфганга Амадея Моцарта.

Пантелеймон мукнув і прокинувся від власного свисту. Але — от розумна тварина! — свистіти ніздрями не припинив!

Василенко дав оленю грудку солі і продовжував експериментувати.

За годину вправ хазяїн і олень досить пристойно «видули» «Інтернаціонал»!

А потім, з деяким шанобливим острахом, Василенко взявся до іншої мелодії.

Пантелеймон покірно свистів обома ніздрями, покладаючись на вправні Василенкові пальці.

І — зупинись, щаслива мить! Усе вийшло!

«І що тепер з цим усім робити? — подумав Василенко, — Ех, пропаща я сила...»

Але хіба він міг знати, що з цього самого дня, точніше — з цієї щасливої і доленосної ночі, у нього почнеться короткий і вірний шлях до злету на першу сходинку в рейтингу тижневика «Форс-мажор» «Десять вітчизняних мільйонерів»...

Ні, Василенко цього знати не міг.

А тому, стомлений, з розпухлими пальцями і дитячою посмішкою на вустах, захропів, щойно перший промінь сонця впав у його завжди прочинене вікно...

* * *

...Валентин Самсонович Ройтберг теж зустрічав еру стабільності на самоті.

Після успішного закінчення інституту Дорожніх комунікацій син Бодя мав своє помешкання завдяки розробці першого у світі Екологічно Чистого Національного Чумацького Шляху, названого коротко — «ечиначуш».

Нині цей проект активно впроваджувався в життя його приватним підприємством і приносив заповзятливому Боді неабиякі прибутки. Адже організації, котра до того будувала дороги і називалась досить дивно, немов коротке телеграфне повідомлення, — «УкравТодор», настав кінець.

Власник фірми дійсно крав.

І його дійсно звали Тодор, хоча деякі старожили країни ще пам’ятали часи, коли в абревіатурі не було жодного натяку ані на хитромудрого Тодора, ані на його зловживання при будівництві шляхів.

Отже, за сина Валентин був цілком спокійним, хлопець — нівроку, хоч у ранній юності не відрізнявся особливими талантами, крім видування гігантських куль із жувальної гумки. Як не дивно, а саме цей талант і дався взнаки, коли він винайшов неймовірно простий і дешевий засіб створення ечиначушу. А почалося ще в ті роки, коли заспаний Бодя, виходячи з візка перед будівлею інституту, вступив ще погано керованою кінцівкою в купку відбірного лайна, випущеного ватажком упряжки — старим оленем Семом.

Потовкшись кілька хвилин ногою у в’язкій кучугурі і виплюнувши в неї спересердя кавалок з десяти жувальних гумок, Бодя несподівано помітив, як добре втоптується маса в здиблений і поколотий асфальт, якою рівною поверхнею огортає діри і впадини.

Ось це і називається простим архімедівським словом — еврика!

З тої пори першокурсник Бодя почав експериментувати з оленячим послідом, додаючи в раціон домашніх утриманців різні добавки — товчену яєчну шкаралущу, желатин, мучний клейстер, рисовий відвар і, звісно, свою улюблену жувальну гумку «Орбіт без цукру».

Над ним сміялись.

Його не розуміли.

Його сторонились.

Адже від юнака весь час пахло тим, що нині дало йому і гроші, і повагу в колах найповажніших підприємців.

Тепер Бодя мав ціле виробництво з величезним поголів’ям старих заслужених тварин, котрих великими стадами водили в місця ремонтування старих або прокладання нових трас.

Валентин Самсонович не дуже знався на інженерній думці, але те, що Бодя відокремився і має все, про що він, Ройтберг, в його віці лише мріяв, стало великою втіхою в його нинішньому холостяцькому житті.

Адже трапилось несподіване! Його вірна дружина Людмила Вікентіївна, котра до пори і часу мирно працювала в районному відділені ветеринарної лікарні, вдарилася «у всі тяжкі». Перший тривожний дзвіночок пролунав ще під час Оленевої Толоки, коли хранителька хатнього вогнища, вступивши в партію «Гегемонів», взяла активну участь не тільки у плановому державному каструванні оленів, але згодом (Валентин досі докоряв себе за тодішню зраду зі звабливою перукаркою Зоєю Пікач!) повернула свій скальпель проти всіх хатніх тварин чоловічої статі, котрих, за її словами, «доводила до досконалості».

І це ще було б нічого.

Але після ударної праці на теренах гендерної справедливості Людмила вдарилася до іншої не менш гострої справи, замінивши скальпель на письменницьке перо.

І такого удару в спину Валентин Самсонович зовсім не очікував! Адже майстром слова в родині завжди вважався він — заслужений журналіст і редактор. І аж ніяк не Людмила Вікентіївна, котра в житті не написала нічого, крім лікарських рецептів для оскаженілих котів і цуциків.

Попри це, жінка, відчувши, що період, названий стабільним покращенням, триватиме довго і нудно, вирішила взяти реванш у долі і повністю поринула в іншу, більш цікаву для неї реальність.

Старанно приховуючи від чоловіка свої намагання, видала на гора перший роман під назвою «Іродіада і Тібальд». День і ніч вона віддавалася нелегкій письменницькій справі, смикаючи історичні факти різних епох і приправляючи їх рясними воланнями спраглої жіночої душі.

Щоправда, побоюючись гніву Валентина Самсоновича і вважаючи своє прізвище немелодійним, а до того ж — не вартим краси Іродіади, Людмила Вікентіївна старанно приховала його за іменем, яке носила у своїх еротичних мареннях, — Емануель Убліє.

І — о дивина! — перший же роман про поневіряння незаконнонародженої доньки іранського шейха і французької принцеси красуні Іродіади розлетівся по руках жінок пубертатного і постбальзаківського віку за кілька днів!

Коли новоспечена Емануель Убліє кинула на обідній стіл перед очі Ройтберга чималу пачку грошей, він зрозумів — йому кінець!

Так і сталося.

За наступні п’ять років Емануель, не покладаючи рук, видала всю генеалогію роду бідолашної Іродіади від першого до десятого коліна — «Іродіада і звірі», «Іродіада в полоні», «Іродіада — королева піратів Карибського моря», «Іродіада і кхмери», «Іродіада — цариця Савська», «Іродіада в Січі Запорізькій» et cetera.

Результат цієї праці виявився незбагненним навіть для такого старого вовка комп’ютерної клавіші, яким до того часу був Валентин Самсонович Ройтберг. Не порадившись з ним ані словом, дружина придбала собі помешкання-майстерню, де зранку до ночі служила своїй годувальниці-Іродіаді, а разом із тим — спраглим до всього «красівого» жіночим серцям.

Тепер, лишившись на самоті, Валентин Самсонович стежив за успіхами дружини хіба що по Інтернету, сподіваючись, що жіноча частина людства отямиться і нарешті втомиться від пригод навіженої Іродіади.

Але — дзуськи!

«Від одного її рядка мене кидає в солодку моторош!», «Дівчата, я від неї тащу-у-усь!», «Емануель — втілення мрії!» — писали тисячі прихильниць мадам Убліє в Інтернеті.

Збитий з пантелику Валентин Самсонович якось теж придбав одну з яскравих книжечок, на обкладинці якої було зображено гарячий поцілунок між затягнутою в шкіру довгокосою жінкою і горилоподібним «качком» в лицарських обладунках.

Пробіг очима кілька рядків, вирваних з контексту: «Увесь світ раптом втратив свою реальність! Нереальним було й те, що зробив Тібальд наступної миті. Повільно і ніжно він відсторонив руку від щоки, схилився, ледь стримуючи подих, і торкнувся вустами лебединої шиї. Шия здригнулась! Легкий, ледь чутний дотик зачарував Іродіаду. Повіки її опустилися, свинцева млість розлилася по всьому тілі, а серце закалатало десь біля самого горла...»

От вам і партія «Гегемонів», от вам і «каструвати», з гіркотою подумав Ройтберг. Тінь багаторічної супутниці життя майнула перед його очима і «зробила ручкою», в якій чітко вгадувався обрис закривавленого кинджала.

І от тепер він, Валентин Самсонович Ройтберг, заслужений журналіст і редактор, мусив давати собі раду сам і зі щемом згадувати ті часи, коли його шлях був прямим і безхмарним — від такої простої і зрозумілої перукарки Зої до рідного порогу, за яким його вірна «Люльок» плела светри і міркувала про ціни на цукор і яйця...

...Сьогодні зранку Ройтберг збирався на мітинг, присвячений сто десятій річниці з дня народження Першого Оленяра країн ближнього і далекого закордоння, вожака світового оленярства Івана Оленіна.

Але збирався з цілком певною метою.

Нещодавно, риючись в архівах сторічної давнини, він знайшов цікаву інформацію, а точніше рукописний лист того самого Івана Оленіна, написаний у засланні на курорті Адріатичного узбережжя, до своїх соратників. В цьому листі, котрий чомусь не знищили пильні робітники держбезпеки, т. Оленін виклав класову необхідність насадження по всьому світі теорії «оленізму», яка полягає в «методичному впровадженні в дію ідей повної і переможної взаємної асиміляції Півночі з Півднем, Заходу зі Сходом методом об’єднання всього людства засобами „простими і всім зрозумілими“».

Таким простим засобом Великий Оленяр вважав саме оленів, котрих полюбив в дитинстві, кочуючи з батьками по безмежних просторах рідної Чукотки.

Зі священним трепетом і неабияким обуренням пан Ройтберг дочитався до найголовнішого: ексклюзивна національна гордість громадян, якою пишалося не одне покоління, насаджена штучно!

«Ми мусимо до ноги знищити всі надбання тих, хто служить „золотому теляті“! — писав соратникам т. Оленін. — Телятина піде на котлети! А ми мусимо нарощувати оленяче поголів’я таким чином, щоб, зрештою, остаточно стерти межу між тваринним і людським світом! Олені мають замінити робітникам все!

Якщо треба, то й рідну матір! Олені — передусім! Олені — честь, совість і розум нашої епохи! Вдаримо оленем по нехлюйству!

Товариші! Мушу попередити: буде важко. На рахунку — кожне копито. Але, повірте, настануть ті часи, коли ідеї оленізму завоюють увесь світ!»...

Ройтберг старанно сфотографував пожовклу писанину мобільним телефоном і втік з архіву, несучи у своїй душі великий сумнів щодо вірності обраного державою шляху.

І от сьогодні настав день, коли можна було б знайти однодумців.

Саме там, на святкуванні ювілею і урочистому покладанню вінків до пам’ятника Івану Оленіну.

Принаймні можна буде показати сфотографований лист комусь більш обізнаному в політичній обстановці. А потім — нехай розбираються...

До центрального скверу пішов пішки, адже тепер, дізнавшись страшну таємницю, вирішив поберегти нещасних тварин, що потерпали від спеки в чужорідних умовах.

...Була десята година ранку.

До пам’ятника Великому Оленяру сходились народні маси.

Перед невишикуваними рядами цих мас йшов досить вишикуваний подвійний ланцюг поліцейських зі щитами в руках на той випадок, якщо надто екзальтовані прихильники «оленізму» кинуться покладати квіти раніше за офіційну парламентську делегацію.

А делегація вже наближалась повільною і урочистою ходою.

Одягнувши окуляри і міцно тримаючи мобільний телефон у руці, Ройтберг уважно оглядав обранців народу.

Кому довіритись?

Обранці несли вінки і кошики, повиті стрічками з написами, витісненими золотом: «Великому Оленяру — від вдячного керівництва держави», «Дорогому вождю світового оленярства!», «Гегемони за розвиток оленярства!».

Їхні кроки м’яко шелестіли по втрамбованій стежці ечиначушу, побризканому зранку розчином потрійного одеколону «Рускій лєс».

Ройтберг пробіг очима по урочистих натхнених обличчях.

Тут були всі п’ятнадцять президентів, на чолі з останнім, шістнадцятим, прозваним в народі Великий Тато, вісімдесят мерів столиці, обраних нещодавно і ухвалених Верховним Судом на одній посаді одночасно.

«Цих надто багато, спробуй розберися... — вирішив Ройтберг. — Треба шукати альтернативу».

Альтернатива була присутня, дякувати Богу, в одиничних екземплярах.

За купою мерів і групою колишніх і нинішнього президентів йшли їхні радники: улюбленець прогресивної золотої молоді пан Ян Кабатчик, арбітражний наглядач мережі супермаркетів пан Разанов, міністр захисту рідкісних популяцій пан Кувалда, голова товариства «Скошені Очі», пані Ренко, голова спілки диригентів пан Чьоткін, генеральний кутюр’є держави пан Серм’яжний та інші.

Пильне око Ройтберга вихопило в державній юрмі відокремлену групу представників інших партій і фракцій.

Ті були значно молодші за своїх колег і, на відміну від них, не стримували ходи, чітко крокуючи по розпеченому і вже трохи підсмердженому ечиначушу.

Їхні вінки і кошики було прикрашено лаконічними написами: «Від „Вільних Погоничів“», «За вашу і нашу волю!», «БАТІГ!».

Поруч крокували і «позафракційні» у демократичних футболках з фривольними написами на кшталт «Чи навчився ти, падло, вирощувати ягель?!».

На чолі йшли, взявшись за руки, лідери.

На їхніх зухвалих обличчях досвідчений Валентин Самсонович прочитав низку сумнівів у питанні державного укладу.

Вирішив звернутися до них.

Але як дізнатися напевне, щоби не втрапити в халепу, а ще гірше — до в’язниці?

Дійшовши до пам’ятника і поклавши квіти, представники влади підійшли до встановлених в один довгий ряд мікрофонів і одночасно зробили елегантний рух, до якого давно звикли пересічні громадяни: кожен ввіткнув до лівого вуха маленький навушник на витонченому позолоченому дротику.

Полились полум’яні промови, спічі і скетчі, скандування і гасла.

Скориставшись загальним піднесенням, Валентин Самсонович протиснувся ближче до народних обранців і, показавши своє журналістське посвідчення поліцейському, опинився ближче до керівника осередку партії «Вільних Погоничів» пана Цанюка.

Як підступитися?

Але пан Цанюк, будучи людиною демократично налаштованою до всього сущого, помітивши запитальний погляд, сам приязно звернувся до нього:

— Вільному — воля, пане!

— Воля — вільному! — радо відгукнувся на святкове привітання Ройтберг і притис до грудей руку з мобільним телефоном.

Пан Цанюк знову лагідно посміхнувся і вирішив допомогти поважному громадянину опанувати ситуацію:

— Ще рано. Гімн буде пізніше, шановний!

— Так, так... — поквапливо сказав Ройтберг і без зайвих слів простягнув молодику смартфон зі сфотографованим листом Івана Оленіна. — Прочитайте. Це важливо.

Кілька хвилин пан Цанюк вивчав вміст екранчика, прикриваючи його рукою від сонця.

Його обличчя стало серйозним, очі зблиснули, дихання і пульс досягли критичного стану.

Він витяг з кишені свою мобілку, перезняв лист.

— Дякуємо, брате! Це те, чого ми чекали! — урочисто промовив пан Цанюк, поплескавши Ройтберга по плечі: — Вітчизна вас не забуде!

Той зашарівся і наважився додати:

— Це важливо...

— Ми ВСЕ знаємо... — прошепотів пан Цанюк, стримано киваючи на когорту за своєю спиною.

— Все? — здивувався Ройтберг і з острахом кивнув в інший бік, де стояли мери, президенти і депутати: — А вони знають?

— Звісно! Знають — але мовчать... — пошепки сказав пан Цанюк і додав крізь конспіративно усміхнені вуста: — Ну це їм ще виллється в копієчку...

— І що ж тепер робити? — розгубився вкрай спантеличений Ройтберг.

— Ми ВСЕ зробимо, — так само тихо, але впевнено промовив пан Цанюк.

— А що саме? — захвилювався Ройтберг.

Але пан Цанюк заспокоїв його лагідним синівським жестом:

— ВСЕ! Так і перекажіть сусідам, колегам по роботі, друзям, рідним і близьким!

Він трохи замислився, пильно оглянув Валентина Самсоновича з ніг до голови і, нахилившись до самого його вуха, довірливо промовив:

— Ви, в разі чого... того... поганого про нас не думайте... Це ми тут так собі стоїмо — для конспірації. А от вночі будемо його, сатрапа... — він зловісно кивнув на монумент, — зносити! Чекайте на новини опівночі! І сусідам, колегам, друзям, рідним і близьким перекажіть — нехай чекають. Скажете?

Ройтберг перелякано закивав головою і поспішив асимілюватися з натовпом.

* * *

Увечері Ройтберг потелефонував Боді і, як наказував пан Цанюк, повідомив про те, що сьогодні увечері треба неодмінно впустити до помешкання представників телеканалу новин «Ох-ТіВі»!

Треба б ще когось попередити!

Адже бувало таке, що громадяни засинали і не відчиняли двері телевізійникам забороненого для трансляції каналу.

Порившись в нотатнику, Валентин Самсонович з подивом і деяким жалем зрозумів, що друзів у нього майже не лишилося.

Згадав хіба що Василенка, котрого колись звільнив з роботи і з того часу обходив десятою дорогою.

Як він тепер? Привід для дзвінка був непоганий, і Валентин почав накручувати Василенків номер.

Василенко довго не підходив.

А коли нарешті трубку зняли, в ній залунали дивні звуки — музика, свист, оплески.

— Що треба? — почув Ройтберг квапливий голос колишнього товариша і розгубився: той не привітався і навіть не поцікавився, хто телефонує.

