Айдинг Лора

Daktaras Tobulasis

Laura Iding

Daktaras Tobulasis

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Laura Iding,

Dating Dr. Delicious, 2011

© Laura Iding, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti

visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Dovilė Vaišvilaitė-Akdere,

vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Dreamstime.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-521-7

Pirmas skyrius

Prabudusi dėl tvyrančios tamsos Hana Stiuart akimirką sutriko. Paskui prisiminė.

Į kambarį nesklinda miesto šviesos, nes ji ne savo namuose. Nakvoja pas Džeiką.

Haną užliejo pasitenkinimo jausmas, kuris buvo keistai sumišęs su gėda. Dieve švenčiausias, kas gi ją apsėdo? Praeitą naktį leidosi Džeiko nuvežama į jo namus, nors toks elgesys jai nebūdingas. Tačiau gailėtis dėl šio impulsyvaus žingsnio ji nė neketino.

Tiksliau, net nemanė atgailauti dėl Džeiko glėbyje praleistų malonių akimirkų.

Vis dėlto fantazijų metas baigėsi. Hana atsargiai kilstelėjo galvą nuo pagalvės ir įsistebeilijo į mažo, ant spintelės stovinčio žadintuvo ciferblatą. Buvo pusė keturių ryto.

Vėlu. Arba anksti. Nelygu, kaip pažiūrėsi.

Tačiau jai reikėjo eiti. Dabar pat. Paskutinė laisvės diena baigėsi, Hana privalėjo grįžti namo ir ruoštis darbui ligoninėje.

Tyliai, kad nepažadintų šalia giliai įmigusio vyro, Hana išsliuogė iš patalų. Kai atsikėlusi nuo čiužinio atsistojo ant grindų, Džeikas kažką sumurmėjo ir neramiai pasimuistė. Ji laukė sulaikiusi kvapą, kol įsitikino, kad jis neprabudo.

Pagaliau įsidrąsino, pradėjo kvėpuoti ir apgraibomis ant grindų ieškoti savo drabužių. Tik po kurio laiko prisiminė, kad veikiausiai daugumą jų bus palikusi svetainėje.

Hanos skruostai nukaito vos prisiminus jų siautulingą naktį. Dar niekada nebuvo leidusi sau taip atsipalaiduoti kaip praeitą naktį su velniškai patraukliu Džeiku. Ji net neatsiminė, kiek kartų juodu mylėjosi. Dar dabar sopėjo kūną pačiose neįtikimiausiose vietose.

Išsmukusi iš miegamojo Hana nušlepsėjo koridoriumi į svetainę. Pakeliui susitrenkė kojos pirštą į chromuotą stiklinį stalelį ir turėjo sukąsti dantis, kad nerikteltų iš skausmo.

Apimta seksualinio jaudulio ji tik miglotai atsiminė, kaip atrodo Džeiko būstas, todėl akims apsipratus su blausia, pro langą sklindančia šviesa, ėmė smalsiai dairytis.

Hana atkreipė dėmesį, kad interjeras labai prabangus, modernus, ir šiek tiek nusivylusi suraukė nosį. Nors jai tai ne itin rūpėjo, tačiau stiklas ir chromas savotiškai dvelkė šaltumu. O apžvelgusi tariamą meną, kuriuo buvo nukabinėtos sienos, iš nuostabos kilstelėjo antakį.

Hm. Akivaizdu, kad jos protui tai neįkandama.

Gėdos jausmas vis stiprėjo. Hana pasijuto nepriklausanti šiam burlaivių, jachtų ir prabangių daugiaaukščių pasauliui. Ji jautėsi kvailai jau vien dėl to, kad leido sau pamėginti. Juk nė įsivaizduoti negalėjo, kad kada nors leistų sau taip gyventi net tapusi chirurge. Mediciną Hana pasirinko todėl, kad norėjo padėti žmonėms, o ne todėl, kad taptų turtinga ir garsi.

Fantazijų metas tikrai baigėsi.

Hana, purtydama galvą dėl savo kvailumo, susirinko drabužius, kurie buvo išmėtyti nuo vieno kambario kampo iki kito. Šlubčiodama, kad neliestų skaudamu pirštu grindų, ėmė vilktis geltoną bikinį ir dar kartą nuraudo. Paskui užsitempė palaidinę ir šortus, apsiavė vasarinius sandalus ir ištiesė ranką pasiimti rankinės.

– Kažkur susiruošei? – paklausė už nugaros stovintis Džeikas.

Hanos širdis nusirito į kulnus ir sukdamasi ji žioptelėjo. Džeikas stovėjo tarpduryje vien tik su žemai ant klubų kabančiomis trumpikėmis ir rūsčiai žiūrėjo į ją. Neleisdama grožėtis jo nuoga raumeninga krūtine, Hana stengėsi drąsiai žvelgti jam į akis, tačiau tylos akimirka užsitęsė iki ilgos nemalonios minutės.

– Taip. Man... metas eiti.

Džeikas įsmeigė akis į ją.

– Net neatsisveikinus?

Hana susigėdo ir nusuko žvilgsnį į šalį. Na gerai, gal ji šioje srityje ir naujokė, bet, tiesą sakant, ko gi jis tikėjosi? Jie net nežinojo vienas kito pavardės.

Ji nustūmė kaltės jausmą į šalį. Juk po vienos nakties nuotykio taip elgiasi visi, tiesa? Tiesa.

– Klausyk, naktis buvo puiki. Tiesą sakant, nuostabi. Tu... nepakartojamas. Tačiau šį rytą turiu dalyvauti svarbiame susitikime, todėl privalau skubėti namo.

Jo žvilgsnis nė akimirką nenuklydo į šalį.

– Gerai. Parvešiu tave.

– Ne! – Atsisakymas nuskambėjo griežčiau, nei Hana norėjo. Tačiau dėl nepaaiškinamos priežasties ji nedegė noru atskleisti Džeikui savo gyvenamosios vietos. Be to, nuo šiandien Hanos gyvenimas jai nebepriklauso. Ji nenutuokė, kaip Džeikas užsidirba pragyvenimui, tačiau buvo tikra, kad jis turi kur kas daugiau laisvo laiko nei ji.

– Noriu pasakyti, nesivargink. Grįšiu taksi. Arba metro.

– Hana, – bandė prieštarauti Džeikas žengdamas žingsnį į priekį, tačiau ji stvėrė rankinę, staigiai atidarė duris ir jam neliko kur dėtis.

– Lik sveikas, Džeikai. Tu net neįsivaizduoji, kaip man reikėjo šios nakties. Ačiū tau už viską. Pasprukusi iš buto ji sparčiai nužingsniavo koridoriumi lifto link. Sulaikė kvapą ir vylėsi, kad tik jis nesektų iš paskos.

Liftui skimbtelėjus Hana negalėjo susilaikyti nepažvelgusi per petį ir nustebo pamačiusi, kad Džeikas vis dėlto nusekė ją. Pečiu pasirėmęs į sieną, ant plačios raumeningos krūtinės susikryžiavęs rankas, jis atrodė be galo seksualus, o susivėlę juodi plaukai puikiai derėjo prie griežtų veido bruožų.

Haną užliejo savigraužos banga, ji kluptelėjo ir tik vos ne vos išsilaikė neparpuolusi.

Dieve švenčiausias, jis tarsi milžiniškas magnetas traukė ją prie savęs kiekviena kūno ląstele. Ji iš tikrųjų troško likti su juo.

Tačiau privalėjo eiti.

Hanai prireikė daug valios, kad atgautų pusiausvyrą – varganai šyptelėjusi ir nežymiai pamojusi ranka ji dingo lifte.

Durims užsivėrus spėjo išgirsti Džeiką sumurmant:

– Lik sveika, Hana.

Ji užsimerkė ir persibraukdama ranka per beviltiškai susivėlusius plaukus atsirėmė į lifto sieną. Gailesčio ašaros suvilgė akis, bet ji skubiai jas nubraukė. Kas, po galais, darosi?

Džeikas – paprastas vyras. Taip, beprotiškai seksualus ir patrauklus. Bet vis tiek vyras.

Geriau jau nutraukti su juo santykius. Kad ir kaip Hanai patiko drauge praleista naktis, vyrui vietos jos gyvenime nėra.

Kaip ir artimesniems santykiams.

Kita vertus, Džeikas juk apie juos net neužsiminė, – griežtai priminė sau Hana.

Žmonės nuolat mėgaujasi vienos nakties nuotykiais ir ji buvo beveik tikra, kad nė vienas paskui negaišta analizuodamas detales. Tai kodėl ji vis dar svarsto visus už ir prieš? Seksas – geras dalykas. Seksas – sveika. Jie gerai praleido naktį, bet dabar viskas baigta.

Diskusijos pabaiga.

Hana sėdo į taksi ir leidosi tamsiomis gatvėmis, kurios buvo jau nebe tokios žavingos kaip toje miesto dalyje, kur gyvena Džeikas. Buvusiame prekių sandėlyje įrengtas butas, kurį ji nuomojosi drauge su Mardže, buvo varganai ir eklektiškai apstatytas, tačiau jaukumo jam teikė didžiuliai langai. Kambario draugės kaip visada nebuvo. Mardžė neabejotinai leido naktį su savo vaikinu Brajenu.

Lengviau atsipūtusi, kad draugė nekankins jos kvosdama apie naktinį nuotykį, Hana nuėjo į kambarį.