Діловим став, подумав Валентин Самсонович і промовив так, ніби ніяких незручностей між ними не було:

— Привіт, Семене, я на хвилину: якщо ти замовляв новини від «Ох-ТіВі», то сьогодні вночі не забудь відчинити їм двері! Кажуть, буде щось важливе...

— Немає на те часу, — швидко відказали на тому кінці дроту. — Я дивлюсь «Громадяни мають баланс!».

І в слухавці знову пролунав і стишився дивний свист.

— Ну ти даєш! — здивувався Ройтберг. — Відколи ти став прихильником музичних шоу? Невже хочеш відхопити задурно мільйон?

— Не твоє собаче діло! — брутально вигукнув Василенко і поклав слухавку.

Ач як посмілішав, подумав Ройтберг, знизав плечима і пішов облаштовувати куток для прийому дорогих гостей. Поставив два крісла, увімкнув торшер, поставив на журнальний столик пляшку мінеральної води «Блю вота».

Головне не заснути, адже «новини» могли прийти і під ранок: замовлень у журналістів-телевізійників часом було багато, обслужити за ніч всіх бажаючих канал не встигав...

...Проте в помешканні Боді умовні позивні, котрі видав його дзвінок у передпокої, пролунали вчасно — рівно опівночі.

Бодя позіхнув, виліз із ліжка і спроквола всунув руки в рукави пухнастого халату. Переодягатися не схотів, адже глядачі могли бути в будь-якому вигляді, як і належить пересічним глядачам, що розлягаються після напруженого трудового дня перед увімкненим телевізором.

Просуваючись до дверей повз слоїки, реторти, казани та цілі батареї діжок, Бодя тихо лаявся і накривав плівкою приладдя, в якому він продовжував удосконалювати харчові додатки для зміцнення і спекостійкості ечиначушу.

— У вашій хаті вечірній канал останніх новин «Важливо»! — з порогу професійними голосами заговорили ведучі.

— Вас вітає канал «Ох-ТіВі»!!

Парочка гарно вбраних і ще свіжих, мов вранішні троянди, ведучих — чоловік та жінка — увійшли до кімнати і по-хазяйськи розсілися на дивані, гортаючи в руках купку рясно списаних папірців.

Навпроти розташувався освітлювач із яскравою лампочкою на шахтарській касці і режисер індивідуального ефіру в камуфляжній формі.

Бодя присів на краєчок діжки з перегноєм і приготувався слухати останні новини.

Ведучі, як і годиться телеведучим, котрі дивляться лише на вогник кінокамер, не звертали на нього жодної уваги, хоча й кінокамер навпроти них не було.

— Отже, сьогодні з вами... — сказала мила жінка в строгому синьому костюмі.

— Мілана Мілонова, — киваючи на неї, підхопив чоловік в демократичній футболці «позафракційників» з логотипом «Чи навчився ти, падло...».

— І Сулейман Напіддам! — у свою чергу кивнула на партнера жінка.

— В ефірі — випуск новин! — сказав Сулейман. І режисер видув з дудки характерний позивний.

Бодя здригнувся від несподіванки.

Спочатку ведучі повідомили про вранішнє вшанування першого оленяра країни Івана Оленіна і досить майстерною пантомімою зобразили, як члени парламентської делегації покладали квіти і вінки.

Потім ведучі вправно видали штук зо п’ять коротких повідомлень з різних галузей життя країни і світу.

Почісуючи під халатом груди і важко позіхаючи, Бодя дізнався, що відома балерина ближнього закордоння Опанасія Волоцюга зламала ногу, танцюючи на підборах висотою сорок один сантиметр, що декан інституту Дримбарського мистецтва і за сумісництвом тібетський мольфар Кол Тун випустив новий диск під назвою «Рідна дримба моя, ти всю ніч не співала...», що відома співачка Патрісія Поваляй всиновила десять негренят з далекої Нігерії з метою утворити з безпритульних сиріт бек-вокал, а передова колгоспниця Валентина Шнур з села Малі Підгайці виготовила шість тонн вовняної цегли для утеплення дитячих будинків Удмуртії...

«Ну і що тут такого незвичайного? — подумав Бодя, починаючи сердитись на батька. — Краще б я спав... Варто відмовитись від послуг „Ох-ТіВі“. Все одно на каву-чай Мілана не залишається, а Сулейман — не вживає. Яка користь від їхніх візитів?»

Щойно він так подумав, як Сулейман із значущим виглядом підморгнув йому.

Бодя потер очі: чи не примарилось?

Але ведучий підморгнув вдруге.

І це зазвичай був той знак, який чекали від нього тисячі замовників хатніх ефірів.

— Сьогодні вночі розпочався несанкціонований демонтаж пам’ятника Івану Оленіну! — сказав Сулейман, і жоден м’яз більше не ворухнувся на його мужньому обличчі.

— З надійних витоків нам стало відомо, що прогресивні парламентарі — імена яких, певно, будуть відомі вже завтра з поліцейських протоколів, — викрили той факт, що ідеї оленізму було насаджено на теренах нашої батьківщини штучно! — продовжувала начитувати новини Мілана.

— Вмикаємо пряму мову! — вигукнув прямо в обличчя Боді Сулейман.

І... — о диво журналістської винахідливості! — затиснувши лівою рукою ніс і притримуючи правою верхню губу, він заговорив голосом керівника фракції «За вашу і нашу волю!» пана Рівноспинного: «Про цей обурливий факт ми дізналися від простого громадянина нашої батьківщини, ім’я якого поки що лишається невідомим!» Змінивши позицію пальців на обличчі, Сулейман продовжив «пряму мову» голосом пана Цанюка: «Ми обов’язково знайдемо цього сміливого патріота! Ми обов’язково залучимо його до нашої спільної праці по встановленню історичної справедливості. А поки що — геть з нашої землі підступного ворога Івана Оленіна!» І знову змінивши розташування пальців на носі і вустах, Сулейман закінчив трансляцію голосом Рівноспинного: «...разом із його оленями, шляк би їх трафив!»

Бодя ледь стримався від вигуку, вмить зметикувавши, що в цій вже більш-менш стабільній і покращеній кризі вимальовується чергова проблема, через яку він може втратити свій прибутковий бізнес!

А Сулейман Напіддам уже закінчував випуск своїм звичайним баритоном:

— Отже, судячи з усього, незабаром олені можуть повернутися до своєї історичної батьківщини...

— Добре це чи погано? — підхопила останню фразу колеги Мілана Мілонова і розумним проникливим поглядом втупилась поверх Бодиної голови, адже питання було риторичним і не вимагало від присутніх інтерактиву. — Хто ж він — таємничий помічник опозиціонерів?..

Бодя ледь не вигукнув: так, хто він, цей покидьок, дайте мені його сюди!

— А про це ви дізнаєтесь із наших чергових випусків! — завершив програму Сулейман.

— Не зачиняйтесь! — додала Мілана.

Освітлювач загасив лампочку на своїй касці, режисер махнув у повітрі рукою і видав з дудки завершальні позивні програми.

Мілана та Сулейман швидко підвелися з дивану і, затискаючи носи, швидко побігли до дверей: на них чекали наступні хатні ефіри. На сьогодні їх було двісті сорок вісім тисяч — у різних районах міста.

У передпокої грюкнули двері.

Бодя як сидів, так і залишився сидіти на краю бочки з перегноєм, міркуючи про все почуте.

Пролунав телефонний дзвоник.

— Ну, які новини? — запитав у сина Ройтберг. — Чи варто впускати, бо я страшенно втомився сьогодні? Хочу лягти.

— Та ти знаєш, — спроквола почав переповідати Бодя, — сьогодні вранці якесь падло підсунуло листа з якогось там секретного архіву... Про... Про те, що... Словом, буде заваруха. Оленям гаплик. Ечиначушу також. Вони тепер того ханурика, хто їм допоміг історичну правду встановити, розшукують! Ох, знайти б мені те падло першим — ноги б повідкручував!

Батьківська слухавка невизначено крякнула, життя в ній згасло.

Розгублений Бодя пішов спати, печально міркуючи про те, що в його дорожньому бізнесі все б нічого, якби не ось це: всі жінки і дівчата так само затискали носи, як і чарівна Мілана Мілонова, і в перший же вечір знайомства втікали з його квартири, мов скажені.

* * *

...Як кажуть: ніщо не віщувало біди.

Життя стабільно покращувалося.

Законописці, щедро обдаровані довірою народу, приймали закони, не відходячи від місць свого перебування.

Голосували просто і демократично: посилаючи СМС на мобільний телефон головуючого. «Есемесіли» хто з Карибів, хто з Канар, а хто і з власних плантацій, де рясними посівами сходив ягель.

За останні роки збільшилася кількість робочих місць, що теж неабияк тішило парламентарів. Адже саме вони, завдяки розширенню приватних територій, наймали до своїх маєтків, готелів, закладів громадського харчування, стаєнь та плантацій армії робітників: садівників і кухарів, покоївок і економок, конюхів і свинопасів, гаптувальниць і малярів, дизайнерів і псарів. І, звісна річ, працівників оленячої ниви, адже поголів’я приватного транспорту зростало і вже ніхто не ставив питання, скільки тварин має бути в упряжці президента, мера або спікера. Подейкували, що в підземних стайнях самого Великого Тата мукають понад сто тисяч чистокровних лапландських самців.

Ціни щоранку знижувались!

За цим особисто стежили душки-законописці.

Переодягаючись «у все просте», хтось з них таємно (три приховані камери і десяток охоронців у таких самих демократичних картузах, що й «перевіряючий», непомітно зливалися з натовпом) обходив супермаркети свого району і бачив свіжонавішані на продукти ярлички, ціни на яких планомірно наближалися до цін 1913 року: батон — 22 копійки, пляшка молока — 25.

Прикрість могла статися лише тоді, коли несподівана перевірка відбувалася наприкінці дня. Тоді змилені продавщиці не встигали замінити неоптимістичні вечірні цінники на чудово-вранішні і отримували сувору догану від свого керівництва.

Але вірні пересічні громадяни не хотіли засмучувати своїх обранців і тому нізащо не признавалися, що змінюються лише цінники та й те — на годину чи дві, доки задоволений зростанням добробуту замаскований парламентар гуляє просторами супермаркету.

Загалом приводів для суму меншало з кожним днем!

Народні обранці «есемисили» не покладаючи рук.

Закони ставали дедалі зрозумілішими і демократичними.

Особливо полюбився громадянам «Закон про моду» Серм’яжного-Кувалди, котрі власним прикладом довели посконну близькість до свого вірного електорату.

Народна любов до цих простих і приємних у неформальному спілкуванні чоловіків посилилася в той день, коли обидва досить епатажно з’явилися на засідання парламенту в костюмах «Бріоні», рясно всіяних... різнобарвними заплатками.

— Ми мусимо бути разом із громадянами нашої батьківщини! — проголосив, просуваючи в життя свій винахід, головний кутюр’є країни пан Серм’яжний. — Повернемося до витоків! Згадаймо, як наші бабці і матусі церували шкарпетки нашим дідам і татусям! А що відбувається зараз?! Ми зажиріли! Ми міняємо шкарпетки і сорочки щодня! А це недемократично і несправедливо по відношенню до традицій нашого світлого минулого! Ми мусимо нічим не відрізнятися від будь-якого пересічного громадянина! Церуймо разом!

І в підкріплення своїх слів пан Серм’яжний рвонув на грудях свою білу сорочку. Трохи провагавшись, його однопартійці так само взялися за обшлаги своїх імпортних піджаків і сорочок.

Дієвість і необхідність закону стала більш очевидною, коли новатори отримали по ордену від короля одного з племен далекої Масайщини, народ якої і був законодавцем носіння латок на своїх зношених до дірок бурнусах.

Робочих місць знову побільшало!

Адже тепер кожна крамниця чи бутик винаймав цілу армію швачок, щоб ті пороли і церували костюми ворожих іноземних фірм.

А вже який перелатаний ходив народ — любо-дорого було дивитися!

Одне слово — ніщо не віщувало...

І от — на тобі!

Віднайдений лист Першого Оленяра прогримів над країною, мов грім серед безхмарного неба! А парламент перетворився на біологічну клітину, котра почала блискавично ділитися на фракції, течії і нові партії.

До оленярської більшості «Гегемонів» активно приєдналася чисельна фракція «Кастраційна Партія Уряду», перший партійний квиток якої з давніх-давен належав самому Великому Оленяру.

На протилежному боці вималювалися партії «Вільних Погоничів» пана Цанюка, «БАТІГ!» пана Ікла, «За вашу і нашу волю!» пана Рівноспинного, яких підтримали позафракційні і позапартійні законописці. А також ті з обранців, у кого ягель сходив не так рясно.

Але поки що ніхто напевне не знав відповідей на найголовніші питання, вже невідомо ким і за яких часів поставлені: що робити і хто винен...

* * *

...Два наступних дні після доленосного покладання квітів Валентин Самсонович Ройтберг перебував у відгулах.

Журнал «Вітчизняний оленяр», у якому він працював головним редактором, давно наказав усім співробітникам довго жити і перетворився на двосторінкову газету-бюлетень «Що по чім».

Верстку коротких рекламних оголошень Ройтберг зазвичай вичитував удома.

А у світлі останніх новин, котрі непокоїли його і героєм яких став (як написали в журналі «Місяць»: «невідомий громадянин, котрий викрив жахливу історичну фальсифікацію»), Валентин взагалі вирішив поки що поменше з’являтися на людях.

Не знаючи, куди себе подіти, проводив час перед телевізором.

Сьогодні по єдиному каналу, котрого цілком вистачало, аби задовольнити вимоги всіх громадян, одночасно транслювали дві передачі — політичні дебати Родріго де Ля Шус ле Блан да Ла Кальвадоса «Майн лайф» і музичне шоузмагання Олени Прекрасної «Громадяни мають баланс!».

Почергово вмикаючи і вимикаючи камери у двох сусідніх павільйонах, канал УП-С транслював улюблені населенням програми, не ображаючи ані свідомих громадян, ані добропорядних домогосподарок.

Перші слухали дебати політиків, другі насолоджувалися музичним змаганням між усіма бажаючими виграти два мільйони доларів.

Ройтберг належав до першої категорії. Але ефір розпочався з музичного змагання. .Величезна сцена шоу «Громадяни мають баланс!» потопала в синіх хвилях штучного диму. З нього і випірнула, мов русалка, Олена Прекрасна — ведуча і хазяйка шоу. Зал охнув і завмер. Як завжди, Олена вразила красою вбрання і глибоким декольте, що гострим мисиком сягало пупка, прикрашеного діамантом.

— Ми розпочинаємо черговий тур нашого надзвичайного шоу «Громадяни мають баланс!» і сьогодні сподіваємось визначити переможця, чий музичний баланс перевищить баланси інших і котрий отримає два мільйони доларів! — голосно вигукнула ведуча, здригаючись під поглядами, що об’їдали її щедро оголені перса. І повела далі: — За нашими лаштунками вже зібралося більше п’ятдесяти тисяч громадян, щоб продемонструвати свої баланси! Судді, ви готові?

— Готові! Готові! — одноголосно вигукнули судді, що сиділи на підвищеному майданчику.

— Отже, ми починаємо! — сказала Олена і значуще поглянула в темряву.

Зал шалено зааплодував.

У цю ж мить камера переключалась на паралельне дійство, котре йшло в сусідньому павільйоні.

Там у стриманих лаштунках — два ряди крісел для політиків і сім рядів двоярусних нар для глядачів — Родріго де Ля Шус ле Блан де ла Кальвадос звертався до авторитетної респектабельної публіки зі своїм запитанням, частина якого потонула в незручностях одночасного ефіру.

І тому Ройтберг разом з усіма іншими свідомими телеглядачами почув лише закінчення фрази:

— ...якого вже преса охрестила «невідомим патріотом»! Отже, перед тим як розпочати дебати з нашими шановними експертами, звернемося до публіки, котру я попрошу взяти участь у побудові нашого традиційного «графіка обізнаності». Увага! Отже, хто з присутніх тут знає ВСЕ, натискають на червону кнопку, хто НЕ ВСЕ — синю, хто взагалі нічого не знає — тиснуть на білу. Раз-два: почали голосування!

Глядачі, що сиділи в студії, занурилися в сенсорні екранчики, вмонтовані в спинки стільців попереднього ряду...

Ройтберг спітнів від хвилювання. Але... камера перемкнулась.

...На освітленій сцені «Балансу» стояв хор бабусь в охайно латаних вишиванках.

Як нап’юся димедролу,

Та й піду на свій город...

— голосно дотягували вони куплет під зворушливими поглядами суддів і оплески в залі.

Ройтберг нервово засмикав ногою: що ж там відбувається у Родріго?

І камера не змусила довго чекати — не дослухавши чергового куплета гурту бабусь, повела до студії, де на великому екрані вже висвітлився графік з білою, червоною і синьою «кривою» побудованого глядачами графіка.

— Отже, шановні, як ми бачимо, сьогодні в нашій студії зібралася досить свідома громада, — коментував Родріго, вказуючи указкою на червону лінію, котра значно вивищувалася над синьою і білою.

Обличчя Валентина Самсоновича вкрилося плямами.

Ох, якби ж знати, про що йшлося трьома хвилинами раніше! Про що саме знає ця свідома громада?!

Але камера одразу перемкнулася.

Димедрол мій, димедрол!!!

Ти один моя принада!

Як нап’юся димедролу —

Все триває так, як нада!!! —

на шість голосів волали бабусі.