Paprastai ji mėgdavo gerti kavą stebėdama kylančią saulę, bet šiandien jautėsi per daug susijaudinusi, kad bent pamėgintų atsipalaiduoti, todėl tik palindo po dušu ir apsirengė. Kelionė metro truko neilgai ir į Čikagos slaugos ligoninę ji atvyko penkiolika minučių anksčiau.

Laimei, savo pirmąją darbo dieną nepavėlavo. Tiesą sakant, Hana netgi jautėsi keistai energinga.

Nuostabus seksas daro stebuklus.

Tik didelėmis pastangomis jai pavyko užgniaužti šypsnį.

Ketvirtame aukšte, Bendrosios chirurgijos skyriaus konferencijų salėje buvo susirinkę apie trisdešimt penki žmonės – gydytojai praktikantai, kurie kaip ir ji laukė, kada galės pradėti pirmąją darbo dieną.

Hanos širdis prisipildė didžiulės baimės, kurią tik šiek tiek lengvino nekantrumas. Štai ir viskas. Akimirka, kurios taip ilgai laukė. Ji – gydytoja.

Gydytoja Hana Stiuart.

Vakar ji atšventė senojo gyvenimo pabaigą. Aštuoneri sunkaus, nuobodaus darbo ir studijų metai. Nebuvo lengva tuo pat metu dirbti du darbus, stengiantis išlaikyti save ir šeimą, ir gauti gana aukštus pažymius medicinos universitete. Beveik visus studijų metus ji praleido viena. Tad argi neužsitarnavo vienos užsimiršimo ir linksmybių nakties? To, kas būtų skirta tik jai ir niekam kitam?

Gal praleidusi naktį su Džeiku jo namuose šiek tiek ir perlenkė lazdą, tačiau dabar tai nebeturėjo reikšmės. Kokia prasmė nagrinėti praeitį? Hana žengia į naują karjeros etapą. Šios dienos ji laukė, regis, visą amžinybę. Vaikystėje jų šeima gyveno nuo vieno atlyginimo iki kito. Studijų metai, tiesą sakant, buvo neką geresni. Net paėmus milžinišką paskolą studijoms, Hanai vis tiek sunkiai sekėsi sudurti galą su galu.

Nors sunkumų netrūko nuo pat vidurinės mokyklos baigimo, ji nepalūžo. Hana išlaikė visus medicinos egzaminus ir buvo priimta į chirurgijos ordinatūrą.

Ji ryžtingai kilstelėjo smakrą. Jei ištvėrė ligi šiol, įveiks ir kitus penkerius sunkaus darbo metus.

Niekas jos nesulaikys.

Hana smarkiai nusivylė supratusi, kad pirmąsias dvi dienas reikės valandų valandas praleisti naujų darbuotojų orientaciniuose mokymuose. Savaime suprantama, pateikiama informacija svarbi, daug taisyklių, kurias ji stengėsi įsiminti, tačiau sėdėti didžiulėje auditorijoje ir klausytis, Hanai atrodė juokinga.

Leisti laiką su bendramoksliais vis tik nebuvo jau taip nepakenčiama. Su viena praktikante – nuostabaus grožio, karamelinės spalvos oda jauna moterimi vardu Andrėja Barkli – ji netgi susidraugavo. Joms kėlė nerimą tai, kad vyrams suteikiamos didesnės teisės nei moterims. Chirurgijos ordinatūra pasižymėjo nuožmia atranka, todėl nemažai moterų į ją nepakliūdavo. O jei ir pakliūdavo, nesugebėdavo baigti.

Bent jau taip pasakojo buvęs jos vaikinas Alekas, kuris mokėsi ordinatūroje tuo metu, kai ji dar tik buvo įstojusi į medicinos universitetą. Nenuostabu, kad jų santykiai ilgai netruko.

Tas niekšas jos nė trupučio nepalaikė siekiant išsvajotosios chirurgo profesijos. Tiesą sakant, jai netgi atrodė, kad jį baugina jos gebėjimai ir atkaklumas. Tarsi jie būtų nuolat varžęsi. Alekas niekada nepraleisdavo progos pasišaipyti iš jos neišmanymo. Dėl situacijos šeimoje jis taip pat jos nepalaikydavo. Nesuprato, ir kodėl turi dirbti du darbus.

Be jo Hanai buvo kur kas geriau.

Akimirką Hana prisiminė besijuokiančio Džeiko veidą. Ji šiurkščiai nustūmė šį vaizdinį šalin.

Vyrams laiko nėra. Net tokiems seksualiems ir žavingiems kaip Džeikas. Nėra prasmės spėlioti, ar jis palaikytų ją dėl karjeros. Ar dėl neatsakingos jos šeimos.

Džeikas ją tik blaškytų, o to ji sau negali leisti.

Trečią dieną Hana susitiko su Andrėja moterų chirurgijos ordinatūros persirengimo kambaryje ir su palengvėjimu atsiduso pamačiusi, kad abi liepos mėnesį paskirtos į Traumatologijos skyrių. Šiandien pirmoji diena, kai ordinatoriai pagaliau turės rūpintis tikrais pacientais.

Hana išdidžiai apsivilko kelius siekiantį chirurgo chalatą. Mat medicinos studentai privalėdavo dėvėti trumpus švarkelius, kad ligoninės personalui būtų aišku, jog jie tėra studentai.

Dabar ligoninės personalas matys, kad ji – gydytoja. Jauna praktikuojanti chirurgė, atsakinga už pacientus. Įsidėjusi stetoskopą į kišenę Hana giliai įkvėpė.

Jai pavyks. Juk sunkiai mokėsi ir ruošėsi tam.

– Jaudiniesi? – sušnabždėjo Hana Andrėjai pakeliui į niekad nenurimstančią operacinę. Tai buvo visų greitosios pagalbos skyrių pagrindinė veiksmo vieta. Kur pažvelgsi, vien ligoniai. Pacientai, kurie pasikliovė jais, medikais praktikantais, kad gautų atsakymus į visus jiems rūpimus sveikatos klausimus.

Hana iš karto užgniaužė širdyje besitvenkiančią dvejonę.

– Ne. – Andrėja akimirką pažvelgė į ją, paskui gūžtelėjo pečiais. – Na, gal truputį.

– Aš taip pat.

Priėjusios prie vyresniojo Traumatologijos skyriaus ordinatoriaus, gydytojo Ričardo Reinoldso, moterys prisistatė.

Šis neatrodė itin patenkintas gavęs rūpintis dviem naujomis kolegėmis. Gal jautė pagiežą praktikantams? Hana nebuvo tikra, bet pasiryžo įrodyti, jog jis klysta, kad ir kokios būtų jo išankstinės nuostatos.

– Į skyrių vežami du pacientai, patyrę traumas per automobilio avariją, – pranešė Ričardas. – Pasiimkite po vieną. Budintysis gydytojas šiandien profesorius Holtas, tad jei reikės pagalbos, kreiptis galėsite į mus abu. Klausimų yra?

Traumos? Pačią pirmąją dieną? Vyresniojo ordinatoriaus veide buvo matyti lengva pašaipa, tarsi jis lauktų, kada jos pradės atsikalbinėti norėdamos išsisukti nuo atsakomybės. Tačiau Hana išsitiesė ir kilstelėjo smakrą.

– Ne.

Ričardas šiek tiek prisimerkė, bet paskui linktelėjo.

– Gerai.

Kaip tik tą akimirką su trenksmu atsivėrė greitosios pagalbos automobilių durys ir į vidų įdardėjo nukentėjusieji. Akimirką panika Hanai užgniaužė kvapą, bet perėmusi savo žinion pirmąjį pacientą, pasijuto kur kas geriau.

– Džeimsas Turkovas, dvidešimt penkerių metų automobilio vairuotojas, važiavo prisisegęs diržu, tačiau į jį iš šono trenkėsi kitas automobilis, – raportavo greitosios pagalbos darbuotojas. – Gyvybiniai organai nepažeisti, įvykio vietoje buvo budrus ir sąmoningas, bet vežamas į ligoninę pradėjo slopti.

Tikriausiai pažeista galva, – padarė išvadą Hana. Tačiau jai nerimą kėlė mėlstančios paciento lūpos, todėl išsitraukusi stetoskopą paklausė plaučius. Tikrai nekas. Kiek ji suprato, nukentėjusiojo plaučiai nesugebėjo tiekti deguonį, kad užtikrintų gyvybines funkcijas.

– Intubacijos dėklą, – sukomandavo ji patraukdama deguonies kaukę ir savaime prisipučiantį gaivinimo įtaisą, kad galėtų pradėti tiekti deguonį. Hana padidino deguonies lygį iki šimto procentų. – Šiam vaikinui reikia kvėpavimo kanalo.

Medicinos sesuo akimirksniu ištraukė reikmenis ir padavė laringoskopą bei mentelę.

– Kokio dydžio vamzdelis?

– Aštunto. – Hana greitai apsimovė pirštines ir giliai įkvėpė norėdama bent kiek nurimti. Kol medicinos sesuo kišo zondą į endotrachėjinį vamzdelį, ji atsargiai įstatė mentelę pacientui į burną ir kilstelėjo aukštyn taip, kaip buvo mokyta, – kad rastų balso stygas.

Tačiau jų nesimatė.

Akimirką Haną apėmė panika ir ji karštligiškai ėmė dairytis ieškodama vyresniojo ordinatoriaus Ričardo. Kur jis, po galais? Nejaugi nežino, kad jai gali prireikti pagalbos? Tačiau Ričardo nesimatė ir ji pamėgino dar kartą, įdėmiau įsižiūrėti į gerklas. Kairiąja ranka valdydama laringoskopą, Hana dar kartą kilstelėjo mentelę, stengdamasi neužkliudyti dantų.

– Ramiai, tau puikiai sekasi, – pasigirdo tylus vyriškas balsas visai šalia. Pakako vien žinoti, kad yra ne viena, ir Hana aprimo. – Kilstelėk dar šiek tiek. Štai, matai stygas?

Savo nuostabai, Hana jas pamatė. Stengdamasi nesujudinti kairiosios rankos, dešiniąja pro balso stygas įvedė pacientui endotrachėjinį vamzdelį.

– Puiku, – sumurmėjo vyras. – Dabar išimk zondą ir pradėk pumpuoti. Palauksiu, kol įsitikinsiu, ar viskas gerai.

Hana linktelėjo ir tvirtai laikydama vamzdelį padarė kaip liepta. Įdėmiai žiūrėdama į paciento krūtinę ji su pasitenkinimu stebėjo, kaip ši kyla ir leidžiasi su kiekvienu gaivinimo įtaiso spustelėjimu.

– Puikiai atlikta. Atrodo, vamzdelis vietoje. – Tylus balsas skambėjo raminamai. Beveik hipnotizuojamai. Iš palengvėjimo Hanos keliai ėmė linkti ir tik valios pastangomis jai pavyko išsilaikyti ant kojų. Darbas dar nebaigtas. – Reikės rentgeno nuotraukos, patvirtinančios, kad vamzdelis įstatytas gerai.

– Bus padaryta, – pasakė Hana ir perdavė vamzdelį greta stovinčiai medicinos seselei. Dabar, galėdama žengti žingsnį į šalį, ji pažvelgė į savo išgelbėtoją.

Staiga Hana sustingo sutikusi atkaklų blykčiojančių žalių akių žvilgsnį.

Susidūrimo jėga buvo tokia stipri, kad širdis ėmė beprotiškai daužytis. Kambarys pradėjo suktis ratu, o ausyse kurtinamai ūžti.

Ne. Negali būti. Bet taip yra.

Džeikas. Jos Džeikas. Jos vienos nakties Džeikas stovi čia.

Jo akyse tvykstelėjusi nuostaba padėjo Hanai pasijusti šiek tiek geriau. Bent jau ne ją vieną šis susitikimas išmušė iš vėžių. Po minutėlės, perskaičiusi jo vardą ant prisegamos kortelės, pajuto sukylant šleikštulį.

Nuostabu. Kaip tik to jai ir reikia. Džeikas šioje ligoninėje yra ne šiaip gydytojas.

Jis profesorius Holtas. Vyriausiasis gydytojas. Ir Traumatologijos skyriaus vedėjas!

Vyras, su kuriuo ji impulso pagauta praleido naktį, yra žmogus, nuo kurio priklauso jos karjera.

Antras skyrius

Džeikas vargiai galėjo patikėti tuo, ką mato: Hana stovėjo priešais su šviesiai mėlynos spalvos ligoninės apranga, ilgu baltu chirurgo chalatu ir supintais į madingą kasą plaukais. Gydytoja Stiuart. Vardas ant prisegtos kortelės privertė jį nusišiepti.

Hana, mergina, kurią jis sutiko burlaivyje, vilkinčią ryškiai geltonu bikiniu, – gydytoja praktikantė? Pirmų metų ordinatorė? Čia, Čikagos ligoninėje?

Širdį pervėrė išdavikiškas dūris.

Ji visą laiką žinojo, kas aš esu.

Džeikui buvo sunku patikėti, kad jau antrą kartą per savo gyvenimą sugebėjo padaryti tą pačią klaidą. Nurijęs užstrigusį kartėlį jis prisivertė susitelkti į darbą. Jųdviejų pagalbos reikėjo sužeistajam, todėl buvo visiškai netinkami nei laikas, nei vieta prašyti Hanos pasiaiškinti dėl savo elgesio. Vis dėlto ji savo vaidmenį atliko puikiai, be abejonės. Net nesusimąstęs, kad viskas gali būti surežisuota, Džeikas prarijo masalą ir įkliuvo į žabangas.

Atplėšęs žvilgsnį nuo Hanos jis pažvelgė į ligonį.

– Tuojau pat užsakykite rentgeno nuotrauką, kuri patvirtintų, kad vamzdelis įstatytas gerai, – paliepė jis seselei. – Taip pat norėsiu visų laboratorinių tyrimų rezultatų.

Seselė nuėjo prie artimiausio telefono.

Kai Džeikas atsisuko į Haną, ši vėl tikrino paciento būklę, o kita seselė ėmė kraują. Akivaizdu, kad jųdviejų susitikimas Hanos taip nešokiravo kaip jo.

– Iš dešiniosios plaučių pusės sklinda gerokai silpnesni garsai, – išsiimdama iš ausų stetoskopą pranešė Hana. – Pilvas kietas, nematyti jokių virškinimo požymių. Kadangi pacientas vis dar be sąmonės, darau išvadą, kad jam greičiausiai pažeista galva. Kol kas vyzdžiai neišsiplėtę ir reaguoja.

Iš visų jėgų stengdamasis negalvoti apie tai, kaip ji atrodo nuoga, Džeikas skubiai linktelėjo.

– Gerai, ir koks tolesnis tavo veiksmų planas?

– Atlikti galvos, krūtinės ir pilvo kompiuterinę tomografiją ir toliau įdėmiai stebėti būklę.

– Gerai. Pranešk, kai tik turėsi tyrimų rezultatus. – Ketindamas apžiūrėti antrąjį pacientą, kuris pakliuvo į tą pačią avariją, Džeikas nusisuko. Ričardas asistavo gydytojai Barkli, antrajai ordinatorei, jų paciento būklę pavyko stabilizuoti.

Hanos ligonio būklė buvo kur kas sunkesnė.

– Daktare Holtai? – kimus Hanos balsas prasismelkė iki pat Džeiko pilvo apačios ir privertė iš nevilties sugriežti dantimis. Daugiau jis nesileis kvailinamas.

– Ką? – atžariai atsiliepė jis.

– Jau gavau krūtinės rentgeno nuotrauką, pilvas vis kietėja, – tarė ji ir kilstelėjo drabužį, kad jam parodytų. – Manau, kad pacientui prasidėjo vidinis kraujavimas. Ar atlikti pilvaplėvės plovimą?

Nors Džeikui ir padarė įspūdį jos greitas padėties vertinimas ir gebėjimas išlikti ramiai stresinėje situacijoje, bet jis neleido sau ja žavėtis.

– Esi dariusi tai anksčiau?

– Taip. – Atsakydama Hana jau traukė pilvaplėvei plauti skirta indą ir ruošė pacientą procedūrai. Net jeigu ir jaudinosi, to neparodė. Kai pacientui buvo suleista anestetikų, Hana užsitempė sterilias pirštines ir kruopščiai atmatavo du centimetrus virš bambos. Paskui greitai skalpeliu atliko pjūvį.

– Puikiai padirbėta, – pagyrė Džeikas, galėjo ir prikąsti liežuvį. Mikliai įvedusi kateterį Hana atsuko lašelinę ir juodu ėmė stebėti pokyčius. Džeikas nenustebo išvydęs, kaip išteka kraujo srovelė, kuri tik patvirtino Hanos padarytas išvadas.

– Atrodo, šį vaikiną teks gabenti į operacinę.

Hanos akys išsiplėtė.

– Dabar?

– Kaip galima greičiau. Tačiau, prieš ką nors pradedant daryti, reikia sulaukti visų tyrimų rezultatų.

– Hemoglobinas nukritęs iki dešimties, – pranešė viena medicinos seserų. – Organizmas neaprūpinamas pakankamu deguonies kiekiu, pulsoksimetras rodo dvi ir septyniasdešimt aštuonias.

– Dabar pat perpilkite jam du maišelius kraujo ir dar keturis nuolat laikykite po ranka.

– Galiu prisiekti, kad jam kraujuoja žaizda kepenyse, – pasakė Hana.

– Kodėl taip manai? Kodėl ne iš blužnies? – metė iššūkį Džeikas.

– Kraujavimo priežastis galėtų būti ir žaizda blužnyje, tačiau pacientas sėdėjo vairuotojo pusėje prisisegęs diržu, o tai reiškia, kad didesnė prispaudimo dalis teko dešiniajam šonui – kepenims. – Kalbėdama Hana nenuleido akių nuo kateteriu tekančios kraujo srovelės. – Jei būtų pažeista dar žemiau, būtų pažeistos žarnos, tačiau tokiu atveju su krauju matytųsi žarnų turinys.

Kad ir kaip Džeiką tai erzino, su naująja ordinatore jis negalėjo nesutikti.

– Taip, matytųsi.

– Vadinasi, jam reikės kepenų rezekcijos? – paklausė Hana.

– Gali būti, tai priklausys nuo kraujavimo pobūdžio. Gal pažeista tik kraujagyslė, o ne pats organas. – Džeikas pažvelgė į medicinos seserį. – Kur krūtinės rentgeno nuotrauka?

– Štai, daktare Holtai.

Džeikas pradėjo nagrinėti krūtinės rentgeno nuotrauką, kurią medicinos sesuo rodė per kompiuterį šalia lovos. Susiraukęs jis mostelėjo į atvaizdą ir paklausė:

– Ką matai?