Ройтберг вилаявся: ну, було б в країні хоча б два канали! А так, через економію, доводиться дивитися цю дурню!

Не встиг подумати, як камера, немов почувши його бажання, знову перемкнулась на обговорення нагальних політичних проблем в студії Родріго.

Там, перед мікрофоном з рішучим виглядом уже стояв його недавній знайомий пан Цанюк, завершуючи свою промову:

— ...буде знесено у всіх містах країни! Так і знайте, шановні! Від сьогоднішнього дня ми засновуємо групу «Чисто», котра доповідатиме про кожен захід по викоріненню на всіх теренах...

На екрані знову з’явилося декольте Олени Прекрасної.

Вона оголошувала наступного конкурсанта:

— ...тесля третього розряду з селища Воронці Павло Потебенько і його десятеро дітей від різних шлюбів! Громадяни мають баланс!!!! Залишайтеся з нами!

Але камера не виконала заклику чарівної ведучої і повернула Ройтберга до політичної студії.

Перед мікрофоном маячив пан Кувалда, хижо поглядаючи в бік крісел опонентів:

— ...вносити смуту у вже цілком сформований уклад нашої великої країни! Ось фоторобот того антисоціального елемента, який склали активісти руху «Одягайся в цивільне — і пильнуй!»

Пан Кувалда здійняв над головою малюнок.

Але Валентин Самсонович не встиг розгледіти, що на ньому зображено, адже камера знову понеслася у розвеселий коловорот громадян, котрі демонстрували свої баланси.

І тут на нього теж чекав неабиякий сюрприз.

На сцені стояв його старий знайомий Семен Василенко! І не один!

До нього перелякано притискався старий огрядний олень, з круглих боків якого звисали клоччя давно нечесаного хутра.

Ноги оленя час від часу підкошувались, вуха тремтіли.

Зал напружено мовчав.

«Зовсім Семен з глузду з’їхав! — подумав Ройтберг. — Що він там робить...»

І камера знову перемкнула його розбалансовану увагу на Родріго.

— ...це — ваша чергова фальсифікація! — кричав у мікрофон пан Цанюк, помахуючи в повітрі «фотороботом», віднятим у пана Кувалди. — Це не він! Присягаюся, шановна громадо! У того були окуляри! Очі — світлі, швидше за все — сірі, зачіска — довша на три сантиметри, волосся — руде, зачесане на потилицю, верхня губа наповзає на нижню, зріст — метр вісімдесят п’ять, подвійна родимка на правій щоці за два сантиметри від носа!

«Здав...» — з жахом подумав Ройтберг, механічним рухом прикриваючи свою подвійну родимку.

— Не переймайтеся! — заспокоїв виступаючого Родріго. — Нам не складно зробити перевірку державної важливості прямо тут, у студії! І дочекатися дзвінків від наших свідомих громадян, котрі, я впевнений, підтримають наш експеримент і хутко виявлять цього громадянина серед своїх сусідів, рідних і близьких!!! А ми подивимось, хто з вас має більшу рацію!

Політична студія вибухнула шаленими оплесками.

— Прошу шановних опонентів вийти до середини залу! — жестом запросив Родріго пана Кувалду і пана Цанюка і голосно вигукнув за лаштунки: — Мольберти — в студію!!!!

До зали внесли мольберти.

— У кого з вас, шановні пане Кувалда і пане Цанюк, наш таємничий герой вийде більш схожим і знайде своє втілення в людській подобі завдяки нашим пильним громадянам, котрі зараз дивляться нас, — виграє незворотну підписку про виїзд до будь-якої обраної вами для відпочинку країни! — хижо і мудро посміхнувся пан Родріго.

«Я пропав...» — зі щемом подумав Валентин Самсонович, закриваючи обличчя подушкою.

І в ту ж мить впевнився, що Бог все ж таки існує!

Адже Родріго несподівано засмикав у вусі свій навушник і махнув рукою, зупиняючи дійство:

— Шановні пані та панове! Ми змушені зупинити трансляцію! Режисер прямих ефірів просить нас перервати наше шоу на користь колег з розважального майданчика!

Він знову посмикав у вусі мікрофон і додав:

— Як мені повідомили, там відбувається щось більш варте вашої уваги.

Валентин Самсонович стягнув з голови подушку і шанобливо поклав на себе хресне знамення.

Тим часом на екрані виникла сцена музичного змагання.

На ній так само понуро стояв огрядний Пантелеймон.

У світлі софітів, мов дим, висіла неймовірна тиша. Але за секунду Василенко струсонув у повітрі руками, розминаючи пальці, штурхнув оленя в роздутий бік і урочисто підніс до морди свого утриманця пальці.

Пролунав перший акорд, утворений свистом, що виходив з нутрощів переляканої але слухняної тварини. За цим акордом голосно і дзвінко розлився в повітрі другий, третій...

Першою схаменулася прекрасна Олена.

Вона підвелася і урочисто приклала руку до серця.

За нею підвелися судді, так само тримаючись за серця.

Зал у захопленні охнув і як один підвівся з прикладеними до грудей руками.

Камера вихоплювала з юрми натхненні обличчя і тут же переводила своє зелене око на Василенка, котрий майстерно перебирав пальцями ніздрі Пантелеймона.

Над сценою, злітаючи аж до стелі, лунали чарівні звуки. державного гімну.

* * *

Жах і відчай охопили руду гарячу голову Валентина Самсоновича Ройтберга.

І прихилити її було ні до кого.

Проте, несподівано вирішив він, її, цю голову, можна перефарбувати! Принаймні хоча б одна з прикмет, за якою його рано чи пізно впізнають, буде подолана.

Але як це зробити?

Була б поруч ця підступна, ця зрадлива і зваблива, ця згадувана ледь не щодня проклятуща і все ще жадана перукарка Зоя...

Але Зоя давно вже зникла з його горизонту.

Довелося потелефонувати Емануель Убліє. Тобто дружині Людмилі Вікентіїівні.

— Чим ти фарбуєш волосся? — спитав Ройтберг, щойно слухавку зняли.

— На розмову з мадам Убліє ви маєте три хвилини! — зачув у відповідь незнайомий голос, котрий скоромовкою промовив наступне: — Будь ласка, назвіть себе. Вік. Стать. Рід заняття. Хоббі. Які з книжок мадам Убліє справили найбільше враження і чому. Мадам дасть вам відповідь після сигналу. Чекайте.

У слухавці залунала зваблива мелодія з «Нотр-Дам де Парі».

Ройтберг плюнув, вилаявся, прикриваючи слухавку рукою, але вирішив скоритися.

Чітко відповів на всі запитання. Навіть висловив пару досить заплутаних думок з приводу найновішого роману дружини, котрий мав назву «Код Іродіади».

І почав чекати.

Чекати довелося довго.

Після арії Квазімодо пішли перші акорди пісні П. Гренгуара...

Нарешті в слухавці пролунав знайомий голос Людмили Вікентіївни:

— Не повернуся — не сподівайся!

Відверто кажучи, Ройтберг не сподівався.

Але давня образа далася взнаки і, не витрачаючи час на сантименти, він повторив своє запитання:

— Чим ти...

— Ціаністим калієм! — не дослухавши, відказала слухавка голосом Іродіади і ляснула Ройтберга по вухах пронизливими короткими гудками.

Невимовна, важка, мов дощова хмара, туга за Зоєю несподівано лягла на плечі Валентина Самсоновича.

Якби знати, де вона, — полетів би на крилах в скляні двері її перукарні, впав би стомленим тілом у жорстке і подерте, але таке рідне крісло перед каламутним люстерком і, жадібно оглядаючи повновиде обличчя коханки, видихнув би колись таке звичне:

— Полубокс...

Ройтберг зомлів і скреготнув зубами.

Зою, Зою...

Де ти?..

* * *

...Ось уже кілька годин Семен Петрович Василенко сидів сам-один у своїй порожній квартирі над розкритою валізою, ретельно напакованою рівними зеленими прямокутниками. Сидів, мов стара баба біля розбитого корита, пожовуючи вустами густе повітря, в якому ще витав дух і пух його чотириногого товариша. І відчував, що тепер уже точно: життя скінчилося!

Вир ейфорії від перемоги в музичному шоу зовсім затьмарив йому мізки.

Не встигли відгриміти останні оплески і згаснути софіти, як він зопалу відгукнувся на пропозицію членів парламенту, котрі, як на той гріх, засідали в сусідньому павільйоні і навперейми виторгували у нього вірного Пантелеймона, додавши до суми виграшу ще пару мільйонів зелених.

Пантелеймона придбали для урочистих відкриттів засідань парламенту.

І це спочатку розчулило Василенка, надало значущості і сенсу його життю.

Але тепер, лишившись один у квартирі, він шалено тужив за втратою друга і не знав, що робити з цієї проклятущою — «іудиною»! — валізою.

У першу ж годину важкого протверезіння від успіху він наважився набрати номер Громадської приймальні парламенту з твердим переконанням повернути гроші і забрати оленя назад. Але сонний голос у слухавці ввічливо повідомив, що приймає дзвінки лише про замінування монументів. Про замінування Василенко нічого не знав, адже давно не цікавився політикою і чемно попросив повернути йому купленого парламентарями Пантелеймона, оскільки він передумав і готовий повернути гроші.

Навіть і приплатити.

— Як прізвище вашого Пантелеймона? — запитали його з Громадської приймальні, чим поставили Семена в досить незручне становище, адже як відповісти на це просте запитання, він не знав і розгубився.

— У нього немає прізвища, — розгублено промовив він у слухавку.

— Ну то телефонуйте у відділ для безпритульних! — суворо відповіли йому, і на цьому розмова закінчилась.

І Василенко зів’яв, як жмуток осіннього листя.

Взагалі, наближаючись до критичної межі середнього віку, Семен Петрович все більше приходив до висновку, що життя не має ніякого сенсу. Сенс зблискував перед його очима дрібним мідяком лише в ту мить, коли він... їв.

Тоді він розумів, що робить щось важливе, без чого не існує жодна істота на землі.

Без решти можна було обійтися. Він копнув ногою валізу. Навіщо йому це все? Заради чого?

До цього часу він усе мав: друга-Пантелеймошу, вільну, хоч і порожню, квартиру, перловку і баняк. Що тепер?

І...

Невимовна туга за Зоєю несподівано вдарила в мозок і знесла його, як блискавка зносить верхів’я сторічного дуба.

Василенко обережно заклацнув покришку валізи.

І почав думати...

* * *

...Отже, грім у вигляді знайденого документа грянув.

Але важко із впевненістю сказати, з чого саме почалася буря.

Тому краще звернутися до свідчень парламентського літописця, перу, а точніше — клавішам якого належали десять томів бестселера «Під знаком фактів і реалій. Житіє Великого».

Отже, приблизно, якщо вірити «Житію...», це виглядало так...

Дочитавши останню сторінку Умберто Еко, Великий із жалем закрив сторінку «Маятника Фуко», без якого і ранок для нього був не ранок, і в задумі поглянув за вікно.

Там сходило сонце.

«Яке гарне сонце... — подумав Великий Тато. — Як воно гарно сходить! Аж ген-ген за небокраєм уже чутно, як легкий грудневий вітерець несе по безкраїх просторах радісне цвірінькання перших пташок. Десь далеко відгукуються цим співам рівномірне гудіння бджіл, крекіт диких качок, шурхіт мишей-полівок. І в усьому цьому хорі, що озвучує початок трудового дня, вже народжується потужний дев’ятий вал доленосної праці!»

Великий підійшов до вікна і добрим батьківським поглядом окинув скромні гектари своєї заміської хатинки.

«О! Скільки справ... — знову подумав він, з жалем поглядаючи на полиці з книжками, які він встиг прочитати за своє насичене подіями і боротьбою за краще майбутнє всіх своїх нащадків життя, і ніжно погрозив пальцем багатотомнику Шекспіра: — Почекай, Вільяме, я до тебе ще доберуся! В оригіналі! Ех, житіє моє... На себе часу не вистачає!»

А справ дійсно було багато!

Треба було об’їхати всі свої лани, озера, ліси і пасовиська, обгороджені великим китайським муром, перевірити стайні і рибні господарства, підготуватися до партії в крокет з іноземними гостями. Та так, щоб не залишитись у програші. А що воно, той крокет, треба ще дізнатися. Чи не підсунуть йому в тому гаморі якийсь підступний документик на підпис?..

Ранок дійсно був гарним, повідомляє далі літописець, і Великий Тато вирішив прогулятися на самоті — не будити снайперів, що куняли на деревах, не повідомляти охороні. Він полюбляв ці вранішні години, коли ніщо і ніхто не заважав тихому плину радісних думок.

У гарному настрої, здолавши кілька кілометрів утрамбованої відбірним ечиначушем стежки, він опинився перед стайнею.

Брама була прочинена.

— Ну як тут, у стайнях?! — розчуленим тоном гукнув він у прохолодну темряву.

На цьому місці літопис уривається пасажем про чудовий ранок, котрий привів країну до того піку подій, за яким і грянула буря, несподівано зіпсувавши повільний плин епохи ПСК.

Одне слово, з темряви і випарів оленячого дихання випірнула нечесана фігура.

І на благодушний вигук господаря пролунала та брутальна відповідь, котра не увійшла до «Житія...»:

— А ось тобі — стайні! — сказала фігура, характерно зігнувши в лікті праву руку і хряснувши по ній ребром долоні лівої.

Від несподіванки Великий навіть не встиг свиснути у свисток, котрий завжди тримав у роті напоготові.

А фігура, відчувши свою повну безкарність, швидким рухом прочинила браму, свиснула, ляснула, крякнула — і з темряви прямо на Великого поперло все оленяче поголів’я. Той ледве встиг притиснутися до паркану, як табун помчав повз нього, збиваючи під собою ечиначуш і зносячи на своєму шляху скульптури трипільських богів.

Набравши потрібної швидкості, олені перескочили загорожу китайського муру. І — ген-ген! — зникли за небокраєм.

Так усе почалося чи не так, але сталося те, що сталося.

Кажуть, що разом з оленями втік і підступний оленяр, особа якого так і лишилася невідомою...

* * *

...Днем пізніше в павільйоні «Єдиного Національного У-ПС» готувалися до екстрених теледебатів «Відвертий діалог з народом».

У студії зібралися чи не всі ведучі найпопулярніших програм.

За круглим столом на чолі з Родріго де Ля Шус ле Блан де ла Кальвадосом зліва направо сиділи Олена Прекрасна, шеф-кухар кулінарного шоу «Жуй-жирій!», спортивні коментатори програми «Звужені та кмітливі», ведучий сімейного тренінгу «Бачили очі, що купували», двоє коміків зі «Сто першого кілометра» та постановник шоу «Гарцюють всі!».

Були тут навіть ретельно проінструктовані на предмет незручних запитань представники забороненого каналу «Ох-ТіВі» Сулейман Напіддам і Мілана Мілонова.

Навпроти них розташувалися депутати, що сиділи, збившись у зграйки.

Заради діалогу з народом інші паралельні програми вирішили не транслювати.

Питання постало серйозне.

Родріго на правах головуючого, привітавшись з присутніми і телеглядачами, розпочав «круглий стіл»:

— Коротко окреслю суть питання. Країна в черговий раз опинилася на межі розколу! В наше налагоджене життя, яке історики вже встигли охрестити прекрасним терміном «Покращення Стабільної Кризи», або скорочено — ПСК, увірвалось несподіване відкриття, яке зробив один з пересічних громадян нашої країни...

Пан Родріго виразно глянув на свого помічника, котрий сидів за монітором комп’ютера, і той скоромовкою дав довідку:

— Громадянин носить окуляри в роговій оправі фірми «Цейс», очі — світлі, швидше за все — сірі, волосся — руде, зачесане на потилицю, верхня губа наповзає на нижню, зріст — метр вісімдесят п’ять, подвійна родимка на правій щоці за два сантиметри від носа...

Родріго кивнув і продовжив свою думку:

— Відкриття стосується віднайденого листа до соратників полум’яного оленяра Івана Оленіна, суть якого полягає в тому, що наш національний здобуток і гордість не одного покоління — олені — є продуктом штучного впровадження! Отже, мета наших екстрених дебатів — почути міркування і розпорядження представників влади, опозиції, зірок шоу-бізнесу, а також усіх громадян, котрі зібралися біля моніторів на майданах міст і сіл нашої неосяжної батьківщини. Адже громадяни...

— ...мають баланс!!! — вигукнула прекрасна Олена, поклавши свої прекрасні перса на прозорий скляний стіл.

Їй зааплодували. Перса розтеклися по скляній поверхні, мов дві стиглі дині.

— Хто розпочне? — милуючись цим видовищем, звернувся Родріго до когорти можновладців.

Але і без цього запитання було зрозуміло хто: представники влади жваво зарухались і майже одночасно повтикали до лівого вуха мініатюрний навушник на срібному дротику.

Першим слово взяв пан Кувалда:

— Доброго дня, шановні колеги! Доброго дня, дорогі ведучі! Доброго дня, шановний народе! Доброго дня всім, хто зараз чує і бачить нас! Тим, хто слухає через радіоточку або притулився вухом до приймача на далеких мальовничих теренах нашої прекрасної країни!

Вітаю всіх і кожного окремо! В кожній хаті, на кожному робочому місці, біля кожної плити і кожного верстата! В полі! На фермі! На трасі! На лікарняній койці і на гірських пасовиськах!

Пан Кувалда вийняв з вуха навушник і, опустивши руку під стіл, трохи постукав по ньому пальцем.