– Tarp dešiniojo plaučio ir krūtinės sienelės susikaupę oro. – Pagaliau Hana nukreipė mėlynas akis, kurios buvo ramios ir susitelkusios, tiesiai į jį. – Prieš vežant į operacinę į krūtinę reikės įstatyti vamzdelį.

– Ar esi tai dariusi?

Džeikas pajuto menkutę dvejonę.

– Teko asistuoti atliekant šią procedūrą, – sumurmėjo ji.

Džeikui kilo noras atlikti tai pačiam, tačiau čia taip pat buvo ir mokymo įstaiga, tad jis privalėjo suteikti jai bent galimybę.

– Aiškinsiu, ką turi daryti, – tarė jis.

Hana jau ruošė būtinus prietaisus. Kai dėklas su krūtinės vamzdeliu buvo atidarytas, ji anestezavo pacientui krūtinę. Atsargiai paėmė skalpelį ir tarp ketvirtojo ir penktojo šonkaulių įpjovė odą dviejų su pusės centimetrų ilgiu, tačiau įpjova buvo nepakankamai gili.

– Kad prasiskverbtum pro kremzlę, turėsi įpjauti giliau, – pamokė Džeikas ir priėjo jai iš nugaros, kad dar kartą pažvelgtų per petį.

Padėdamas įvesti į gerklas vamzdelį jis dar nežinojo, kas ji tokia, bet dabar visi jo jutimai, regis, veikė pavojaus režimu. Būti šitaip arti jos buvo sunku. Džeikui nedavė ramybės nuo Hanos dvelkiantis pažįstamas vanilės aromatas.

Jis matė, kaip drąsindamasi ji įkvepia ir dar kartą giliai brūkšteli per įpjautą vietą. Paskui patikrina, ar atsivėrė ertmė. Ir, naudodamasi troakaru^1, į ertmę įveda vamzdelį.

– Susiūk, kad nejudėtų, – toliau mokė Džeikas ir prisivertė žengti žingsnį atgal. Atstumas. Jis privalo laikytis nuo jos kuo toliau. – Juk nenorime, kad vamzdelis pakeliui į operacinę iškristų.

– Bus padaryta. – Pasitenkinimo išraiška Hanos veide sukėlė jam norą nusišypsoti. Beveik. – Ar galėsiu asistuoti jums per operaciją? – paklausė ji.

Švelnumas, kurį Džeikas buvo bepradedąs jausti, kaipmat išgaravo. Juk ji kaip tik to ir siekė, tiesa? Dėl to ir suviliojo jį prieplaukos bare Po laivo sudužimo.

Norėjo kilti karjeros laiptais. Jis aiškiai perprato Hanos suregztą planą: permiegoti su prižiūrinčiuoju gydytoju, o tada išskirtinis dėmesys garantuotas.

– Ne šį kartą, gydytoja Stiuart, – tiesmukai atrėžė Džeikas, nors iš tiesų tokia operacija būtų geriausia praktika pradedančiajai gydytojai. Deja. Nors jam reikės asistento, pagalbos kreipsis į Ričardą.

Išvydęs Hanos akyse blykstelint nustebimą ir nuoskaudą, jis vos nepersigalvojo. Tada ji nusišypsojo.

– Suprantu.

Ar tikrai? Nes jis, po galais, nieko nesuprato.

Džeiko galvoje ėmė šmėsčioti praeitos nakties vaizdai: kaip karštligiškai prispaudė Haną prie sienos, kaip atsargiai paguldė ją ant lovos, kaip ji nusijuokė.

Velnias, ji graži. Tokia gyvybinga. Tarsi gaivaus oro gurkšnis, lyginant su kitomis moterimis, su kuriomis mėgino susitikinėti iširus santykiams su Ele. Trauka, kurią Džeikas pajuto vos išvydęs Haną, atėmė kalbos dovaną.

Tai, kad Hana juo tik pasinaudojo, – žiaurus likimo pokštas.

– Tada tik stebėsiu, – tęsė ji.

– Gerai. – Atsisukęs į Ričardą jis pamatė, kad šis kartu su kita ordinatore, Andrėja Barkli, iki kaklo įklimpęs į antrojo paciento gaivinimą. Džeikas susiraukė. Kas, po velniais, nutiko? Kai paskutinį kartą tikrino, pacientas buvo stabilios būklės. Tačiau kelias minutes stebėjęs jųdviejų darbą suprato, kad Ričardas negalės jam asistuoti. Ne dabar.

Susitaikęs su esama padėtimi jis vėl atsisuko į Haną.

– Vis dėlto man reikės tavo pagalbos operacinėje.

– Tikrai? Ačiū! – entuziastingai spindinčiomis akimis nuoširdžiai sušuko Hana.

Akimirką Džeikas mintyse plūdosi. Hana atrodė tokia viliojanti. Ir taip trokštanti mokytis. Tik valios pastangomis jam pavyko atplėšti nuo jos žvilgsnį ir vėl susitelkti į pacientą. Jeigu pavyks sustabdyti vidinį kraujavimą, šis vaikinas išgyvens.

Dabar tik tai turi būti svarbu. Išgelbėti Džeimso Turkovo gyvybę. O ne jaudintis dėl slaptų Hanos motyvų.

Tik vienas mėnuo, – niūriai mąstė Džeikas. Jis bus priverstas dirbti drauge su ja mėnesį. Žinoma, kad per tas trisdešimt varganų dienų sugebės laikytis nuo Hanos per atstumą.

Hana didžiavosi, kad padėdama Džeikui atlikti tiriamąją laparotomiją^2 sugebėjo nuslėpti jaudulį.

Girdint seksualaus gydytojo balsą, sutelkti dėmesį į chirurgiją nebuvo lengva. Klausydamasi jo tyliai duodamų nurodymų, Hana prisiminė kartu praleistą naktį. Tačiau norėdama atidžiai sekti Džeiko darbą, ji privalėjo užgniaužti emocijas.

– Matai? Čia ketvirto lygio plyšimas, – tarė Džeikas atsargiai patraukdamas žarnas, kad parodytų jai sužeidimo mastą.

– Atrodo, kad kraujavimas liovėsi, – sumurmėjo ji.

– Taip. Kuriam laikui. Turime akylai stebėti, kad neprasidėtų vėl. Būtent kepenys lemia krešėjimą.

Hana pasižadėjo iš karto po operacijos patikrinti paciento antikoaguliacinę būklę.

– Išplauk pilvo ertmę ir pasakyk, kada, tavo manymu, galėsime užsiūti.

Ji linktelėjo ir sušvirkštusi fiziologinio tirpalo ėmė siurbti iš pilvo ertmės kraują, stebėdama greta dirbančią medicinos seserį. Kai atgal pradėjo tekėti švarus skystis, Hana pažvelgė į Džeiką.

– Man atrodo, kad dabar galime užsiūti poną Turkovą.

Džeiko ir Hanos žvilgsniai susitiko virš chirurginių kaukių.

– Sutinku. Gerai padirbėta.

Jo pagyrimas Hanai neturėjo būti reikšmingas, tačiau buvo. Todėl ji džiaugėsi, kad yra su chirurgine kauke, kuri dengė didesniąją veido dalį ir neleido Džeikui pamatyti, kaip rausta skruostai.

Džeikas pradėjo siūti pilvą ir pasakojo apie atskirus odos sluoksnius. Kai beliko paskutinė siūlė, jis stabtelėjo ir pažvelgė į Haną.

– Gal nori pabaigti?

Ji sulaikė kvapą. Gavusi tokią galimybę Hana jautėsi be galo laiminga.

– Norėčiau.

Kai Džeikas padavė chirurgines žnyples, ji paėmė instrumentą ir atsargiai pakėlė adatą. Žinoma, Hanos darbas užtruko dvigubai ilgiau, tačiau baigusi ji didžiavosi rezultatu.

Kai juodu išėjo iš operacinės, Hana negalėjo liautis šypsojusis. Ji asistavo savo pirmoje operacijoje. Ir vylėsi, kad ji tėra viena iš daugelio būsimų.

– Hana? – Džeikui ištarus jos vardą ji sustojo ir pažvelgė per petį. Jis nesišypsojo.

– Ką? – Skrandis nuo staigios įtampos susitraukė, Hanai prireikė pastangų nuslėpti sumišimą.

– Gal galėčiau su tavimi šnektelėti? – paklausė Džeikas nusitraukdamas chirurginę kaukę ir įmesdamas ją į artimiausią šiukšlių dėžę.

– Taip, žinoma. Be abejo. – Plaudamasi rankas ji jautė skrandyje užstrigusį gumulą, o mintys sukosi apie galimas pokalbio temas. Apie ką, po galais, jis nori pasikalbėti? Apie kartu praleistą naktį? Apie tai, kaip ji nuo jo pabėgo? Ar jis dėl to pyksta?

O gal kalbėsis apie profesinius reikalus? Gal ji suklydo per operaciją, bet jis nenorėjo to sakyti prie kitų? Anesteziologas su asistavusia medicinos seserimi ir slauge liko operacinėje.

– Čionai, – sumurmėjo Džeikas ir suėmęs Haną už alkūnės nusivedė į chirurgų poilsio kambarį. Kai Džeikas uždarė duris, kad niekas netrukdytų, įtampa tik sustiprėjo.

Kadangi jis stovėjo ir nieko nesakydamas žiūrėjo į ją, Hana nebeiškentė.