— Чудове привітання! — похвалив його Родріго, нервово посмикуючи плечем. — Продовжуємо випуск. До слова запрошую пана Разанова. А потім почнемо дебати з журналістами і народом!

Пан Разанов, у свою чергу, поправив у вусі навушник, зосереджено підвів очі догори, кашлянув у стиснутий кулачок, тихо промовивши в нього: «Раз, раз...», і взявся до слова:

— ...Алла дізнається, що Ганнуся не рідна дочка Дюші, вона дуже засмучена. Алла заявляє, що не буде няньчити чужу дитину і щоб він віддав дівчинку Олі. Семен відмовляється, розлучається з Раїсою. Він запрошує її на побачення, каже, що дуже її любить... Марина продовжує пити омолоджуючі таблетки. Їй стає все гірше, Жанна пропонує перевірити ці таблетки — Марина відмовляється. У комуналці Раїси поселяється В’ячеслав — чоловік Галини. Володя побився з Сергієм через Настю. Настя проганяє Володю, але він наполегливий і просить її залишатися друзями. Оля обманює Гаврилова, що у Насті роман з Володею. Оля сподівається відновити відносини з Сергієм. Побитий Олег звертається по допомогу до Жанни, вона забирає його з лікарні. Тепер вони разом хочуть помститися Поліні, зірвавши її виставку картин. Поліна це відчуває і скаржиться своєму коханцю — Михайлу Петровичу. Той приходить до галереї, тут він дуже здивований, побачивши живого Олега, адже він наказав прибрати його. Михайло Петрович загрожує Жанні: якщо виставка Поліни пройде невдало, то на місці галереї з’явиться новий заклад...

— Ой! Який молодець! Я якраз цю серію пропустила... — захоплено прошепотіла Олена Прекрасна до Мілани.

— А що це? — пошепки відгукнулася та.

— «Обручка»! Сто сорок четверта серія...

Тим часом пан Разанов закінчив спіч і трохи зніяковіло смикнув з вуха дивний прилад, штовхнувши пана Кувалду ногою під столом, поверхня якого не могла приховати цього демократичного жесту.

— Можливо, у представників опозиції будуть інші думки? — звернувся Родріго до пана Цанюка.

— Так, у нас вони є! — завзято вигукнув пан Цанюк. — Ми вважаємо, що лист, котрий особисто мені показав невідомий патріот...

— ...що носить окуляри в роговій оправі фірми «Цейс», очі — світлі, швидше за все — сірі, волосся — руде, зачесане на потилицю, верхня губа наповзає на нижню, зріст — метр вісімдесят п’ять, подвійна родимка на правій щоці за два сантиметри від носа! — одразу ж процитував довідку з монітора помічник Родріго.

— Ми вважаємо, що цей лист... — спробував продовжити пан Цанюк.

Але ведучий з прикрою гримасою несподівано замахав руками кудись углиб студії, вказуючи на його мікрофон.

— Звук! Негайно дайте звук до студії! — гукнув він, постукуючи нігтем у мікрофон пана Цанюка.

Але мікрофон не відгукнувся.

— Вибачте, шановні телеглядачі, — сказав Родріго у свій мікрофон, — У нас сталася прикра неполадка з особистим мікрофоном пана Цанюка: на жаль, ви не можете його чути. Сподіваюсь, ми виправимо ситуацію в найближчі пару годин.

Телеглядачі могли бачити, як пан Цанюк продовжує наполегливо говорити, безгучно рухаючи вустами, але не чули його.

Камера швидко переключилась на обличчя Родріго, котрий продовжував вести прямий ефір:

— ...а поки що послухаємо думку пані Ренко.

Пані Ренко демонстративно постукала у свій мікрофон довгим червоним нігтем, і присутні в студії сахнулися від гуркоту каменепаду, котрий він видав у наелектризоване повітря.

Пані Ренко переможно посміхнулася, скосила очі, поправила свій навушник і перед тим, як висловитись, сексуальним рухом довгого роздвоєного язика, облизала вуста:

— ...дівчина пішла на дискотеку і не повернулась, — заговорила вона, з деяким подивом скошуючи очі на ліве плече, де знаходився срібний дротик від навушника. — Її знайшли задушеною прямо на головній вулиці села...

— «Битва екстрасенсів»! Четвертий сезон. Мене туди запрошували ведучою, але я боюся крові... — пошепки повідомила Олена Прекрасна, знову по-дружньому схиляючись до вуха Мілани Мелонової.

Пані Ренко ще раз лизнула пересохлі вуста, посмикала срібний дротик і продовжувала говорити під зацікавленими поглядами всіх присутніх і наполегливе ворушіння вустами пана Цанюка, котрий не припиняв спілкуватися з громадою у свій відключений мікрофон:

— ...було опитано близько семисот свідків, але жоден не зміг змалювати злочинця. Вбивця не залишив на місці злочину жодного відбитка, жодного сліду! Що робити, як діяти далі — ламали голови слідчі. Четвертий сезон дасть нам відповіді не тільки на це запитання...

— Так, так, звісно! Ми отримаємо всі відповіді! — підхопив її останні слова винахідливий Родріго. — Переходимо до дебатів! Хто почне, панове журналісти? Прошу!

Сулейман Напіддам смикнув до рота свій мікрофон, шнур якого звився в повітря.

Проте шнури у шеф-кухаря, тренера, коміків та психолога виявились на місці і вони по черзі питали шановних присутніх про раціон їхнього харчування, про вагу і тиск, про хобі, про здоров’я батьків і методи виховання підростаючого покоління.

У перервах між дебатами камери давали зображення майданів міст і сіл, на яких весело всмажували гопака ансамблі народних самодіяльних колективів.

* * *

Ефір видався на славу!

Нічого зайвого, все — «по дєлу», без базару.

Але гарний настрій обранців змінився, щойно вони вийшли з брами телестудії.

— Почалося... — знервовано скосила очі пані Ренко, виходячи на розпечене повітря і вказуючи колегам на юрму, що вже встигла зібратися під студійним павільйоном.

Над юрмою майоріли нашвидкуруч намальовані плакати: «Повернемо оленів на історичну батьківщину!», «Іван Оленін — ворог прогресивного людства!».

— Нічого. Якось буде... — спроквола відказав пан Разанов, ховаючи спітніле після спілкування в студії чоло під «арафаткою».

— Нє впервой. Розведемо кошенят... — скрипнув зубами Серм’яжний, першим сідаючи до візка десятимісної державної упряжки.

— О! Як будете розводити, майте мене на увазі! — радо відгукнувся пан Кувалда. — Донька замовляла перського — з першого приплоду!

Серм’яжний презирливо поглянув на товариша, промовчав і поквапив кучера: «Цоб-цобе!»

Урядова упряжка поволі посунулась крізь юрму, в якій обранці побачили своїх нещодавніх опонентів на чолі з Цанюком, Рівноспинним, Ікло та бунтівним позафракційником Алексом Гонієм.

З цієї ж юрми тихо вислизнула тінь покровителя молоді пана Кабатчика.

Він непомітно підсів до упряжки, на ходу знімаючи з себе гуцульський кептар, у якому він полюбляв маскуватися в курилках та бібліотеках навчальних закладів, спілкуючись з представниками прогресивного студентства.

— Що за херню ви несли в ефірі? — запитав колег пан Кабатчик, важко дихаючи і оглядаючись на натовп: чи немає за ним «хвоста».

— А що? — з викликом, як завжди, скошуючи правдиві очі до перенісся, пішла в наступ пані Ренко.

Але пан Разанов зупинив її батьківським порухом руки:

— Так... Прокольчики були...

— Старіє баба Шура! — гнівно пихнув Серм’яжний. — Втрачає кваліфікацію...

— Треба з’їздити до неї, перевірити, чим вона там займається! — сказав пан Кабатчик.

Колеги значуще перезирнулися.

Державна упряжка смикнулась і швидко помчала в бік парламентської будівлі...

* * *

...Спершися ліктем на залізну койку і підібгавши під себе ніжки, Зоя відчувала себе зовсім юною.

Вона ніколи не була студенткою, але зараз відчувала себе саме так.

На койці навпроти в тій самій позі лежала її співкамерниця, обізнана інтелігентна пані, котра наказала називати себе пані N.

Вони тихо розмовляли, як це роблять студентки в гуртожитку, коли світло погашене і починаються хвилини тихої відвертості.

— ...ну от... — неспішно продовжувала свою розповідь пані N. — Поїхала я в той закордон на конференцію з проблем транспортних засобів. Я тоді, до речі, велику посаду обіймала в оленячій індустрії... Костюмчик собі справила, зашила в спіднє сто доларів — про всякий складний випадок. Приїжджаю, отже. І що відбувається?

— Що? — зачаїла подих Зоя.

— А відбувається наступне. Ставлю свою упряжку біля «President Wilson»...

— А що це? — не втрималась Зоя і пані поглянула на неї роздратованим поглядом: як можна цього не знати, якщо сидиш у такій престижній в’язниці?

— Готель такий в Швейцарії, село! — посміхнулася вона. — П’ятдесят чотири тисячі зелених за ніч у королівському пентхаусі!

Зоя і рота відкрила.

Але промовчала. А пані N повела далі:

— Отже, ставлю упряжку, кучер прив’язує, як годиться, під хвости оленям поліетиленові пакети, щоб усе чисто було. І бачу: дивляться на мене всі якось дивно. Оленів обступили, головами хитають, язиками прицмокують. Ну, думаю, що за кретини? Хіба у вас не таке саме? Стою в розпачі, поки швейцар речі заносить. І що бачу?

— Що? — знову видихнула Зоя.

— А от що: під’їжджає до того готелю якийсь металевий контейнер на колесах. Сам! Без жодного оленя! Тільки кермо за склом на кучерському передньому сидінні стирчить!

— Невже — без упряжки? — зойкнула Зоя. — І що ж то було?!

Пані змовницьки поглянула на неї, витримала довгу паузу, поки очі Зої стали на свої місця.

— А був це, дівчино дорога, автомобіль! — переможним тоном сказала пані N. — Через нього і сиджу тут! Через той клятий автомобіль!

— Тобто? — не зрозуміла Зоя.

Пані тяжко зітхнула:

— Замалювала я його швиденько: що і як влаштоване, на чому їздить, які у нього переваги і в комірець зашила! Думала: повернуся на рідну батьківщину — всім очі відкрию на нові прогресивні засоби пересування! Повернулась. Показала кому слід.

— І що?

— А те, що подякували мені щиро, подарували букет квітів — і так з тим букетом — навпрошки сюди!

— Та за що ж?! — сплеснула руками перелякана Зоя.

— Як — за що? — скинула брови пані. — За замах на лад у країні! Адже автомобілі — то нові ресурси у всій нашій оленячій економіці. Вихід... тобто, виїзд до всього прогресивного світу! Розумієте?

Зоя нічого не зрозуміла, але тричі впевнено кивнула головою.

— От і ви, дорогенька, — посміхнулася пані N, — за те саме сидите...

— Ну що ви, — зашарілася Зоя і повторила те, що вже казала при першому знайомстві: — Я нафту цупила...

— Не цупили, дорогенька, — розсміялася пані. — Не цупили — ви її знайшли! То ваше щастя, що люди її слоїками у вас купували, на побутові потреби: коліщата у візків змащувати, для гасових ламп, для дьогтю. А якби мої креслення та з вашим ресурсом об’єднати — що б було?

— Що? — з острахом вимовила Зоя, голова якої вже йшла обертом.

— Технічна революція! — радо вигукнула пані N.

Зоя аж подушкою накрилась: ого, не може бути!

А пані випросталася з-під казенної ковдри і заходила по камері.

— Я ваше родовище ще розроблю! Нічого! Прийде час...

.І час цей надійшов ніби на її прохання — в ту саму мить, коли вона збиралася повідати ошелешеній Зої щось важливе.

Але не встигла...

* * *

...Двері камери тихо відчинилися.

І обидві жінки побачили, як у них входять чотири тіні в білих простирадлах з каптурами, низько насунутими на обличчя.

Зоя так перелякалась, що досить нечемно вп’ялася пані N в руку.

А тіні, ставши по периметру камери, завмерли, пропускаючи досередини п’яту — в прокурорській мантії.

Тінь у мантії витягла з кишені згорток єгипетського сувою і почала зчитувати з нього текст, від якого у Зої поволі розкрився і без того вже добряче роззявлений рот.

— У зв’язку з різкою зміною політичних обставин ми, що нижче підписалися, виносимо терміновий вирок ув’язненій громадянці...

Тут вони назвали справжнє прізвище Зоїної співкамерниці, від чого роззявлений рот колишньої перукарки заціпило на віки вічні.

— ...і волею, даною нам великим народом нашої неосяжної батьківщини, постановляємо...

Зависла загрозлива пауза.

— Коротше, так, — вимовила тінь в мантії. — Ось вам, шановна, мішок (до ніг пані N полетіла запилюжена довга ряднина), а ось — шприц з ін’єкцією. Якщо не хочете неприємностей на свою голову, зробіть усе самі. Або... Або попросіть ось її — тінь кивнула в бік закляклої Зої. — Уколетесь і — в мішок! Без гамору і пилу! На все про все маєте десять хвилин!

Вимовивши ці слова, тіні швидко ретирувались.

Двері камери зачинились.

Пані N допомогла Зої закрити рота і гірко посміхнулася.

— Ну й на тому — дякую. Добре, що хоч не гільйотина...

Вона поглянула на годинник і копнула ногою ряднину:

— Час прощатися...

— Ні, ні! Не може такого бути! — вигукнула Зоя, і сльози рясними потоками затопили її обличчя і груди.

Їй було прикро розлучатися з пані, котра так швидко і дотепно навчила її уму-розуму.

Ех, з гіркотою подумала Зоя, ще б пару днів таких лекцій і бути їй, Зої, справжньою обізнаною жінкою, з якою не соромно і у в’язниці сидіти.

Тим часом пані N напружено про щось думала, а потім сказала:

— Ось що, дівчино, я відчуваю відповідальність за вас і тому пропоную зробити наступне: я залізу в той мішок — нічого не поробиш. Але й ви теж зробите те саме...

— Я? — вирячила очі Зоя і хотіла вже додати: «А мене за що?» — але промовчала, адже вигук виглядав би не солідарно.

— Так, — підтвердила пані N. — Тобто ми вдамо, що зробили ці заштрики, — і разом заліземо в цю ряднину!

— Навіщо? — не зрозуміла Зоя.

— О господи, ви що, Дюма не читали?!! — сплеснула руками напарниця. — А для того, щоби вони подумали, що ми мертві, і винесли нас куди подалі. До моргу, наприклад. Чи до лісу. Або кинули в море з високої кручі... А ми той мішок розпоремо — нігті у мене, бачте, які гострі вашими зусиллями! — і — упс: на свободі!

Зоя заплескала в долоні.

Уперше вона бачила таку розумну і кмітливу жінку!

— Ви готові? — запитала та.

— Готова! — мужньо відгукнулась Зоя.

— Тоді швидше! Маємо ще три хвилини!

І пані N випустила весь вміст шприця у свою подушку.

Потім вони забралися до мішка, щільненько вляглися, обнялися, мов дві сестри, заплющили очі, стримуючи дихання і...

...і до приміщення з веселим сміхом, музикою і різнобарвними повітряними кульками влетів веселий натовп наглядачів у барвистих клоунських костюмах.

Вони розкрили мішок, чемно подали спантеличеним жінкам руки, підводячи їх з підлоги і заплескали в долоні, вітаючи обох приязними вигуками: «Браво!»

Найголовніший в охороні подав пані N букет квітів.

— Вас знімала прихована камера!!! — радісно промовив він.

Зоя шалено закрутила головою, ноги її підкосилися, вона заридала і засміялася одночасно, адже давно мріяла потрапити в таку передачу.

Але зараз це диво здалося їй зовсім недоречним. Усі емоції переплутались в її бідній перукарській голові: страх смерті, надія на спасіння, відвертість останніх миттєвостей, спорідненість душ і — пшик, нічого!!!

Оплески і сміх згасли.

Пані N стояла, мов мармурова статуя, свердлячи очима веселий натовп охоронців.

— А ми думали, вам сподобається... — розчаровано промимрив наглядач і сахнувся: в його голову вже летів букет червоних троянд по тридцять гривень за штуку...

* * *

— Що будемо робити, братва?

Питання Великого Тата змусило всіх підвести голови від паперів.

Над залисинами чоловіків замиготіли гребінці, жінки, виблискуючи люстерками, наводили останні штрихи помадою на зблідлих від хвилювання вустах.

Сьогодні всі як один зібралися в круглому кабінеті для вирішення проблеми, котра так несподівано виникла в спокійному плині СПК.

— Що у нас сьогодні за планом? — знову поставив питання Великий.

— Брифінг... — підказав пан Кабатчик.

— Отже, бри...фіг... — в задумі повторив Тато і запитально поглянув у бік пана Разанова.

Той миттєво відкрив тлумачний словник і голосно прочитав:

— «Брифінг — у перекладі з англійської — „короткий, недовгий“. Отже, це — коротка прес-конференція, що присвячена одному питанню».

— Коротка? Це добре, — зрадів Великий Тато, — Я довго балакати не люблю. У віршах?

— Прозою... — сказав пан Кабатчик.

— Шкода... — зітхнув Великий і з сумнівом похитав головою: — А чому питання лише одне? Якось незручно перед людьми. Без поваги.

— А може, тоді проведемо той... пітчінг? — підказав пан Кувалда.

Керманич запитально зиркнув на пана Разанова, той знову відкрив словник:

— «Пітчінг — у перекладі з англійської означає „виставляти на продаж“, стосується презентації кінопроекту з метою знаходження інвесторів, готових фінансувати проект».

— Кіно я люблю. — мрійливо гмикнув Великий. — А яке буде кіно?

— Кіна не буде, — зморщився пан Кабатчик.

— Так що ж усе ж таки буде? — гнівно зблиснув очима Великий. — З чим йти до народу?

— Може... тендер? — тихо підказала пані Ренко.

— Це лунає якось. непристойно, — мугикнув Великий. — Чи не звинуватять нас у... як воно там називається... ну, коли чоловік з чоловіком?

«Тендер, — знову перегорнув потрібну кількість сторінок пан Разанов, — у перекладі з англійської — „пропозиція“. Конкурентна форма відбору пропозицій на постачання товару, надання послуги або виконання робіт за заздалегідь оголошеними умовами, в обумовлені терміни на принципах змагання, справедливості та ефективності...» Одне слово — конкурс, змагання...

— О, конкурс?! — зрадів Великий — Знаю! Це — як було торік з міжнародними перегонами «Оленевро»? Здається, тоді ви всі виграли той конкурс з будівництва іподромів, чи не так, пан Кувалдо?

Суворим поглядом він обвів присутніх.

Усі присутні сором’язливо втупились у свої папери.

Особливо зніяковів пан Кувалда, кишеню якого досі пік важкенький конверт, який він ніяк не наважувався віддати до загальної партійної каси, що належала Великому.

— Перепрошую, — чемно кашлянув у кулачок Ян Кабатчик, котрий у компанії вважався найобізнанішим у питаннях термінології. — Я все ж таки наполягаю: це має бути брифінг.

— Ну, брифіг то брифіг, — поблажливо згодився Великий. — Аби недовго. У мене ще купа справ... Он-де вчора мої як шугонули...

Він хотів поділитися своїми сумними враженнями про вчорашню втечу стада, але емоції переповнювали його і він, мов дитина, ображено засопів.

— От саме з цього приводу і буде брифінг, — підхопив його слушну думку пан Разанов.

— Так, адже ситуація критична, — додав Серм’яжний.

— А я не бачу нічого критичного! — вигукнув оптимістично налаштований пан Кувалда. — Латок вистачає. Народ церує...

— А я бачу! — наполіг Серм’яжний.

— Що ви бачите? — звернувся до нього Великий керманич.

Усі зіщулились, вирішуючи, чи варто турбувати його проблемами, і хто це має зробити?

Усі поглянули на Серм’яжного.

Вибору не було, і він повів далі:

— Лист Івана Оленіна гуляє в самвидаві! Пам’ятники йому знищуються по всій країні. Наше національне надбання в небезпеці! Якщо так піде далі — це обструкція! Вибори! Чергова толока! Фракції Цанюка-Рівноспинного-Ікла здіймають голови, у них навіть є прихильники!!! Вчора вночі вони намагалися блокувати мобільні телефони наших парламентарів!!

— Невже? — відверто здивувався Великий Тато і докірливо захитав головою: — О, невдячні... Чого їм не вистачає? Такий гарний день! Сонце сходить і аж ген-ген за небокраєм вже чутно, як легкий грудневий вітерець несе по безкраїх просторах радісне цвірінькання перших пташок. Десь далеко відгукуються цим співам рівномірне гудіння бджіл, крекіт диких качок, шурхіт мишей-полівок. І в усьому цьому хорі, що озвучує початок трудового дня, вже народжується потужний дев’ятий вал доленосної праці...

Усі тривожно перезирнулися.

Особистий Літописець Великого швидко стукав по броньованому склу свого планшета, щоб не втратити жодного дорогоцінного слова.

Ян Кабатчик знову прокашлявся:

— Ми знаємо, що ви великий поет... — сказав він Великому, і той зашарівся від похвали. — Попри це, ситуація дійсно серйозна. Що будемо народу говорити на брифінгу?

Великий знову поглянув у бік Разанова, і той знову поліз до словника:

— «Брифінг — у перекладі з англійської — „короткий, недовгий“. Отже, це — коротка прес-конференція, що присвячена одному питанню».

— Якому? — запитально кивнув Великий.

— Ви скажете, що СПК — тобто наша ситуація Стабільного Покращення Кризи — під загрозою зриву, — тихо заговорив Ян Кабатчик. — Закличете свідомих громадян не втрачати пильності, пообіцяєте... М-м-м... Що ж краще пообіцяти? — звернувся він до колег.

— Зниження цін? — боязко підвела руку пані Ренко.

— Ні. Це ми вже обіцяли. Які ще будуть пропозиції?

— Ягель — в кожну хату? — здійняв догори руку пан Кувалда.

— Фі, — похитав головою Кабатчик. — Про це ми говорили дев’ять років тому... Чим ви слухали?

— А може... — розпочав свою промову методом морських сигналів пан Чьоткін, вимахуючи в повітрі синіми сигнальними прапорцями.

Але часу читати його сигнали ні в кого не було і голови присутніх повернулися до пана Серм’яжного, котрий завжди мав рацію.

Той дійсно вийняв з кишені портативну рацію, вистукав на ній якесь повідомлення і, отримавши відповідь, почав зчитувати її прямо з телетайпної стрічки:

— Пообіцяємо таке: подальшу планомірну програму послідовного підйому матеріального і культурного рівня народу на засадах пропорційного і динамічного розвитку народного господарства...

— Круто... — в захопленні видихнув пан Кувалда, пишаючись другом.

Серм’яжний продовжував:

— ...розвинути переваги і можливості устрою, виявивши його економічну масштабність і соціальний потенціал, обновити застарілі форми, стиль і методи роботи і привести їх у відповідність із найновішими умовами, примножити могутність нашої країни шляхом творчого впливу оленяризму як суспільного ладу світового значення...

Він був готовий продовжувати, але краєм ока помітив, що Великому, говорячи улюбленим діалектом, — «взгрустнулось», а пан Чьоткін явно закуняв, схиливши голову на свої сигнальні прапорці.

— Одне слово, — підвів риску пан Серм’яжний. — Щось у такому дусі...

— Це непоетично... — тяжко зітхнув Великий. — Не люблю брифігів.

Усі співчутливо закивали головами.

— Ну, треба то треба... — погодився Великий і посерйознішав: — А що робитимемо з тими... Як їх... цанюками?

— Які будуть пропозиції? — поставив питання Кабатчик.

— Депортувати? — скосила очі на Великого пані Ренко.

— Позбавити мобільних телефонів, щоб не голосували?! — висунув свою версію пан Разанов.

— А може: раз-два і — кінці у воду? Як кошенят?.. — просигналив прапорцями пан Чьоткін.

— Одного залиште мені — донька давно просить! — прокинувся пан Кувалда.

— Можна зробити простіше... — млосним голосом обізвалась пані Патрісія, котра досі сиділа в кутку, ретельно підфарбовуючи вії.

Присутні механічними рухами склали долоні — для оплесків і овацій.

Але овацій не було, і пані Патрісія ображено продовжила:

— Можна підіслати до них... покоївок з Гвінеї. Гарненьких покоївок! Як до того... Страуса в Каннах. Клюнуть — і їхня пісенька скінчиться! Компромат!

— Геніально! — видихнув Серм’яжний.

І складені долоні розродилися бурхливими оваціями.

— А чи є в тій Гвінеї гарненькі покоївки? Ви їх бачили? — з ревністю до її успіху кинув пан Кабатчик.

— Ну тоді — вітчизняних перукарок! — не здала позиції Патрісія.

— Щоб вони прославились, як та, що нафту відрила?!. — згадав неприємне минуле пан Кабатчик. — Ні. Вже краще — неповнолітніх танцівниць, як було з Берлус... Берлус...

— ...кози. — підказав пан Кувалда.

— ...коні! — поправив колегу пан Кабатчик.

— Коні? — пожвавився Великий. — Коні не винні!

І це останнє слово Літописець записав з особливою пошаною, зробивши примітку, котру виділив червоним шрифтом: гарна назва для нової книги!

Великий Тато встав, даючи зрозуміти, що нараду закінчено.

За ним підвелися інші.

— Без баби Шури не обійтися, — тихо шепнув Кабатчик Серм’яжному, красномовно вказуючи на його кишеню, куди той сховав портативну рацію.

— Певно, що так... Працюємо за планом... — відгукнувся той.

Вони перезирнулися.

Серм’яжний шанобливим жестом поправив на шиї Великого срібний дротик від мініатюрного навушника.

І всі разом вирушили на брифінг до майдану перед палацом імені Івана Оленіна.

* * *

...Баба Шура широко позіхнула, засмикнула оксамитові портьєри, увімкнула бра у вигляді тигрячої пащеки і глянула на годинник, котрий благодушно сповіщав, що вона має щонайменше десять хвилин на чаювання.

Хата у неї була звичайна — на самій околиці Великих Помпеїв.

Нічим не визначна хата.

Та й баба Шура нічим не відрізнялася від інших мешканок села її віку, хіба що відсутністю одного ока. Але думати так, при першому погляді на цю нічим не визначну бабцю, було б великою помилкою!

Адже на чисто вибіленій стіні бабиної спальні висіла купа різних дипломів і відзнак. По них було зрозуміло, що баба Шура є переможницею сто дев’яносто сьомої битви екстрасенсів (на полі якої, до речі, вона і втратила праве око), фіналісткою конкурсу «Як стати дружиною олігарха», володаркою Гран-прі масового психозу «Детектор правди», а також — в далекому минулому — «заслуженим діячем мистецтва розмовного жанру імені К. Райкіна».

Одне слово, її поважала вся країна.

І баба Шура навзаєм поважала країну.

Тому залюбки відгукнулася на пропозицію, котра надійшла їй багато років тому...

А чом би й ні, подумала вона.

Завдяки своїй старомодній загартованості щодо набуття нових знань і на відміну від багатьох законописців, вона досконало штудіювала «на сон, що гряде» програми всіх партій не тільки власної країни, але й світу.

Могла напам’ять процитувати положення всіх чотирьох універсалів УЦР і вміла дотепно вплести до розмови і між іншим вірно потрактувати катрени Нострадамуса, крилаті вирази Крилова, рядки сонетів Шекспіра, вже не кажучи про численні висловлювання класиків і сучасників вітчизняної просвітницької ниви...

Отже, посьорбуючи чайок і хрумтячи сухариками, баба Шура всілася на своє звичне робоче місце, котре нагадувало пульт керування космічної станції, і звичним рухом по черзі повмикала численні тумблери, важільці та регулятори.

Кожен з таких важільців — а їх було рівно 226 — мав свій мікрофон і був підписаний іменем того законописця, якому на тому кінці дроту належав мініатюрний навушник.

Перед пультом було встановлено великий плазмовий екран, по якому бабця, зловживаючи своїм становищем, часом дивилася свої улюблені програми і серіали.

Вона вже так наловчилась працювати «на два фронти», що часом, працюючи «на благо державотворення», не відривала очей від «Обручки» чи чергового випуску «Звужені та кмітливі».

Але тепер екран значуще заблимав і на ньому висвітлився єдиний напис: «Брифінг».

— Брифінг так брифінг. — пробурмотіла баба Шура, нап’яла на голову важкі операторські навушники і постукала по мікрофону, перевіряючи прийом: — Раз-раз.

— Вас чую! — весело відгукнувся зі столичного центру управління пультом відеоінженер Вася. — Як здоров’я, баб Шур?

— Приблизно...

— До роботи готові?

— Завжди готова! — розсміялася баба і уточнила: — А про що, синку, той брифінг?

Але Вася вже суворо цикав на неї: на екрані виникли члени парламенту на чолі з Великим.

Баба Шура розчулено охнула: «Схуд-бо як, сердешний...», ретельно обтерла вуста краєчком квітчастої хустки і серйозним поглядом вп’ялася в екран.

Великий під шалені оплески статистів з театру Юного Оленяра, вийшов на середину мармурових сходів і зробив усім знайомий рух рукою. В бабиних навушниках умить засвербіло...

Великий зробив глибокий вдих.

— Розпочинаємо брифінг, присвячений нагальним проблемам нашого державотворення! — сказала баба Шура в мікрофон, не без задоволення почувши, як її слова пролунали в ефірі, озвучені вустами самого Великого Тата.

Вона сьорбнула ковток, схрумтіла ще один сухарик.

Вона знала: Великий, на відміну від іншої дрібноти, любить говорити спокійно і розважливо, зі значущими паузами і багатозначними зупинками.

А це, як мінімум, — три кухлі чаю!

* * *

...Майдан перед палацом імені Івана Оленіна був вщент забитий цікавим людом.

Зачаївши подих, громадяни ось уже п’ять хвилин слухали з вуст свого керманича найкращу промову його життя.

Як істиний оратор, він почав здалеку, роблячи неймовірно значущі паузи і надзвичайні відкриття, котрі занотовували тисячі завмерлих перед екраном науковців:

— Філософія нашого буремного часу, на відміну від попередніх часів, відрізняється тим, що більшість напрямків у розробці світобудови були не просто теоретичними домислами. Інші гіпотези, які були запропоновані попередниками, спиралися на застарілі досягнення в галузі фізики, механіки, хімії та інших наук. Нині наукова практика стала фундаментом для нових філософських міркувань...

— Круто загинає... — шепнув пан Кабатчик і з тривогою поглянув на соратників.

— Треба переходити до головного! — нервово смикнувся пан Серм’яжний. — Зараз я щось придумаю...

Він швиденько дістав з кишені папірець і, написавши на ньому два слова: «Переходьте до головного!», з привітною посмішкою подав записку Великому. Той пробіг її очима, зробив глибокий вдих і повільно промовив:

— Отже, переходимо до головного...

У глибокій тиші майдану було чутно, як ген-ген за небокраєм мукали під гарячим сонцем змучені спекою олені.

— До головного. — з тугою за пташиним співом у своєму маєтку повторив керманич і повів далі так: — Рисове поле під Верчеллі повите кремовим літнім маревом. Обвислі криси капелюшка затінюють її силуваний усміх. Тіні миготять на силувано усміхненому обличчі, опеченому гарячим кремовим світлом, сірувато-сизі тіні попід вилицями, пасма жовткової жовтизни на вологому чолі, прогіркло жовчний гумор криється за легким прижмуром очей. Падуя далеко за морем. Мовчазний середній вік, ніч, морок історії сплять під місяцем. Місто спить. З підворіть темних вулиць очі повій виловлюють блудолюбів...

— Кого? — звів брови до перенісся пан Разанов.

— Бабу Шуру пора кінчати... — скрипнула зубами пані Ренко.

— А мені подобається... Поетично, кон-цеп-ту-аль-но... — знизав плечима пан Кувалда.

— А що це? — спитав пан Разанов.

— Джойса цитує... — повідомив пан Кабатчик. — Краще б Шевченка...

— А що його цитувати? — шепнув пан Разанов. — Він же тільки по м’ячу може бити...

— «Мій зір померк у мороці, померк. Померк у мороці, любове...» — з задоволеною посмішкою закінчив промову Великий Тато.

Когорта соратників в оточенні трьох ланцюгів поліцейських тривожно завмерла перед такою ж завмерлою юрмою на майдані.

Юрма в глибокій задумі перетравлювала почуте...

Стало так тихо, що ген-ген з середини шлунків деяких зголоднілих громадян долинуло нечемне булькання і вурчання.

Але згодом стишилось і воно...

Нарешті від юрми повільно відділилася фігура Алекса Гонія у позафракційній футболці з написом «Чи навчився ти, падло, вирощувати ягель?!».

Фігура вийшла поперед юрми на вільне місце, окреслене жовтою загороджувальною лінією, заступила за неї і, плюнувши собі під ноги, несподівано проголосила:

— Бий гадів!!!

І почалося!

У держкогорту з натовпу полетіли сирі яйця, камінці, помідори і навіть слоїки зі сметаною.

Охоронці розкрили над законописцями чорні парасольки.

Зіщулившись, соратники швидко побігли в бік критих державних упряжок.

Загули сирени.

Засюрчали свистки.

У повітрі засвистіли батоги.

Ланцюг поліцейських, розосередившись, почав обстріл натовпу димовими шашками.

Натовп відповів потужною артилерією кавалків ечиначушу, котрі виколупувалися прямо із землі.

Метушня на майдані досягла апогею.

На екранах телевізорів виник напис у обрамленні польових квітів: «Брифінг закінчено. Дякуємо за увагу!»

* * *

...Баба Шура зняла навушники, поклала їх на стосик рефератів, написанням яких вона часом підробляла в Академії наук, зробила останній ковток з кухля і з переможним виглядом повернулася до кутка.

Там, утиснувшись у вузький простір тахти, сиділа вся трійця — пан Цанюк, пан Рівноспинний і пан Ікло.

Вони отетеріло дивилися то на бабу Шуру, то на згаслий екран.

Поволі приходячи до тями, пан Цанюк заплескав у долоні, обличчя Рівноспинного й Ікла просіяли і вони підхопили оплески соратника.

— Почалося... — урочисто видихнув Цанюк.

— А ви думали? Баба Шура свою справу знає... — весело підморгнула їм баба Шура.

— Тепер блокуємо їхні мобіли! — сказав пан Цанюк.

— Хутко — до міста! — скомандував, підводячись зі свого місця, Рівноспинний.

Пан Ікло дзвінко клацнув у повітрі своїм батогом.