– Jūs taip profesionaliai viską atlikote gelbėdamas pono Turkovo kepenis, – greitai pasakė ji. – Dėkoju už suteiktą galimybę. Galėčiau bet kada su džiaugsmu užsiūti, kai tik leisite. Esu tikra, jog dirbama su jumis daug ko išmoksiu. – Hana ir pati suprato, kad šneka kvailystes, bet nieko negalėjo padaryti.

– Liaukis, – griežtai nutraukė ją Džeikas. Pamačiusi šokoladinėse akyse blykstelint pyktį, ji giliai įkvėpė. – Kai susitikome prieplaukoje, tikrai žinojai, kas aš toks, todėl liaukis vaidinti svajingą gydytoją praktikantę, dėkingą už galimybę operuoti.

– Ką? – Hana jautė, kaip skruostus užlieja gėdos raudonis. Dieve švenčiausiasis, ir kaip jis gali galvoti, kad ji tyčia surežisavo jų susitikimą? Kam jai, po galais, to reikėtų? Vienintelę laisvą dieną išvyko su kambario drauge Mardže paplaukioti. Paskui abi nuėjo išgerti į barą Po laivo sudužimo. Kai Džeikas prie jų priėjo, ji nė nenutuokė, kas jis toks. Tarp jųdviejų akimirksniu įsižiebė trauka – ji buvo apie tai tik girdėjusi, bet niekada to nepatyrusi.

Dabar Hana gailėjosi, kad jo neatstūmė. O galėjo. Nusiteikusi atšvęsti ypatingą progą, ji negalvojo apie atsargumą ir tiesiog nuvyko pas jį.

O dabar juodu turės drauge dirbti.

Rūstus Džeiko žvilgsnis ją supykdė.

– Pats nesupranti, ką kalbi, – atšovė ji. – Kai susitikome, jei gerai pamenu, tau ant kaktos nebuvo parašyta, kad esi Čikagos ligoninės Traumatologijos skyriaus vedėjas. Iš kur galėjau žinoti, kas tu toks? O šiandien – pirmoji mano darbo diena.

– Esu tikras, kad pažinai mane iš penktadienio vakarą vykusio priėmimo, – nė per sprindį nenorėjo nusileisti jis. – Nekaltinu tavęs, jog nori kilti karjeros laiptais, bet ar nemanai, kad permiegoti su manimi buvo pernelyg įžūlu?

Hana su pasibaisėjimu žiūrėjo jam į akis. Jis tikrai tiki tuo, ką sako! Negi išties mano, kad ji viską suplanavo? Tokios nesugadintos savimeilės dar reikia paieškoti.

– Tiesą sakant, priėmime nedalyvavau. Bet žinai ką? Labai gailiuosi, kad negalėjau atvykti, nes jei būčiau dalyvavusi, būčiau žinojusi, kas toks esi, ir išvengusi šios gėdingos situacijos. Patikėk, jei būčiau bent nutuokusi, kas tu toks, nė už ką nebūčiau, na, supranti... – Ji vos ne vos nutraukė karštligišką vapėjimą. Pakaks!

Išsaugoti orumą šio žmogaus akyse jai vis tiek nepavyks. Tad geriau jau nešdintis ir mąstyti apie profesinius reikalus.

– Manai, patikėsiu, kad nežinojai, kas esu? – skeptiškai paklausė jis.

Hana kilstelėjo smakrą. Jei nebūtų sugebėjusi už save pakovoti, niekada nebūtų tiek pasiekusi.

– Gali tikėti, kuo tik nori, daktare Holtai, – ramiai pasakė ji. – Man tai visai nerūpi. Dėl manęs – galime apsimesti, kad to nelemto nutikimo nė nebuvo. – Džeikas prisimerkė, tarsi jos žodžiai būtų jį užgavę. Išlikti šaltakraujiškai nebuvo lengva. – Tam, kad tapčiau ordinatore, turėjau daug dirbti ir tikrai dabar nerizikuočiau savo reputacija. Tikiuosi, aiškiai pasakiau? Ar turėsime dar labiau apsidrabstyti purvais?

Netikrumo ugnelė žybtelėjusi Džeiko akyse suteikė Hanai pasitenkinimo jausmą. Akimirką jai beviltiškai norėjosi, kad viskas būtų kitaip. O, jei Džeikas nebūtų toks velniškai patrauklus. Ir seksualus. O dar Traumatologijos skyriaus vedėjas! Iš visų vyrų, su kuriais ji būtų galėjusi permiegoti, būtinai turėjo išsirinkti būtent šį! Galėtų tapti profesionalia vienintelės laisvos nakties gadintoja.

Jis kilstelėjo petį, tarsi jam tai būtų nė motais.

– Puiku. Įsivaizduok, kad tos nakties nebuvo.

Haną netikėtai apėmė praradimo jausmas. Jo lengvas pasidavimas ją be galo suerzino.

Žinoma, kaip tik to ji ir norėjo. Tiesa? Tiesa. Tad išspaudė dirbtinę šypseną.

– Ačiū.

– Visada prašom.

Hana susiraukė ir primerkė akis. Ar tai buvo seksualinė užuomina? Ne, žinoma, ne. Jis tik stengiasi būti malonus. Mandagus. Etiškas.

Ji apsimestinai nusišypsojo ir pasisuko į duris. Reikia pamiršti visa tai kartą ir visiems laikams.

– Gydytoja Stiuart? – dar kartą sustabdė ją Džeikas.

Oficialus kreipinys, kurį jis pavartojo, Haną kiek nuramino. Ji turi liautis nerimavusi dėl kiekvieno jų pokalbio. Juk kartu privalės praleisti visą mėnesį. Ilgą mėnesį. Jis neabejotinai norės ko nors paklausti apie jųdviejų pacientą.

– Ką?

– Laikausi griežtos taisyklės: nesusitikinėti su kolegomis, todėl nuoširdžiai tikiuosi, kad šiuo klausimu elgsimės profesionaliai.

Ak, tai jis ir taisyklę turi? Na, gerai. Gydytojai praktikantai juk tik taisyklių pasaulyje ir tegyvena. Bet kodėl, po galais, jam atrodo, kad ji galėtų elgtis neprofesionaliai?

– Žinoma. Dar kas nors? Jei ne, eisiu apžiūrėti pono Turkovo.

– Ne, tik tiek.

Jo tonas, leidęs suprasti, kad pokalbis baigtas, tarsi plieniniais nagais brūkštelėjo jai per nervus. Hana grįžo į persirengimo kambarį. Po paskutinės Džeiko frazės jautėsi išmušta iš vėžių labiau nei norėjo pripažinti. Atidariusi spintelės dureles nusikabino chirurgo chalatą ir vėl jas užtrenkė smarkiau nei priderėjo.

Kodėl ji staiga pasijuto taip, tarsi pati būtų peržengusi padorumo ribą? Tarytum visa ši sumaištis būtų jos ir tik jos vienos kaltė? Tarsi jis tame visai nebūtų dalyvavęs?

Drauge praleisti naktį buvo labiau Džeiko nei jos mintis. Tai jis priėjo prie jos. Tai jis paėmė ją už rankos ir išsitempė iš baro. Ji, žinoma, nepavijo jo šalin, bet vis tik.

Tai jis pasiūlė važiuoti pas jį! O ji kaip kvailė pamiršo sveiką protą ir nusekė paskui.

Ir išgyveno pačią nuostabiausią aistros naktį.

Akimirką Hana stovėjo atrėmusi degančią kaktą į metalines spintelės dureles. Jų meilės naktis buvo įspaudusi joje gilesnį pėdsaką, nei iki šiol manė. Tačiau dabar tai privalo likti praeityje. Ji turi sekti Džeiko pavyzdžiu ir stengtis būti profesionali.

Hana dirbo daug ir sunkiai – aptarnavo galybę kavinės staliukų, iškentė šimtus priekabių, išvalė galybę biurų ir mokėsi tūkstančius valandų, – kad atsidurtų ten, kur yra dabar.

Tad tegu daktaras Džeikas Holtas susiranda kitą, prieš kurią galėtų puikuotis savo gražia išvaizda.

1 Medicininis instrumentas aštriu galu, naudojamas tuščiaviduriame cilindre, kuris paprastai įvedamas į kraujagysles arba kūno ertmes. (Čia ir toliau. – vert. pastabos.)

2 Pilvo ertmės atvėrimo operacija.

Trečias skyrius

Prislėgtas abejonių Džeikas įsistebeilijo į paskui Haną užsivėrusias poilsio kambario duris ir kovojo su beprotišku noru lėkti paskui ją.

O gal jis dėl jos suklydo?

Siaubas Hanos akyse atrodė per daug tikras, nesuvaidintas. O ir akistata įvyko visai ne taip, kaip jis tikėjosi. Hana jam drąsiai pasipriešino. Ji nepuolė į glėbį maldaudama atleidimo, kaip elgėsi Elė, kai Džeikas išsiaiškino tikruosius jos motyvus.

O Hana atrodė netgi beveik įsižeidusi. Sakė, jei būtų žinojusi, kas jis toks, nė žingsnio nebūtų žengusi artyn. Jis jautė, kad bent šitai tiesa.

Džeiką nustebino užplūdęs praradimo jausmas.

Giliai įkvėpęs jis užgniaužė savyje abejonę. Kodėl jam turėtų rūpėti, ar Hana sako tiesą? Tai nieko nepakeistų. Ji tebebūtų ordinatūros programoje dalyvaujanti gydytoja praktikantė, o jis – vis dar Traumatologijos skyriaus vedėjas.