Баба Шура неквапно вийняла з-під шафи чесно зароблені за всі ці роки купюри, почала складати їх до кошика.

— Куди ви тепер? — з повагою запитав її пан Цанюк.

— Певно, подамся до Єгипту чи Лівії. Давно запрошували. Там теж неспокійно, — поважно відповіла баба Шура. — Допоможете з міжнародною упряжкою, хлопці?

— З вітерцем — до самого Каїру! — пробасив Ікло, підхоплюючи бабцю на руки.

За мить обійстя на околиці Великих Помпеїв спорожніло...

Баба Шура зробила свою патріотичну справу.

Бабі Шурі можна було йти...

* * *

...Другий день Бодя Ройтберг з розпачем спостерігав, як гине його ечиначуш у руках збурених народних мас.

Виявилося, що кавалки з цього екологічно чистого продукту досить цупко тримаються і на латаних костюмах Бріоні, і на стінах державних закладів.

Зрештою до нього почали звертатися із замовленнями на окрему виробку цього «знаряддя громадянського спротиву», і Бодя повеселішав.

Щоправда, довелося поки що розпустити робітників, а продукт замішувати самотужки в умовах жорстокої конспірації, наглухо зачинившись у своїй стайні.

Дні і ночі тривали, змінюючи Сонце на Місяць і все більше занурюючи Бодю в невимовну тугу.

Подруги в нього так і не було.

Навіть «домашні новини», не дивлячись на наполегливі запрошення, більше не приходили в його вщент проароматизовану квартиру.

Якби Бодя міг проаналізувати ситуацію, що склалася у його душі, він би напевне зрозумів: та невимовна туга полягала в жорстокій ностальгії за тими часами, коли він, ще зовсім юний, спостерігав за прекрасною перукаркою їхнього району — Зоєю Павлівною Пікач.

Зою... Зою...

Тепер він розумний, навіть має гроші, і прірва літ між ними скоротилася, і зелені кулі він більше не видмухує зі своїх вуст, і міг би...

Зою... Зою...

Де ти?..

І небесна відповідь не забарилася!

Недаремно ж кажуть розумні люди: якщо чогось хочеш — посилай сигнали у всесвіт.

Отже, несвідомі тужливі «сигнали» Боді було почуто.

А сталося це так.

...По «Єдиному У-ПС» транслювалися єдині для всієї країни новини.

Враховуючи тривожну ситуацію останніх днів, здебільшого показували прикрі сюжети про невдячних громадян, котрі знищують пам’ятники Великому Оленяреві, бешкетують на мітингах, вимагають нових, не латаних, костюмів та співпадіння «ранкових» цін із «вечірніми» тощо.

Перед очима спантеличених телеглядачів виникали жахливі кримінальні відомості про те, що в країні вже шарудить банда викрадачів оленів, котра веде перепис поголів’я і таємними каналами переправляє їх до Лапландії та Чукотки.

Випливли і імена підступних ворогів СПК, цих «моральних диверсантів» і «запроданців іноземної економіки», котрі вимагали повернення всього оленячого поголів’я на його історичну батьківщину, підриваючи економіку країни підступними ідеями переходу до інших засобів пересування.

Відверто кажучи, зайнятий усі ці роки своїм приватним бізнесом, Бодя не дуже знався на політиці, а телевізор дивився лише через те, що він блимав перед його стомленими очима, утворюючи ілюзію причетності до життя.

Просто сидів, пожовуючи попкорн, і глядів, як виникають на екрані обличчя.

Цього разу на ньому виникла усміхнена пика коміка зі «Сто першого кілометра».

— Ми переживаємо нелегкі часи, — серйозно повідомив комік, ледь стримуючи нервово напруженими м’язами щелеп на віки вічні приклеєну до обличчя посмішку, — Запроданці іноземних розвідок не дрімають! І в цьому ви можете упевнитися, переглянувши наші сюжети!

Бодя зачерпнув нову порцію попкорну, але до рота не доніс: у тьмяному світлі на екрані виникло обличчя. Зої Павлівни!

Але виникло в дивному ракурсі: колишня перукарка лежала під якоюсь рядниною, міцно обхопивши руками плечі іншої жінки. Зблиснуло світло — Зоя розплющила очі, заблимала ними, лякливо притискаючись до невідомої пані.

Потім обидві вискочили з-під ряднини і шалено закрутили головами, ніби заскочені на гарячому.

Камера застрибала у чиїхось невмілих руках — і згасла.

На екрані знову з’явилася зубата пика коміка.

Цього разу він дав волю своїй нестримній посмішці, адже тепер для неї був привід, і прокоментував побачене:

— Ось так проводять свій час ті, хто підступним чином намагався зруйнувати засади нашого ладу! Нагадаю, що цей, перепрошую за відвертість, акт одностатевої любові ви побачили у виконанні економічної авантюристки, колишньої, так би мовити, героїні минулого, котра маскувала своє справжнє ім’я під псевдонімом «Оленева Мадонна», і найвідомішої злочинниці світового масштабу пані N, котра — нагадаю! — таємним способом завезла до нашої батьківщини креслення апарата для безоленевого пересування! І намагалася запровадити його в усі галузі нашого воістину народного господарства!

Від несподіванки Бодя виплюнув залишки попкорну в слоїк з опарою ечиначушу і почав стукати по покришці телевізора, вимагаючи продовження сюжету.

Але веселун уже начитував прогноз погоди на наступні три роки.

Бодя тер очі, напружував зорову пам’ять, відтворюючи в ній коротенький сюжет і риси обличчя, котрі побачив на екрані.

Такі-так: це точно була Зоя!

Зоя Пікач.

Жінка його мрії.

Але що з нею сталося?

Чи варто довіряти коміку зі «Сто першого...»? Чи краще викликати «хатні новини» «Ох-ТіВі» на чолі з Сулейманом Напіддамом та чарівною Міланою?

Бодя нервово забігав по кімнаті, зносячи на своєму шляху реторти, колби і слоїки.

А потім, відкинувши усілякі умовності, набрав номер рідного батька.

— Ви помилились номером! — відгукнувся той схарапудженим тоном і додав дивне: — Це був не я! Присягаюся!!

— Тату, це я, твій син! — поквапився повідомити Ройтберг-молодший.

— Син? — недовірливо перепитала слухавка. — Тоді назви своє ім’я!

«Мабуть, зараз усі з глузду поз’їжджали...» — подумав Бодя і додав якомога спокійніше:

— Богдан.

— Відповідь невірна! — зловтішно сказала слухавка.

— Бодя... — здогадався виправитись Ройтберг-молодший.

На тому кінці дроту на кілька секунд запала тиша.

— Бодя? — нарешті вимовив батько. — Так би одразу й сказав...

— Тату, що з тобою? — турботливо запитав син.

— Усе нормально, — трохи повеселішав голос у слухавці. — Я тут... цеє... родимку виводжу — увесь у милі... тому й не впізнав... А тобі чого? Кажи, адже я маю п’ять хвилин, а потім треба змивати розчин...

«Кожен казиться по-своєму...» — подумав Бодя, вирішивши не вдаватися в подробиці батькового особистого життя, і тому поставив питання руба:

— Тату, а ти знаєш, де зараз... — тут він затнувся, не в змозі вимовити солодке ім’я свого юнацького захвату. Але переборовши трем, додав: — ...та перукарка?

— Яка ще перукарка? — вдав, що не розуміє, Валентин Самсонович.

— Ну та. через яку ти з мамою посварився... Зоя, здається... Зоя Павлівна... З перукарні «Бобрик»?

Довгий тяжкий схлип пролунав у слухавці.

— І ти, Бодя?.. — схвильовано вимовив батько, а потім, опанувавши себе, додав із ревнощем: — У тюрмі твоя Зоя! Не бачити тобі її, як власних вух!

Оскільки Бодя і без цієї дотепної констатації власні вуха бачив лише в дзеркалі, втрачати йому було нічого і він сміливо продовжив наполягати:

— У якій тюрмі? За що?

— Бо дуже розумна була... — буркнув батько. — Усім хвоста, тобто роги, накрутила...

— А я щойно бачив її по телевізору! — переможно повідомив син.

— Невже? — знущально проспівала слухавка. — І що ж вона там робила? Ягелеву баланду сьорбала?

— Навпаки! Коханням займалася!

— Горбатого могила виправить... — буркнув Ройтберг-старший.

І Бодя зрозумів: клюнув!

Варто лише дати йому, горбатому, час.

Посміхнувся і поклав слухавку.

* * *

— Слухай, Семене, — казав за кілька хвилин Валентин Самсонович старому приятелеві Василенку, — відкинемо колишнє...

Дзвінок підступного товариша заскочив Василенка якраз в ту мить, коли він хотів розпалити багаття з охайно складених у дровітню доларів.

— Пам’ятаєш, як у нас було: один за всіх?.. — продовжував Ройтберг.

— Було та відмукало! Гроші позичити хочеш? — ядуче запитав Семен, зловтішно підпалюючи сірник. — А дзуськи тобі!

— Не про гроші мова — про Зою...

— А що тут говорити? — скис голос у слухавці.

— А те, що сидить наша Зоя у в’язниці. Бодя каже, показували її по «Єдиному» — вона там ніби-то з якоюсь бабою коханням займалася...

— Горбатого могила виправить. — відгукнулась слухавка.

І тяжко дмухнула прямо у вухо Ройтберга.

І той зрозумів: клюнув, горбатий!

І поклав слухавку.

* * *

...Немає нічого кращого, як прокинутись від довгого сну, розім’яти скоцюрблену душу, провітрити засиджений мухами мозок!

Відчути, що ще є, ще лишився порох у порохівницях, здригнутися від потужного бродіння крові в синіх витончених у сплячці судинах — і бігти, летіти, мчати наперекір спекотному, застійному, задушливому, застояному вічному літу.

Так думав Семен Петрович Василенко, злітаючи на одинадцятий поверх свого колишнього начальника і колишнього товариша по університетському гуртожитку, Валентина Ройтберга.

Мчав не на чай чи пляшку дешевої «ягелівки», а на «явочну квартиру», де мала відбутися сувора чоловіча нарада.

І привід був мов у романах Дюма — справжній, мушкетерський!

А як інакше? Чим ще виправдати свою безсилу апатію і зрадництво, своє жалюгідне безтямне існування? Невимовна і бездіяльна туга за простою перукаркою зі спального району перетворилась на високу баладу про лицаря Айвенго, на сагу ірландського епосу, на героїку кобзарських дум. Уперше за кілька років Семен поголився і навіть три рази відтиснувся від брудної підлоги свого осиротілого помешкання. І пішов на призов друга, як олень під час серпневого гону!

Тричі дзеленькнув у двері і п’ять разів постукав азбукою Морзе.

Попри ці умовні сигнали, двері довго не відчинялись, хоча Василенко чув за ними покашлювання і якийсь рух, ніби господар топчеться перед люстерком у передпокої.

— Вільному — воля! — тихо шепнув він у замкову шпарину і одразу почув:

— Воля — вільному!

Двері прочинилися.

Але не широко.

— Валентине, це я, — сказав Василенко. — Чого не відчиняєш?...

— Та я... — почув зніяковілий голос товариша. — Це я так... Щоб не одразу... Одне слово, ось...

Двері прочинилися ширше, і Василенко з подивом побачив перед собою дивне, змінене обличчя колишнього шефа.

Волосся у нього було смолянисто-чорним, аж синім, на очах не було звичних окулярів, а півщоки затуляла ватно-марлева пов’язка, як у хворого на флюс.

— Валик, це ти? — із сумнівом вимовив Василенко.

— Я, я, — буркотливо відповів Ройтберг, ховаючи очі, і пояснив: — Конспірація...

— Так ти з тих... — з повагою видихнув Семен. — Із заколотників?..

— Ага! — гордо кивнув Ройтберг. — Щоправда, про це ніхто не знає.

І Валентин Самсонович швидко розповів історію про таємний лист Івана Оленіна, який він випадково знайшов в архіві, і про фотороботи, котрі гуляють у мережі: під одними — подяка і пошана, під іншими — обіцянка грошового винагородження за викриття.

— Так що мені тепер — все одно: або пан, або пропав! — додав Ройтберг. — Так хоч врятуємо одну людську душу!

При згадці про цю загублену душу обидва почервоніли, закректали і ніяково обійнялися, приказуючи: «Хто старе згадає...»

У цю урочисто-зворушливу мить у незачинені двері увійшов ще один учасник таємного товариства рятівників загубленої душі — Ройтберг-молодший.

І закляк перед монументальною композицією суворих чоловічих поцілунків, подумавши: «Ну і капець...»

Але продовжити цю слушну думку не зміг, адже так само, як і Семен, не впізнав батька в новому конспіративному іміджі. Незворушно оглянув його оновлені кучері кольору воронова крила, зелені лінзи в просвітлених очах і пов’язку на здутій щоці. «Закохався або крейзанувся.» — подумав Бодя і вирішив нічим не виказувати свого здивування. Якщо рідна мати стала Емануель Убліє, чому б татові не перекваліфікуватися в індіанця Соколине Око?

Ройтберг-старший потис руку Ройтбергу-молодшому і, обійнявши за плечі обох чоловіків, повів їх до зали, де на столі, крім «ягелівки» (поставленої винятково через сувору конспірацію!), лежала карта міста і різнобарвні фломастери.

Три відчайдушні голови схилилися над картою.

— Ось це — в’язниця, — тихо почав говорити Ройтберг, окреслюючи будівлю червоним фломастером. — Тут проходить чумацький шлях. Це — сквер, що переходить у діброву. Я дізнавався за своїми каналами, що камера ув’язненої З. П. Пікач знаходиться в підвальному приміщенні, тобто — близько до землі. Отже, вона може прорити тунель...

Василенко із сумнівом похитав головою:

— А ми що робитимемо?

— Ми розподілимо обов’язки і почнемо діяти прямо завтра!

— Які обов’язки? Що ми можемо? — нашорошився Бодя.

— Як це — що? — обурився Валентин Самсонович. — Пояснюю. Ти, — він кивнув на сина, — візьмеш підряд на нове утрамбування цього стратегічно важливого шляху, адже за ці дні він добре попсований мітингувальниками. Вони ж розколупали чи не все місто! Адже твоє... гівно, тобто ечиначуш, синку, нарешті згодилося для великої справи!

Бодя ображено засопів, але заперечувати не став.

— Отже, — продовжував Валентин Самсонович, — цими роботами на шляху ти відволічеш увагу від того, що буде відбуватися під землею. Більше галасу ззовні — менше підозр в середині. А ти, — Ройтберг поглянув на Василенка, — відвідаєш її, як... як втрачений під час землетрусу брат, і принесеш із собою великий торт. Типу — рідній сестрі від знайденого брата.

— Що? Торт? — розчаровано присвиснув Василенко. — Навіщо?

— Торт буде великим — гадаю, грошей у тебе вистачить, — посміхнувся Ройтберг. — У торті ти пронесеш дві саперні лопатки.

— А навіщо дві? — запитав Семен.

— З нею там ще якась баба сидить — нехай теж риє, швидше буде! Документи на відвідування мені зробили за старою дружбою в самому Міністерстві внутрішніх і зовнішніх справ.

— Геніально! — вигукнув Бодя. — А що робитимеш ти?

— Я? — з поважним виглядом прокашлявся Валентин Самсонович. — Я — мозковий центр, це по-перше. По-друге, я займуся її подальшою долею. Адже треба буде зробити документи і взяти квитки на міжнародну упряжку куди подалі. Їй в країні поки що залишатися не можна. Отже, на мені — документація, візи, квитки...

— І це все? — підозріло запитав Василенко. — А скільки ти зробиш квитків?

— А це вже залежить від твоїх грошей, свистун оленячий! — посміхнувся Ройтберг. — Можу взяти хоч на всіх!

— А якщо вона не захоче рити? — висловив слушну думку Бодя, пам’ятаючи крутий норов перукарки. — Вона ж така...

— А ти, бовдуре, звідки знаєш — яка? — підозріло скосився на сина батько, і несподівана думка обпекла його і без того обпечену фарбою і настоянкою проти бородавок голову: — А чи не ти, ворожий сине, тоді ріг у нашого Сема відпиляв?!!

...Тут варто зробити велику паузу. Адже після вдало складеного плану врятування норовливої троє чоловіків, як і годиться чоловікам в їхньому небезпечно-конспіративному становищі, ледь не побилися, згадуючи один одному минулі гріхи, докоряючи зрадництвом дружби і невдячним синівством. Аж доки вірна «ягелівка» не змусила їх дійти солідарності в тому, що всі жінки...

А зокрема, Зоя... Зоя Павлівна Пікач...

І все ж таки... Хоч би там як...

Найкраща перукарка світу.

А можливо — усього Всесвіту...

* * *

...Уперше за багато років безтурботного відпочинку до парламентського палацу з’їжджалися державні і приватні упряжки народних обранців.

Але на підступах до будівлі на них чекала несподівана барикада: землю було вкрито копицями молодого ягелю, щедро посипаного оленячим делікатесом — сіллю.

Через те тварини зупинялися, голосно вдихали ніздрями повітря і, не слухаючись батогів, починали жувати смачну страву, утворюючи на трасі неймовірну штовханину.

Довелося законописцям кидати упряжки і просуватися до сходів парламенту пішки, з подивом розглядаючи плакати, розвішені на деревах: «Повернемо оленів на історичну батьківщину!».

Але трапилась і ще одна неприємність: багато хто з них уранці не знайшов свого мобільного телефону особливого призначення. Тому обличчя в них були зосереджені і розгублені.