Elės dėka jam teko skausmingai patirti, kaip pavojinga užmegzti santykius su žmogumi, kuris dirba toje pačioje ligoninėje. Su tuo žmogumi esi priverstas matytis beveik kiekvieną dieną. Ten, kur visi viską žino vieni apie kitus.

Jeigu būtų vadovavęsis sveiku protu, Džeikas jau seniai būtų palikęs Mineapolį. Tačiau bėgti nenorėjo. O šį darbo pasiūlymą priėmė tik todėl, kad tai reiškė pareigų paaukštinimą. Bet ne todėl, kad jis neapsikentė nerimstančių paskalų.

Nuošaliame poilsio kambaryje Džeikui nereikėjo nerimauti, kad jį kas nors pamatys, todėl pasitrynė rankomis veidą. Tai, kaip praeitą vakarą jis elgėsi su Hana – flirtavo, vaišino gėrimais, o paskui praleido drauge naktį, – jam buvo nebūdinga. Džeikas suvokė, kad didele dalimi jo impulsyvumą galima pateisinti pasiryžimu pradėti gyvenimą iš naujo.

Nauja karjera naujame mieste ir tvirtas apsisprendimas palikti senąjį nemalonios patirties bagažą už nugaros. Jis negalvodamas pasidavė akimirkos impulsui. Džeikas matė ją plaukiančią burlaivyje, paskui sutiko ežero pakrantės bare, – jam net minčių nekilo, kad ji galėtų būti kažkaip susijusi su ligonine. Paslapčia džiūgavo, kai ji sutiko vykti pas jį. Drauge jie praleido neįtikėtiną naktį.

Tačiau Džeiko siekis palikti praeitį nuošalyje ir judėti pirmyn davė priešingų rezultatų. Permiegodamas su prižiūrima gydytoja praktikante jis tik dar labiau apsunkino sau gyvenimą.

Atsidusęs jis pakilo ir išėjo iš poilsio kambario. Nebuvo prasmės daugiau galvoti apie padarytą klaidą su Hana. Kuo daugiau apie tai mąstė, tuo tvirčiau tikėjo, kad ji veikiausiai laikysis kolegiško atstumo. Kad ir kaip būtų, juk tai ji ryte norėjo paslapčia pabėgti.

Be to, pati primygtinai reikalavo, kad abu elgtųsi taip, tarsi nieko nebūtų nutikę.

Nors Hana pavijo jį šalin ir tai velniškai užsiutino Džeiką, jis jautėsi dėkingas, kad ji nesiruošia laikytis įsikibusi juokingai romantiškos svajonės, neva juodu skirti vienas kitam ir drauge praleis visą gyvenimą.

Kartą jam jau buvo taip nutikę ir suprato baisiai klydęs. Kai Džeikas prisiekinėjo, jog neįsileis į savo gyvenimą moters, jo kelyje atsirado Elė ir jis atvėrė jai širdį, bet moteris ją išplėšė iš krūtinės ir sutrypė. Lengva nebuvo, tačiau jis šiaip ne taip susitvarkė.

Kad ir kaip dabar jį traukė Hana, Džeikas neketino leistis dar kartą įskaudinamas ir likti kvailiu.

Manydamas, kad išrovė Haną iš galvos ir širdies, jis nužingsniavo į intensyviosios terapijos palatą apžiūrėti paciento Turkovo. Žinoma, ir Hana buvo ten – tikrino laboratorinių tyrimų rezultatus. Nekreipti į ją dėmesio pasirodė sunkiau, nei Džeikas tikėjosi; tikrindamas paciento gyvybinius organus jis, regis, jautė kiekvieną Hanos kvėptelėjimą.

– Atrodo, būklė stabili, – pasakė Hana. – Norite, kad pacientas būtų nugabentas į Bendrosios chirurgijos skyrių ar į Intensyviosios terapijos skyrių?

– Tik į Intensyviosios terapijos skyrių. Privalėsi jį atidžiai stebėti, nes ateinančios kelios valandos bus kritinės. Jis gali vėl pradėti kraujuoti arba kilti infekcija.

– Supratau, – tarė Hana. Jam nevertėjo abejoti jos kvalifikacija. – Ar norite, kad užpildyčiau priėmimo dokumentus?

Džeikas linktelėjo, nes žinojo, kad vėliau vis tiek ras laiko juos patikrinti.

– Būtinai susisiek su manimi, jei pastebėsi žymius pakitimus arba jei ko nors prireiktų.

– Žinoma. Šią naktį budžiu, todėl galėsiu dažnai pas jį užsukti.

Džeikas sustingo. Ką? Iš visų gydytojų praktikantų budėti turėjo būtent ji?

Geriau ir negali būti. Tiesiog nuostabu. Šią naktį ir jis pats turėjo budėti.

Gal virš jo galvos kabo juodas debesis?

Staiga supypsėjo Džeiko pranešimų gaviklis. Nudžiugęs dėl sutrukdymo jis perskaitė Ričardo žinutę, kuris prašė pagelbėti operacinėje.

– Turiu eiti, – tarė Džeikas vengdamas Hanos žvilgsnio. – Jeigu ko nors reikės, būsiu operacinėje.

Plaudamasis rankas jis negalėjo liautis galvojęs apie tai, kad bus priverstas praleisti su Hana visą naktį. Vienas pirmųjų pakeitimų, kuriuos nustatė vos tapęs naujuoju Traumatologijos skyriaus vedėju – reikalavimas prižiūrintiesiems gydytojams nepertraukiamai budėti ligoninėje. Jo kolegoms tai ne itin patiko, tačiau Džeikas buvo įsitikinęs, kad jei prižiūrintieji gydytojai nuolat būtų darbo vietoje ir galėtų akimirksniu imtis atitinkamų veiksmų bei operuoti, ligonių būklė smarkiai pagerėtų. Jis buvo paskirtas garantuoti, kad Čikagos ligoninė pereis pirmosios pakopos Traumatologijos skyriaus patikrinimą, kuris turėjo įvykti po šešių savaičių. Kol kas tai pirmas žingsnis į tikslą.

Todėl Džeikas nusprendė pirmąją savaitę pats eiti budinčiojo gydytojo pareigas. Tiesą sakant, budėti jis pasirinko pirmą ir paskutinę liepos savaites, nes kaip tik per jas būna daugiausia darbo.

Sausindamas rankas steriliu rankšluosčiu Džeikas jautė, kaip jo paties sprendimas užgula jį visu svoriu. Dvi budėjimo savaitės liepą reiškia, kad su Hana dirbti teks dažnai.

Per dažnai.

Kadangi išvengti jos bus neįmanoma, Džeikas turės puikią galimybę pasipraktikuoti, kaip išlaikyti profesionalius santykius. Jis tegalėjo viltis, kad pavyks pasiekti ir šį tikslą.

Hana negalėjo patikėti, kaip greitai prabėgo diena. Šaltakraujiškumo ir profesionalumo prasme ji manė, kad su Džeiku dirbti sekėsi neblogai.

Su daktaru Holtu. Ji privalo galvoti apie jį kaip apie daktarą Holtą.

Hanai perpylus ponui Turkovui dar dvi dozes kraujo, jo būklė atrodė stabili. Ji taip pat davė nurodymus medicinos seserims atjungti pacientą nuo respiratoriaus, nes plaučiai buvo išsipūtę. Kai atėjo laikas išimti vamzdelį, Hana iškvietė Džeiką, kad šis stebėtų, ar ji viską atlieka gerai. Prieš ateidamas, jis užsuko į intensyviosios terapijos palatą patikrinti, ką ji iki šiol buvo dariusi pacientui.

– Po penkiolikos minučių būk pasiruošusi, eisi su manimi apžiūrėti ligonių, – atžariu tonu paliepė jis.

– Apžiūrėti ligonių? – šiek tiek pasimetusi paklausė ji. Paprastai Chirurgijos skyriaus personalas ligonius lankydavo ryte. O ne penktą valandą vakaro.

Džeikas pažvelgė į ją ir tarė:

– Sakei, kad šiandien tavo pirmoji budėjimo naktis, tiesa? – Kai ji linktelėjo, jis tęsė: – Aš taip pat šiąnakt budžiu, todėl aplankysime visus ligonius, kad suprastum, ko iš tavęs tikiuosi.

Štai kaip, – pagaliau suprato ji. Argi jai nepasisekė, kad budi Džeikas? Tarsi neužtektų to, kad dieną sunku su juo dirbti. Hana pasistengė neparodyti nusivylimo.

– Žinoma. Pradėsime nuo Intensyviosios terapijos skyriaus?

Pradėti nuo sunkiausių ligonių būtų protingiausia, – galvojo ji.

– Ne, pradėsime nuo Bendrosios chirurgijos aukšto. Intensyviosios terapijos skyriaus pacientams reikia daugiau laiko, nes jų atvejai yra sudėtingesni, todėl paprastai pasilieku juos pabaigai.

Hana giliai įkvėpė ir linktelėjo. Jos logika nepasitvirtino. Kaip gydytoja siekianti Džeiko pagarbos ji jautėsi taip, tarsi ridentų akmenį į kalną. Stengdamasi nepasiduoti nerimui išsitraukė naują užrašų bloknotėlį, į kurį ketino užsirašyti net menkiausias pastabas. Dar būdama studente išmoko, jog patogiausia informaciją apie kiekvieną pacientą užsirašyti mažyčiame lapelyje ir slapčiomis prireikus juo pasinaudoti.