Хоча кожен сподівався, що телефон зник тільки в нього і врешті-решт можна буде для голосування позичити його в добросердного колеги.

Дехто приїхав сюди вперше — зі здоровою мальдівською засмагою або широкозубою еміратською посмішкою.

Вони відверто тішились величним виглядом парламентського палацу, насолоджувалися повітрям рідної вітчизни і з задоволенням демонстрували свої нові латки на «лагерфельдах» та «луївітонах».

Узагалі-то всі вони були душками, приємними і добросердними слугами свого народу. І завжди радо відгукувалися на його поклик.

І цей поклик потужно пролунав саме сьогодні, відриваючи їх від тенісних кортів, міжнародних фестивалів з крокету та усіляких паті і барбекю.

Отже, пістрявий натовп сунувся сходами в передчутті гарного і необтяжливого спілкування в ностальгійній атмосфері рідного парламенту.

Але в залі на них чекало страшне, найпідступніше, найжахливіше розчарування. Адже побачили таке.

На трибуні, де зазвичай стояв розігрітий самовар-брейк з чередою фарфорових філіжанок та низками безкоштовних бубликів, лежала ціла гора. мобільних телефонів, підступ до яких перегороджував той самий лозунг, значення якого душкам здався малозрозумілим ще на вулиці: «Повернемо оленів на...».

Ба, більше!

Прохід до самоварного місця загороджували якісь невідомі їм молодики в одностроях та футболках з брутальними лозунгами поверх них.

Душки в розпачі зупинилися і з не меншим подивом побачили наступне.

На трибуну вийшов огрядний заслужений олень. Він пряв вухами і загрозливо ворушив своїми розлогими — у два чи більше метрів завширшки — рогами.

Зал видихнув і завмер.

Один з лідерів «Вільних Погоничів» підійшов до тварини, почухав за сивим вушком царя північних рівнин, і той видав довгий протяжний свист, котрий поволі перейшов у ностальгійний марш «Прощання слов’янки».

Це була чудова, урочиста, неповторна мить!

Насвистуючи прощальну, гіпнотичну мелодію, олень повільно рушив до виходу.

За ним, мов зачаровані, попростували душки.

На їхніх суворих і розчулених обличчях зблискували довгі струмки сліз.

Таким урочистим цугом вони і вийшли з будівлі парламенту і попростували все далі і далі. Все далі і далі...

.Пізніше ця історична мить, зафіксована численними засобами масової інформацій і втілена в безсмертне художнє полотно маляра Поляркова, отримала назву «Перехід суворих через Альпи».

Адже за самі Альпи Пантелеймон їх дійсно завів!

І, скидаючи зі своїх натруджених рогів і копит тягар підневільного минулого, чкурнув через всю благословенну Європу аж до самої Чукотки!

* * *

— Це ви торт замовляли? — вийшов до Василенка з глибин кондитерського цеху шеф-кухар.

— Я, я! — радо вигукнув Василенко.

— Ви німець? — радо посміхнувся кондитер, адже і сам був німцем.

Семен напружено думав, чи варто аж так конспіруватись. Вирішив: варто. Зрештою, чим він гірший за Ройтберга?!

І відповів, згадуючи кіно про німців:

— Яволь!

— Гут, — сказав кухар і поставив перед замовником двометровий торт у вигляді об’ємної карти цієї трохи дивної, як на його німецьке розуміння, країни. «Карта» вийшла розкішна!

Різнобарвним бісквітом на ній було сформовано герби всіх найбільших міст, синьою глазур’ю викреслені ріки і моря, збитими жовтками позначені безкраї лани, зеленою патокою — безмежні ліси.

Споглядаючи всю цю красу, Василенко розчулено змахнув зі щоки сльозу гордості за свою таку велику і таку солодку батьківщину.

Помітивши піднесений стан замовника, шеф-кухар видав якусь довгу і незрозумілу для недосконалих шкільних знань Василенка тираду і простягнув квитанцію. Опустив очі в очікуванні на реакцію замовника.

Цифра на квитанції стояла значущою.

Але дивний замовник мовчки розстібнув клямки своєї валізи і виклав на стіл три зелених пачки. Обличчя шеф-кухаря просіяло. Не так через гроші, як через гордість за своїх земляків, котрі здатні навіть тут заробляти непогані гроші.

Ще за годину, обережно підклавши під нижній корж торта дві саперні лопатки, компас та топографічну карту найближчих околиць, Семен Петрович Василенко сидів у в’язничній кімнаті для побачень перед суворим комендантом, що ось уже п’ять хвилин вивчав його дозвіл на зустріч із ув’язненою економічною злочинницею З. П. Пікач.

Василенкові було незатишно в цій вузькій клітці з брудною підлогою, синіми стінами і крихітним заґратованим віконцем. Тим паче, що більшу її частину займав його велетенський торт, як на той гріх, приваблюючи увагу суворого коменданта.

— То ви, значіть, будіте брат осуждєнної? — нарешті відриваючись від паперів, запитав він.

Василенко кивнув, відчуваючи, що в його горлі пересохло.

— Тобто зустріч брата і сестри? — ще суворіше уточнив комендант.

Василенко знову невизначено і лякливо кивнув і пошкодував, що не взяв до торта пляшку мінералки.

— Ви что лі по-нашему ні панімаєті? — здивувався його мовчанню комендант.

Василенко знову кивнув, вкриваючись краплями холодного поту.

— Іностранєц? — гмикнув комендант і докірливо похитав головою. — Це може ускладніть справу...

Василенко для впевненості торкнувся долонею кишені, де лежала пачка зароблених вірним і навіки загубленим Пантелеймошею доларів: як наказав Ройтберг, в разі чого може спрацювати.

Комендант ще раз оглядів завмерлу фігуру відвідувача і — о, шалена мить! — перевів погляд на торт, скомандував:

— Відкрийте!

Тремтячими руками Василенко відкинув покришку солодкої карти. Комендант кілька довгих хвилин розглядав цей витвір кондитерського мистецтва. А потім сказав те, чого найбільше боявся нещасний Семен:

— Будєм рєзать і дєліть! Перевіремо, чи нєту всередині запріщьонних речей... А то, знаєте лі, всяко биваіт: і в булку пілкі підкладают! — і гукнув кудись за двері, в глиб коридора: — Петренко, тащі ножа!

До кімнати зайшов двометрового зросту сержант з великим кухарським тесаком.

І так Семену стало тяжко на посивілій від дум душі!

Так незатишно і так прикро, що в останньому відчаї, набравши в груди якомога більше повітря і зовсім несподівано для самого себе, він закричав страшним генеральським голосом, вкладаючи у слова все повітря своїх легенів:

— Соборну хочеш ділити, падло?! — і вигукнув те, що перше спало на думку: — Конституцію порушуєш, сепаратист?! Схід і Захід разом!!!

Комендант сахнувся і механічним рухом приклав руку до скроні, у Петренка з гуркотом вивалився з рук тесак.

— Вільно... — зітхнув Семен і важким запитальним поглядом оглядів виструнчених перед ним військових.

— Привести ув’язнену! — наказав комендант. — Бистро, бистро!

Петренко кинувся виконувати команду.

— Вам який чай принести — чорний ілі?.. — запитав комендант.

— Зелений, — поважно буркнув Василенко. — І хвилин десять прошу не заважати.

Комендант кивнув і зник за дверима.

А за мить в них увійшла Зоя Павлівна Пікач.

* * *

— Ось ми і зустрілися, сестро! — чітко і голосно вимовив Василенко, красномовно вказуючи очима на двері.

Зоя Павлівна, побачивши Семена, вирячила очі від подиву:

— Ти що, баптистом став?

Василенко зарухав бровами, засмикав раменами, тицьнув пальцем у двері і підніс його до вуст, мовляв — тихо!

Але Зоя огляділа його прискіпливим поглядом, від якого у Василенка мурахи розбіглися по всьому тілі, поглянула на торт і зневажливо вимовила:

— Раніше треба було торти носити... А тепер — ні до чого...

— Чому? — розгублено вичавив з себе Семен.

— А тому, що я тепер — політична! — гордо сказала ув’язнена З. П. Пікач.

— Так я тому і приніс... — тихо сказав Василенко. — Тут, — він вказав очима на торт, — усе, що тобі треба.

— Я тепера солодкого не їм, — гмикнула Зоя, оправивши під куфайкою груди, і пояснила: — Худну. На зло ворогам! Так що — забери. Нам, політичним, подачки ні до чого! Лапландській тварюці — лежати в багнюці!

Семен аж задихнувся — ось якою вона стала!

Ех, Зою, Зою...

Він вольовим зусиллям стримав хід мурах, котрі спустилися аж до кінчиків пальців, і наполегливо сказав:

— Тут — все, що тобі треба. Підвищує розумову діяльність.

— Справді? — зацікавилась Зоя, — Розумову?

— Звісно, — поважно підтвердив Василенко. — Так що бери, не коверзуй. Там, особливо всередині, дуже корисні речовини!

І він значущо повів бровами.

— Добре, беру, — згодилася Зоя і звірилася: — Розумова діяльність мені зара ох як потрібна! Я ж учуся...

— Невже?

— Ага. Зі мною така розумна жіночка сидить, що аж страх. Мушу шануватись.

— І чого ж ти вчишся?

— Хімію вивчаю... — поважно мовила Зоя Павлівна.

— ???

— Ага. Хочу пігулки вигадати — для безконтактного фарбування. Ковтнеш пігулку певного артикулу і волосся стає того кольору, який хочеш! Перукарня майбутнього. Ось так!

Семен аж зніяковів: ох і розумною ж стала Зоя, та ще й — політична. Важко буде з такою впоратись...

У цю мить комендант, одягнутий у білий фартух, заніс їм по кухлику зеленого чаю і, з повагою зиркнувши на Семена, вийшов.

— То і ти важливий птах? — гмикнула Зоя і поблажливо схилилася до нього. — Ну, як там на волі?..

Наступні п’ять залишених на побачення хвилин вони обмінювались новинами.

На подив Василенка, оновлена Зоя жваво цікавилась політичними обставинами. І йому довелося пошепки переповісти всі останні події.

І про виведення Пантелеймоном загону депутатів за Альпи, і про лист Івана Оленіна, і про таємні випровадження стад на історичну батьківщину, і про Бодин ечиначуш — «знаряддя пролетаріату», і про щоденні заворушення.

Змовчав лише про Ройтберга.

Адже виглядав той нині на десять років молодшим і знову створював неабияку конкуренцію...

* * *

...Після зникнення армії душок в нетрях альпійських гір у столиці стало тихо, але незатишно.

ХТО ВИНЕН, вже було зрозуміло: той невідомий патріот, котрий зруйнував благодушну течію часу СПК викриттям хибної політики Великого Оленяря.

А от ЩО РОБИТИ — саме задля вирішення цього питання в угіддях Великого Тата зібралося поважне товариство.

Кожен із законописців їхав власною упряжкою, окремим шляхом, плутаючи сліди.

Біля кожного пам’ятника Великому Оленяреві горіли вогнища і стояли намети, тому доводилося щоразу виголошувати пароль:

— Почім оленіум для народу?

І, зачувши у відповідь: «Маємо лише слов’янську шафу!», — прямувати далі.

О сьомій годині вечора в круглому залі маєтку Великого Тата зібралися всі наближені до остаточного рішення проблеми.

У круглій залі миролюбно палав камін, офіціанти розносили напої, грав квартет дримбарів, під який пан Чьоткін досить вправно «семафорив» своїми сигнальними прапорцями пісні народів світу.

Пан Серм’яжний із зосередженим виглядом спорював ґудзики зі свого вщент облатаного фрака, і ця поправка до «Закону про моду» здавалася йому свіжою і креативною.

Пан Кувалда, щоби не витрачати часу, під диктовку покоївки цьоці Моці дописував дисертацію; прекрасна Галя Бергман, висолопивши з ротика спокусливого язичка, фарбувала нігті на лівій нозі; пан Кабатчик, прилаштувавшись у кутку на килимі, тихо лагодив колекційний примус і нікого не чіпав.

Пані Ренко дописувала останній розділ мемуарів, старанно виводячи китайські ієрогліфи на чудовому рисовому сувої.

Пан Разанов складав велике полотно пазлів, на якому вже досить чітко вимальовувалися безкраї лапландські рівнини.

Усе було тихо, по-сімейному.

Так само по-сімейному вийшов до любих гостей Тато — у ватяному халаті з великими атласними вилогами, в турецькій фесці і м’яких карпатських чунях. Ніжним жестом запросив присутніх за англійський стіл часів Карла Великого.

І нарада почалася в теплій невимушеній атмосфері.

Спочатку вислухали самого керманича.

Він сопів, мов дитя.

— Ну все ж так гарно починалося... Так добре. О, невдячні... — майже простогнав він і спрямував зір на принишклих колег. — Чи ви від мене щось приховуєте?!

— Та ні... — почав докладати пан Разанов. — Якраз зараз Стабільне Покращення мало б увійти в завершальну фазу і планомірно перейти до фази КіО.

— О! — повеселішав Великий. — Коли я був ще малим, я бачив Кіо в цирку!

— КіО означає: Кінцеве і Остаточне! — поправив його пан Разанов і повів далі: — Але... Не встигли! Не встигли остаточно і кінцево довести це нашому славному народу... — забив він себе в груди.

— Дивно... — знизав плечима керманич. — А що встигли?

— Ну... різне... — сказала пані Бергман, дмухаючи на свої нігтики. — Хто скільки зміг...

— І що ж тепер робити? Що робити в цій ситуації??? — скрикнув Великий. — А якщо вони й сюди дістануться?!

— У кого є пропозиції? — поважно оглядів принишкле товариство Разанов.

— «У мене!» — замахав своїми прапорцями пан Чьоткін.

Але його вирішили не слухати — надто довгою була б та промова, шкода часу!

Натомість слово взяв пан Кабатчик:

— Пропоную таке. Спочатку навісимо на свої хатинки ті вивіски, які на них раніше були...

— А які були? — не зрозумів пан Кувалда.

— Ну, як це — які? — зморщився Кабатчик недолугості колеги. — Ви ж самі, дорогий мій, у Картинній Галереї проживаєте! От і поверніть назад ту вивіску!

— А переїжджати куди? — обурився пан Серм’яжний, котрий нещодавно з таким трудом зробив євроремонт у всій будівлі Києво-Могилянської академії, котру придбав на старість для своєї тещі.

— Та нікуди! Нікуди не треба переїжджати. Це щоб народ заспокоїти. Він все одно в галереї не ходить, перевіряти не буде. А вивіску на свої приватні хатинки повернете — заспокоїться.

— Це точно, — кивнув Тато. — Народ у нас хороший, довірливий...

Але подумавши, розгублено додав:

— А мені що робити? У мене обійстя нове, історичної цінності ніякої...

— Вам? — замислився пан Кабатчик. — Вам взагалі простіше за всіх нас! Вам треба лише повісити на браму кілька дощок. Скажімо... — Він пожував кінчик своєї бороди і за секунду повів далі: — «Табір для неповнолітніх пластунів», «Санаторій для ветеранів оленярства», «Студентське містечко». Можна ще — «Іподром», «Стадіон», «Басейн»...

— Геніально... — видихнув пан Кувалда.

— Так, непоганий хід, — згодився Великий. — Які ще будуть пропозиції щодо повернення довіри нашого славного електората? Телебачення працює? Може, їм розваг не вистачає?

— Вистачає! — доповів пан Серм’яжний. — Веселимо, тільки дим йде! У нас все прозоро, демократично! В ефірі чого тільки не роблять: виходять заміж за мільйонерів, розлучаються, ведуть розслідування разом з екстрасенсами, смішать коміків, ріжуть правду-матку за гроші, худнуть, демонструють баланси, готують. Навіть народжують привселюдно. Народ дивиться, відволікається. Всі задоволені! Ще додамо трохи привселюдних катувань, щоб усі смаки задовольнити...

— Архіпрекрасно! — потер руки керманич і насупився: — Так у чому ж проблема?!

Присутні перезирнулися, чи варто засмучувати таку хорошу людину і хто це мусить зробити.

Усі погляди мимоволі схрестилися на прапорцях пана Чьоткіна — нехай уже проявить свої диригентські здібності!

А той і радий був привернути до себе увагу: відважно замахав прапорцями.

І намахав усю правду: і про катастрофічні наслідки віднайденого злощасного листа Першого Оленяря, і про тотальне викрадення і відправку на історичну батьківщину стад, і про зникнення більшості душок у гірських закордонних нетрях, і про варварські знесення монументів, і про заблокування депутатського мобільного зв’язку...

Обличчя Великого Тата поволі вкрилося темною хмарою.

— Який вихід у разі крайнього випадку?

Тихо і сумно стало в залі.

Тільки весело потріскував у каміні ягель та десь генген за небокраєм...

Але про це Великий не додумав, адже слово взяв пан Серм’яжний.

Він делікатно кашлянув у кулачок:

— Якщо шановна громада дозволить, можу дещо запропонувати на... на крайній випадок.

З таємничим виглядом він загасив зайву кількість каганців, поставив на програвач платівку, яка з шипінням почала видавати раритетний запис Федора Шаляпіна: «Смєйся, паяц, над разбі-і-і-і-той любов’ю-ю-ю...»

І в цій романтичній атмосфері повідав наступне.

Років сорок тому, коли він ще вчився в ПТУ на слюсаря першого розряду і їздив до батьків у село, щоби розжитись картоплею і салом, якось уночі на їхній город прямо з неба звалився невідомий літаючий об’єкт!