Tačiau dabar ji bus ir atsakinga už medicininius sprendimus. Sprendimus, kurie suteiks Džeikui galimybę ją kritikuoti. Į panikos sukeltą virpulį ji stengėsi nekreipti dėmesio.

Kita vertus, žinia, kad prižiūrintysis chirurgas – net jei ir Džeikas – visą naktį bus ligoninėje, ją nuramino. Ji bent jau galės kreiptis pagalbos, jeigu nežinos, ką daryti, nes prireikus vyresniojo ordinatoriaus Ričardo patarimo, šis nuolat būdavo užsiėmęs.

Jei ne Džeikas, ji jaustųsi visiškai apleista.

Ant lapelio užsirašiusi informaciją apie poną Turkovą, Hana išlėkė į Bendrosios chirurgijos skyrių susitikti su Džeiku. Daktaru Holtu.

Ji turėjo tik džiaugtis, kad Džeikas elgiasi su ja kaip su paprasta ordinatore, bet lankant ligonius, kalbantis su seselėmis ir peržiūrint pacientų lenteles, ji negalėjo liautis tyrinėjusi jo žvilgsnio ieškodama... ko? Ir pati nežinojo. Pripažinimo? Įvertinimo? Paramos? Draugiškumo?

Tačiau kaskart sutikdavo tik abejingumą.

Džeikas buvo teisus sakydamas, kad Intensyviosios terapijos skyriaus pacientams reikia kur kas daugiau laiko. Kai lankymai baigėsi, Hana turėjo visą šūsnį lapelių, kuriuose buvo pasižymėjusi svarbiausią informaciją apie kiekvieną pacientą.

– Daktare Holtai, gal galėtumėte pasakyti, kur yra traumatologijos personalui skirti budėjimo kambariai? – paklausė Hana. Dar ryte ji sužinojo, kad kiekviename skyriuje yra budėjimui skirtos patalpos, tačiau nebeatsiminė kur kurios.

Džeikas kilstelėjo antakį.

– Manai, kad daug laiko teks praleisti budėjimo kambaryje? – su lengva sarkazmo gaidele paklausė jis.

– Ne, – atvirai prisipažino ji. – Bet vis tiek norėčiau žinoti, kur jie yra, jei kartais įvyktų stebuklas ir galėčiau šiąnakt valandą ar dvi numigti.

Jo lūpų kampučiai kilstelėjo ir Hana pasijuto dėkinga už šį žmogiškumo spindulėlį, prasiveržusį iš po šalto dalykiškumo kaukės.

Jai daug labiau patiko paprastas vyras Džeikas nei Traumatologijos skyriaus vedėjas daktaras Holtas.

Laikas priprasti, – priminė sau Hana. Nuo šiol ji dirba tik su daktaru Holtu, Traumatologijos skyriaus vedėju. Vyro Džeiko nėra.

Bent jau jai. Nebėra.

– Antras aukštas, vakarinis koridorius už skubios pagalbos punkto, – nurodė jis. – Raktą gali pasiimti iš operatoriaus.

– Ačiū. – Hana mirė iš bado, nes per priešpiečius suvalgė tik saują traškučių iš Intensyviosios terapijos skyriaus virtuvėlės, todėl greitai nulėkė pasiimti rakto ir nudrožė tiesiai į valgyklą.

Džeikui taip pat šovė mintis pavalgyti, jis pasirodė valgykloje kaip tik tada, kai Hana laukė savojo sumuštinio su vištiena ir keptomis bulvytėmis. Akies krašteliu ji matė, kaip jis prieina. Kaip įmanydama stengėsi per giliai neįkvėpti pažįstamo muskusinio losjono po skutimosi aromato.

Hana jautė pilvo apačią kutenančius geismo virpuliukus. Tačiau visomis išgalėmis nekreipė į juos dėmesio. Viešpatie, jai tikrai reikia įveikti šią beprotišką fizinę trauką.

Sumokėjusi už maistą ji apsidairė po kavinę ieškodama, kur galėtų atsisėsti. Pamačiusi pažįstamą veidą iš gydytojų praktikantų grupės, Hana greitai perskaitė ant prisegtos kortelės užrašytą vardą. Kailas Franklinas.

– Labas, gal galiu prisėsti?

– Žinoma, – atsakė šis mostelėdamas į laisvą kėdę.

Hana atsisėdo.

– Tai kuriame skyriuje galiausiai atsidūrei? – norėdama pradėti pokalbį paklausė ji.

– Akušerijos ir ginekologijos, – nutaisęs nepasitenkinimo grimasą subambėjo Kailas. – O tu?

– Traumatologijos, – atsakė ji.

– Po galais, kaip tau pasisekė. Vasara – geriausias metas dirbti Traumatologijos skyriuje. O aš, aišku, ten pateksiu tik lapkritį. Nuobodu. – Jis atsikando picos ir išgirdęs supypsint pranešimų gaviklį atsiduso. Susierzinęs perskaitė žinutę. – Nuostabu. Ką tik atvyko gimdanti moteris. Atleisk, kad taip staiga turiu tave palikti. – Jis susigrūdo į burną likusį picos gabalą ir išskubėjo iš valgyklos.

Likusi viena Hana atsiduso ir atsikando sumuštinio. Kai pajuto nosį kutenant pažįstamą kvapą, įsitempė.

– Gal galiu prisėsti? – paklausė Džeikas.

Sumuštinis užstrigo gerklėje ir jai teko gurkštelėti vandens, kad nepaspringtų. Ar jis taip elgiasi tyčia? Kodėl, po galais, nusprendė prisėsti prie jos stalelio? Kita vertus, kaip galima atsakyti Traumatologijos skyriaus vedėjui?

– Žinoma, – išspaudė Hana. Iš susijaudinimo ji taip nerangiai pastatė puodelį ant stalo, kad šis vos neapvirto. – Gydytojas Franklinas išskubėjo priimti gimdymo.

– Tau reikia atsipalaiduoti, – patarė Džeikas ir su trenksmu pastatė padėklą kitoje stalo pusėje.

Atsipalaiduoti? Gal jis juokauja.

– Per vizitaciją buvai įsitempusi, – paaiškino jis atsikandęs didelį kąsnį mėsainio. – Kadangi dirbdama su manimi atsipalaiduoti negali, su malonumu patenkinsiu prašymą perkelti tave į kitą skyrių.

Perkelti į kitą skyrių? Hana pažvelgė į jį su siaubu. Ar jai bent galima rinktis? Išvydusi Džeiko akyse vilties kibirkštėlę, ji prisimerkė. Ak, žinoma, jis mielai ja atsikratytų. Ir dar juokingai paprastu būdu. Na, privalės jį nuvilti. Kailas buvo teisus – vasarą dirbti Traumatologijos skyriuje geriausia. Ji jokiu būdu nepripažins pralaimėjimo.

– Aš ne įsitempusi, tiesiog susijaudinusi, – paprieštaravo Hana šiek tiek iškraipydama tiesą. – Dirbti Traumatologijos skyriuje – neįkainojama patirtis. Vien per šiandien atlikau daugiau nei bendrosios chirurgijos gydytojai praktikantai atlieka per savaitę.

– Po bemiegių trisdešimties valandų pakeisi nuomonę, – nustebintas jos atsakymo pasakė Džeikas.

Nerūpestingai šypsotis buvo nelengva, ypač turint galvoje, kad Hana žinojo, kaip nuostabiai jis atrodo nuogas.

Liaukis! Ji privalo liautis apie tai galvojusi.

– Juk tai darbo dalis, tiesa? – gūžtelėjusi pečiais paklausė Hana. – Mokydamasi medicinos universitete praleidau ne vieną bemiegę naktį, todėl man tai ne naujiena. – Jis net nenutuokia, kiek jai reikėjo įdėti pastangų, kad spėtų per du darbus, o trečiame ir ketvirtame kurse dar ir budėti naktimis ligoninėje. – Žinau, kad darbo valandos ilgos, o atlyginimas menkas, bet vis tiek beprotiškai trokštu išmokti visko, kas įmanoma.

– Atlyginimas nebus visą gyvenimą menkas, – sumurmėjo jis.

Prisiminusi chromu ir stiklu dekoruotą Džeiko butą ji nusprendė, kad storžieviškumu nieko nelaimės.

– Žinau. Bet tai, tiesą sakant, net nesvarbu. Visada sunkiai dirbau, o dabar bent jau darau tai, kas man tikrai patinka. – Ir niekas, o ypač seksualus prižiūrintysis gydytojas, jos nesulaikys.

– Tikrai? – Jis smalsiai pažvelgė į Haną. – Ir ką gi dirbai?

Hana išbalo ir kurį laiką sėdėjo įsmeigusi žvilgsnį į keptas bulvytes.

– Na, įprastus menkai apmokamus darbus, kad galėčiau baigti universitetą, – išsisukinėdama atsakė ji.

– Ar čia ir užaugai?

Oi, o dabar jis jau žengia į pavojingą zoną. Hana nenorėjo, kad kas nors žinotų apie gyvenimą, kurį ji visomis išgalėmis stengėsi palikti už nugaros. O ypač Džeikas. Daktaras Holtas.

– Na... ne, ne visai. – Ji užaugo galaktikoje, kuri buvo už šviesmečių nuo čia. Ar bent jau jai taip atrodė. Laikas keisti temą. – Tai, kad Čikagos ligoninė yra taip arti ežero, – nuostabu. Rytais be galo mėgstu stebėti virš Mičigano ežero kylančią saulę. Nemanau, kad tas vaizdas man kada nors atsibos.