Тут усі зарухались, загомоніли, питаючи, чи не забагато ягелівки випив оповідач.

Але той ані бровою не ворухнув!

— Так нам і односельці говорили! — незворушно повів далі пан Серм’яжний. — І в районо, і в гороно, і райкомі, і в обкомі! І навіть в Академії наук! Ніхто вірити не схотів, хоча воно у нас на обійсті лежало: підходь і дивись! — Пан Серм’яжний спересердя стукнув себе по коліні. — А потім плюнули ми з батьком, перенесли його до сараю. Татусь у мене рукастий був — по гвинтиках все розібрав, змастив і наново зібрав! Заповів: мовляв, як буде тобі важко, синку, сідай та й лети світ за очі! Так той об’єкт досі там і стоїть...

— А хто ж його, цей... невідомий об’єкт на небо потягне? — нерішуче висловив свій сумнів пан Кувалда. — Де таких оленів узяти?

— А там, в колбах є якась речовина, ми її не чіпали, — сказав Серм’яжний. — Досі не випарувалась. Певно, вона й потягне...

— А чи витримає всіх? Нас багато... — з острахом видихнув пан Разанов.

— Тікати зібрались?!! — уїдливо вигукнув Великий і стукнув кулаком по столі Карла Великого.

Присутні принишкли.

...А потім почалися танці.

* * *

...Зоя і пані N хвилин зо п’ять розглядали розкішну вершково-кремову карту, занесену в камеру двома охоронцями.

— Будемо їсти. Вам яке місто до смаку? — нарешті рішуче запитала у Зої пані N, підступаючи до торта з натягнутою ниткою в руках. — Хочете Рахів чи Артемівськ?

Але Зоя, закачавши рукав куфайки, несподівано занурила руку по лікоть у саму середину солодкого дива, мов філіппінський знахар у нутрощі пацієнта.

Пані N з цікавістю спостерігала за її діями.

— Є! — вигукнула Зоя і витягла з бісквітного черева дві саперні лопатки, карту і компас...

Усе стало зрозуміло без слів. Повісивши на дверях табличку «НЕ ТУРБУВАТИ», жінки схилилися над картою, на якій червоними стрілками було позначено, куди рити.

«І вони почали рити...»

Але — стоп!

Як передати натхнення двох окрилених подихом свободи жіночих душ?!

Яким пером, якщо воно не належить шановному Олександрові Дюма-старшому, змалювати піднесення романтичних втеч, небезпечних пригод, відвагу і мужність незламного духу?!

На жаль, старий Дюма давно вже спочиває в кращому зі світів, лишивши відрижки стилю мільйонам літературних послідовників.

І все ж таки краще вдатися до епічного пера професіонала, ніж констатувати факти, котрі згодом увійшли до всіх підручників з історії і криміналістики.

А простіше кажучи, вивести на сцену нашої оповіді ту, чиїм клавішам належить перше оприлюднення всіх перепитій цієї історичної втечі — мадам Емануель Убліє!

Адже саме ця уславлена письменниця (звісно, кілька років по тому) змогла змалювати це у своєму епосі, нарешті присвяченому рідній батьківщині.

Отже, звернімося до безсмертних рядків її епосу «Втеча сестер Іродіади з полону»...

«...і вони почали рити.

Рили і вдень, і вночі.

Рученьки терпли, злипалися віченьки.

Тумани клубочились, здіймалися від матінки-землі і опадали росою на прекрасні обличчя двох посестр.

Кров’ю сліди їх вкривалися.

Ой-ти, гой-єси!

Давалася взнаки їм тяжка неволя, а ще більше страшило їх у тій тяжкій неволі пропадати. Вп’яте і вдесяте сходило на горі привітне сонечко, вп’яте і вдесяте падав на темну землю круглий Місяць, але не бачили сердешні ані сонця, ані зіроньки — рили.

І впала від безсилля менша посестра, сказавши старшій:

„Ой, не кидай мене, ясновельможна пані, адже хто ж тобі русу косу розчеше, як не я...“

І сказала їй старша посестра:

„Чи ще ж тобі не далася тяжка неволя взнаки?.. Як буду тебе дожидати, буде нас погоня доганяти. Буде нас стріляти, рубати. Або в тяжкій роботі будемо пропадати“.

І стала менша промовляти:

„Коли ж мене, сестро, не хочеш ждати, то прошу тебе, сестро, на праву сторону звертати! А як помру — тіло моє порубай, в чистім степу поховай, звірю та птиці на поталу не дай!“

Як зачула це старша посестра, то словами до неї промовила:

„Сього, сестро, зроду ніде не чували, щоб рідною кров’ю шаблі обмивали або гострим списом опрощеніє брали!“.

Милосердя мала.

У себе червону китайку з-під жупана видирала та по ріллі розкидала, меншій сестрі ознаки зоставляла:

„Нехай же вона буде знати, куди за мною до роду втікати!“

...Була ж вона дівчина моторна, і жінка — хоч куди, козак! Вдалась на всеє зле проворна, завзятіша від всіх бурлак! Але ж коли жорстокий ворог присвоїв стайні і лани, зробивши з них підступну Трою, а з Трої тої скирту гною — вона, свою знайшовши зброю, вдяглася в лицарські штани!..

А друга посестра, менша, була з простого народу, хоч і вміла рити, та не знала — куди та за ким. І, риючи, думала так. Як же нам добре тут удвох, як затишно. Адже пробиватися до волі завжди краще, ніж мати її в руках — бо не знаєш, що потім з нею робити.

І страшно їй було розлучатися з посестрою, що на кілометр попереду майоріла білими литками.

І думала, що чекає на неї на тій волі? Тут, під рідною землею, вона знана бунтівниця, чарівна бранка злих людей. А що далі? Які незвідані шляхи чекають на неї нагорі? Принца шукати? Дивитися серіали?

Зараз є мета. А що там, ген-ген, за землекраєм?

...Так нарили вони десять кілометрів підземного шляху.

І зійшлися в тій незворотній крапці, від якої їхні шляхи мали розійтися.

Гіркими сльозами затуманилися очі меншої.

Мужнім блиском сяйнули очі старшої.

І мовила вона так:

„Розходяться наші шляхи, сестро! Рий собі вихід ближче до сонечка, а я далі буду до своїх пробиватись...“

„Та куди ж ти пориєш, вірна посестро?! — озвалась менша. — Чи не втомилася душа твоя? Чи не затерпли руки, чи не стоптала ти свої ніженьки?! Чи не хочеш ти зі мною — до теплих країв, до синього моря?!“

Суворо глянула на неї старша.

І на всі запитання лише гордо похитала головою...»

* * *

— Ви дійсно хочете рити наліво? — запитала захекана Зоя, всівшись по-турецькому в розширеному кінці тунелю.

Пані N поглянула на карту, проміряла пальцями відстань до точки свого призначення і впевнено кивнула:

— Так. Це мій напрямок. Хочеш, рий зі мною — вдвох легше докопатися до мети. Будемо технічну революцію робити, га?

Зоя теж вп’ялася очима в карту.

Їй було ніяково відмовляти такій чудовій жінці, але вона все ж таки поважно сказала:

— Ні. Я б хотіла виборсатись ось тут... — тицьнула пальцем в карту вона. — Бачите, там ніби море. А я на морі ніколи не була.

— Нерозумна ви жінка, — стенула плечима пані N. — А ще й політична! Вам би до парламенту — всіх би обрили під нульовку. Чую в вас силу велику, але пропащу.

— Та я... Та мені... — почервоніла Зоя і від докору, котрий почула, і від похвали, котра була в тому докорі, — Ви по світу поїздили, а мені б хоч краєчок життя побачити. Та й заміж би вийти по-людськи...

— Ну, добре, не буду вас затримувати, — лагідно посміхнулася пані. — Тоді за вами — зачіска і манікюр з педикюром! Адже в такому вигляді не можна на люди з’являтися.

— Авжеж! — радо вигукнула Зоя і, посадивши клієнтку на купу наритого ечиначушу, взялася до справи...

* * *

...До майдану перед палацом імені Івана Оленіна, вже добряче закиданому ечиначушем, знову мчала кавалькада народних обранців.

Треба було якось заспокоїти електорат, котрий не на жарт розбушувався під хибним впливом позафракційних і фракційних заколотників.

Зробити це було нескладно, адже увечері були прийняті важливі і, можна сказати, доленосні рішення.

Лишалося тільки висловити їх у мікрофон, котрий стирчав посеред мармурових сходів палацу.

Керманича вирішили не турбувати — він якраз дописував четвертий акт трагедії Софокла і просив найближчими роками не турбувати дрібницями.

Отже, вирушили, як завжди, невеликою компанією.

Йшли повільно, важко і значуще вкарбовуючи кроки в розпечені сходи під привітний і радісний ґвалт вірного народу-трударя.

Стали напівколом, привітно посміхаючись і відмахуючи руками і парасольками кавалки ечиначушу, котрі все ще кидали несвідомі громадяни. Але нічого не поробиш, треба бути вищими за обставини і, як сказав класик (ех, не втекла б баба Шура, вона б точно підказала — хто саме!), «хулу і похвалу сприймай байдуже».

Пан Разанов вийшов до мікрофону, майстерно ухиляючись від м’яких снарядів пролетаріату. Здійняв руки вгору, благословляючи нерозумну паству, вклонився зі смиренням і дав відмашку звукооператору.

Над майданом залунали перші акорди ностальгійної і знайомої багатьом мелодії:

Наша служба і опасна, і трудна,

І на пєрвий взгляд как-будто нє відна...

О, він знав, що робить, коли увесь вчорашній день репетирував перед товариством свій коронний вихід!

Майдан розчулено притих і навіть почав підспівувати:

Єслі кто-то койє-гдє у нас па-а-а-рой

Чєсно жіть не хо-о-о-чет!!!

— Геніально... — шепнув пан Кувалда пану Серм’яжному.

— Співучий у нас народ... — кивнув пан Кабатчик.

Дочекавшись, коли майдан разом із ним доспіває улюблену пісню, пан Разанов почав доповідь, котра мала внести спокій і лад в розум збуреного суспільства.

— Період, який ми назвали великим Стабільним Покращенням Кризи, минув, товариші! — голосно і урочисто виголосив першу фразу пан Разанов і зробив значущу паузу, адже після неї в доповіді була написана ремарка: «довгі, тривалі оплески».

Однак довгих і тривалих він не почув, майдан нашорошено і підозріло сопів, але липкі кавалки кидати все ж таки припинив.

Задоволений цим пан Разанов продовжував з тим же піднесенням:

— Хочу оголосити всім вам, нашим громадянам, нашим вірним помічникам і розбудовникам, що тепер ми вступили в найважливішу фазу, котра увійде в історію як фаза Покращеної Стабільності Кризи — фаза ПСК!!!

Він оглядів майдан, котрий не ворухнувся ані однією рукою, і з натхненням повів далі:

— Що ж зроблено за всі ці роки? — хитрою, але довірливою інтонацією звернувся він до принишклих співвітчизників і лагідно посміхнувся добрими розумними очима, відповідаючи на своє ж запитання: — А зроблено мало по малу — багато! Побудовано сто п’ятдесят тисяч танцювальних майданчиків! Двісті тисяч «чортових коліс» навіть у найвіддаленіших регіонах нашої країни!

Два мільйони придорожніх біде!! Три мільйони бомбосховищ! Понад сто тисяч переносних вуликів! А скільки прийнято законів, га?!

Він знову переможно зиркнув на натовп.

Натовп присоромлено мовчав, адже не знав, як відповісти на це складне запитання.

— За лише один минулий рік — вісімдесят сім тисяч дев’ятсот дев’яносто шість!!!

Пан Разанов оглянувся на колег.

— На кожного... — підказала пані Ренко.

— На кожного! — повторив пан Разанов.

Пан Чьоткін змахнув сигнальними прапорцями, і ті енергійно закивали головами, підтверджуючи слова пана Разанова. Дехто з натовпу так само закивав, рефлекторно реагуючи на змахи прапорців.

Задоволений і піднесений своєю промовою, доповідач по-батьківськи насварив перстом:

— Ми не шукаємо легких шляхів! Але всім нам треба зрозуміти: олені — це не тільки цінне хутро! А це два, а може, й три кіло відбірного, найкращого у світі еченачушу! Отже — треба не скиглити, а братися за лопати!!!

Щоб довести достовірність своїх слів, пан Разанов вийняв з кишені лопату і переможно помахав нею в повітрі. Такі ж самі лопати подіставали і колеги, що стояли за його спиною.

Це був досить вдалий хід, котрий спав на думку вночі пану Кабатчику.

Вимахуючи лопатами під бравурний марш Мендельсона, колеги спостерігали, як унизу їхні охоронці почали всім роздавати по безкоштовній лопаті.

Народ вишикувався в чергу.

Задні питали: «Що дають?» — і натискали на передніх.

— Здається, пронесло... — скосила очі на колег пані Ренко.

— Ну що, куди поїдемо обідати? — полегшено посміхнувся Серм’яжний.

Але відповіді не почув, адже сталося несподіване!

Мармурові плити сходів здибилися і посипалися на всі боки, мов клавіші розсохлого піаніно.

З-під них виборсалась пані N.

Обтрусивши пил з костюма, вона гордовитою ходою підійшла до мікрофону, поцокала по ньому доглянутим нігтиком.

На майданом гримнув грім!

Люди припинили розбирати лопати і підтягнулися ближче до трибуни.

Витримавши паузу і дочекавшись уваги, пані N надгризла край свого комірця і в цілковитій тиші витягла звідти папір.

З переможним виглядом розгорнула його, тримаючи високо над головою, щоби кожен міг побачити креслення побудови автоматичного пересувного засобу. Дві-три хвилини пішло на деякі пояснення і уточнення у формулах, які пані швидко накреслила прямо на стіні палацу.

Залунали довгі тривалі оплески.

У юрмі почулися вигуки:

— Повернемо оленів на історичну батьківщину!

— Вдаримо автомобілем по ечиначушу!

— Дайош прогрес і технічну революцію!

Щільна юрма повільно насувалася на мармурові сходи палацу, мов дев’ята хвиля.

— Треба рвати кігті... — крізь зуби процідив Серм’яжний.

— Фі, — зморщився Кабатчик, — як неінтелігентно...

— А у кого рвати? — стрепенувся пан Кувалда. — Кошенята народились?...

— «А хіба це питання не поставлять на голосування?» — просигналив прапорцями пан Чьоткін.

— А хто ж голосуватиме, панда? — єхидно запитала пані Ренко.

— «Панду — геть!» — просемафорив прапорцями пан Чьоткін, згадуючи неприємний випадок на своєму дільничному майданчику, куди працівники зоопарку привели голосувати цілий виводок цих кумедних китайських створінь.

— Справді, голосувати немає кому, — зітхнув пан Разанов. — Усі, певно, вже в Альпах на лижах катаються...

Тим часом юрма вже стояла під самими сходами і загрозливо розмахувала розданими лопатами.

— Виходимо задніми сходами, по одному... — тихо скомандував Серм’яжний усій компанії. — Три години до мого села, а там сядемо в той невідомий літаючий...

— А за керманичем заїдемо? — запитав пан Кувалда.

— Важкенький він... — стенув плечима Серм’яжний. — Ще й рідних і близьких захоче забрати — а це чоловік двісті. Та й братви — нємєряно...

— Як собак нерізаних! — додав Кабатчик. — Одного візьмемо — всім захочецццца...

— Так не чесно, — скрикнула пані Ренко. — Я Тата самого не лишу!

Вирішили залетіти й за керманичем.

І хутко, поки захоплена юрма підкидала аж до неба пані, котра принесла на стражденну оленячу землю креслення першого автомобіля, компанія кинулася до останніх вцілілих від депортації оленів.

Держвізок на десять персон було вже розтрощено обуреними громадянами.

До села пана Серм’яжного довелося скакати верхи.

* * *

...А в цей час...

...підтягнувшись на ліктях і надавши тілу вірного напрямку, Зоя Павлівна Пікач вилетіла з нори, мов корок з-під шампанського.

І заплющила очі, осліплені яскравістю сонця і виблисками моря, що виднілося вдалині.

Свіже повітря сп’янило її.

І так радісно їй стало на волі, так вільно.

Сонце, море, аромат степових квітів.

І здалося Зої, що опинилася вона в самому раю!

Розправила груди, хотіла пісню затягти — гарну, розлогу, та раптом помітила на пагорбі три темних постаті.

Стояли вони і дивилися на неї трьома жадібними поглядами.

«Знову — здорово...» — тяжко зітхнула Зоя Павлівна Пікач.

Підтягнула лосини, оправила спідницю, підсмикнула груди і — нічого не поробиш! — попрямувала до своїх визволителів, до своїх трьох лицарів, тяжко міркуючи: «кого обрати?»...

ЕПІЛОГ

...на далеких засніжених північних рівнинах старий ватажок стада на ім’я Сем здійняв догори свою заслужену безрогу голову.

За ним підвів голову і тисячний оленячий молодняк.

Так і стояли вони, звільнені діти снігів, посеред полярної ночі, довго-довго спостерігаючи, як по всіяному зірками нічному небу пропливає над світом, блимаючи синіми вогниками, Невідомий Літаючий Об’єкт...

Лютий, 2013 року

Content

Ірен Роздобудько ОЛЕНІАДА

ВІД АВТОРА

ОЛЕНІУМ-2006

ОЛЕНІУМ-2013

ЕПІЛОГ