Kurį laiką Džeikas nužiūrinėjo ją ir Hana staiga suprato, kad jis prisimena jų drauge sutiktą rytą. Ar tai įvyko vos prieš dvi dienas? Atrodė, gerokai seniau.

Praeitame gyvenime. Sekundės dalį jai norėjosi, kad jie vėl būtų paprasti mirtingieji, kurie tiesiog susitiko bare ir pajuto vienas kitam trauką.

– Taip, ežero vaizdas nepakartojamas, – pritarė Džeikas. Ar prislopęs jo balsas – tik Hanos vaizduotės vaisius? Tikriausiai.

Jie – profesionalai. Kartu dirba. Ir viskas.

Kai supypsėjo Hanos pranešimų gaviklis, ji pasijuto dėkinga už sutrukdymą.

– Mane kviečia į intensyviosios terapijos palatą. Atsiprašau, turiu skubėti.

– Pirmiausia paskambink ir paklausk, kas nutiko, – pasiūlė jis. – Galbūt nereikės aukoti pietų.

Hana norėjo sprukti nuo Džeiko kaip galima toliau dėl daugybės priežasčių, bet visų svarbiausia – kad išsaugotų psichologinį stabilumą. Tad, gavusi progą pasišalinti, kaipmat šoko ant kojų.

– Pranešimas susijęs su pono Turkovo kraujo spaudimu – jis nukrito. Privalau eiti ir jį patikrinti.

Džeikas susiraukė ir linktelėjo.

– Gerai. Pranešk, jeigu manęs reikės, – pasakė jis. – Vėliau užsuksiu pas jį.

– Žinoma. – Tarsi ji būtų turėjusi pasirinkimą. Juk jis čia šefas. Atsikandusi dar kąsnį sumuštinio Hana užkėlė padėklą ant nešvarių indų lentynos, jausdama į nugarą įremtą Džeiko žvilgsnį.

Įžengusi į liftą Hana lengviau atsikvėpė ir pakilo į ketvirtą aukštą. Jai pavyks išlaikyti su Džeiku profesinius santykius.

Kito pasirinkimo nėra.

Atėjus vidurnakčiui Hana jau nebeatsiminė, kiek kartų buvo kviečiama pas ligonius. Laimei, po ranka turėjo užrašus. Pirmąją naktį vienaip ar kitaip jai teko pasirūpinti beveik visais ligoniais, o be savo santraukų nė už ką nebūtų prisiminusi jų negalavimų.

Kaip ir buvo įspėjęs Džeikas, iki antros valandos nakties ji nė nematė, kaip atrodo budėjimo kambariai. Dabar, pagaliau gavusi atokvėpio minutę, išsitiesė lovoje ir užmerkė akis. Jai beviltiškai reikėjo vienos poilsio ir ramybės valandos. Vienos valandos.

Be penkiolikos trys pasigirdo pranešimų gaviklio signalas, pranešantis, kad atvyko dar vienas sužeistas pacientas. Apskritai naktis buvo gana rami. Bet gal paryčiais veiksmas atgyja?

Gydytojui tenkanti atsakomybė Hanai pasirodė beprotiškai didelė. Tačiau būtent apie tai ji svajojo metų metus. Nuo tada, kai trylikos metų plyšus apendicitui buvo paguldyta į ligoninę, ją sužavėjo jos chirurgė, gydytoja Marilė Makdenjel. Praleidusi savaitę ligoninėje Hana sau prisiekė, kad taps tokia kaip ji.

Svajonės išsipildymas atpirks sunkumus. Hana išsirito iš lovos ir apsitaškė veidą vandeniu, apgailėtinai vildamasi, kad taip išblaškys nuovargį. Keturiasdešimt penkios minutės – beveik valanda, ar ne?

Žinoma.

Nužingsniavusi link Traumatologijos skyriaus atitvarų Hana pamatė Džeiką, stovintį prie paciento lovos. Jis neatrodė nė pusė tiek pavargęs, kiek išsekusi jautėsi ji.

– Ką turime? – tyliai paklausė ji.

– Jauną vyrą, kuriam nustatytas Elerso-Danloso sindromas^3. – Džeikas pakėlė į ją akis. – Esi apie jį girdėjusi?

Elerso-Danloso sindromas? Hana tylėdama žiūrėjo jam į akis. Galva buvo kaip iššluota. Tuščia tuščia.

– Ne? – Nusivylimas jo balse skaudino labiau nei turėjo. – Pasidomėk apie šį retą genetinį sutrikimą.

Hana pažvelgė į pacientą – labai gražų jauną vyrą, kuris atrodė ką tik įkopęs į trečiąją dešimtį. Jis dejavo ir raukėsi, tarsi patirtų nepakeliamus skausmus.

– Pradėkite pumpuoti hidromorfiną^4 ir atlikite viso kūno kompiuterinę tomografiją, – paliepė Džeikas medicinos seseriai. – Noriu tučtuojau pamatyti tomografijos rezultatus.

Nustūmusi sekinantį nuovargį į šalį Hana prisivertė susitelkti. Ji buvo skaičiusi apie šią ligą. Kartu su Džeiku žengusi žingsnį į šalį nuo lovos, ji pagaliau atkūrė giliausiame atminties užkaboryje slypėjusias žinias.

– Pagrindinis Elerso-Danloso sindromo požymis – silpnos kraujagyslės, kurios lemia daugybę įvairiausių aneurizmų.

– Taip. – Džeiko akyse žybtelėjo pritarimas. Paskui žvilgsnis vėl tapo rimtas. – Nelaimei, Kristoferiui Melburnui ši liga buvo diagnozuota septynerių.

Septynerių? O Dieve, net sunku įsivaizduoti.

– Stebuklas, kad jis taip ilgai išgyveno, – sumurmėjo ji.

– Taip. Tačiau sprendžiant iš pilvo skausmų, kurie dabar jį kankina, labai tikėtina, kad plyšo pilvo aortos aneurizma.

Hanos skrandis susitraukė. Pilvo aortų aneurizmos priskiriamos prie itin rimtų atvejų.

– Ar įmanoma susiūti chirurginiu būdu?

– Ne. Tai per daug rizikinga. Jo kraujagyslės labai silpnos ir gležnos, todėl nė už ką nepriimtų persodinto audinio. Kita vertus, jis ligi šiol gyvena su didele aneurizma pažastyje, jos nesiryžo operuoti nė vienas chirurgas.

Negalima operuoti?

– Tai kaip galime jam padėti?

Džeikas lėtai papurtė galvą. Staiga Haną nustebino jo akyse pasirodęs nuoširdus sielvartas.

– Niekaip. Tik leisti jam kaip galima lengviau numirti.

3 Ehlers–Danlos syndrome (angl.) – dar žinomas odos hiperelastiškumo pavadinimu.

4 Opiatų šeimos nuskausminamasis vaistas, rinkoje žinomas Palladone, Dilaudid ir kitais pavadinimais.

Ketvirtas skyrius

Kovodamas su bejėgiškumo jausmu Džeikas žiūrėjo į nieko gero nežadančius Kristoferio kompiuterinės tomografijos rezultatus. Dar niekada nebuvo matęs tokios didelės aneurizmos pilvo srityje – ji prasidėjo ties širdimi ir tęsėsi iki pat inkstų. Džeikas stebėjosi, kad Kristoferio organizmas apskritai dar sugeba normaliai funkcionuoti. Operuoti šio vargšo vaikino nevalia. Jis neabejotinai mirtų ant operacinės stalo.

Nieko negali būti blogiau už jauno paciento praradimą.

Nebent stovėti šalia nieko nedarant ir stebėti, kaip jis miršta.

Pasitrynęs ranka žandikaulį Džeikas atsiduso. Kad ir kaip sunku, turėjo pripažinti, jog Kristoferio neįmanoma gydyti. Galima tik palengvinti kančią. Jis grįžo prie lovos, kur Hana buvo bebaigianti išsamiai apžiūrinėti pacientą.

– Kompiuterinė tomografija patvirtino pilvo aortos aneurizmą, – tyliai pasakė jis, kad Kristoferis negirdėtų. – Turime jį pervežti į Intensyviosios terapijos skyrių.

– Gydytoja, ar... iškvietėte mano tėvą? – paklausė Hanos ligonis. Jo akys buvo įkritusios sulysusiame veide.

Hana palinko į priekį ir tvirtai suėmė gležną vaikino plaštaką. Per pastarąsias kelias bendro darbo valandas Džeikas buvo spėjęs pastebėti, kad ji dažnai liečia pacientus. Taip tarsi užmegzdama su jais savotišką ryšį, kuris kėlė jiems pasitikėjimą. Jeigu Hana ir toliau taip elgsis, taps puikia chirurge.

– Taip, jis jau atvyksta.

– Gerai, – sušnibždėjo Kristoferis ir plūstelėjus naujai skausmo bangai užsimerkė.

Hana liūdnai pažvelgė į Džeiką, bet šis tik papurtė galvą, atsakydamas į jos neištartą klausimą. Jeigu galėtų padaryti stebuklą, tikrai nedvejotų. Tačiau Kristoferiui gyventi buvo likę nedaug. Vaikino gyvybė jau nebepriklausė nuo gydytojų.

Kai juodu ketino vežti pacientą į Intensyviosios terapijos skyrių, išsprogusiomis nuo išgąsčio akimis atskubėjo jo tėvas Alenas Melburnas.

– Krisai? Ar viskas gerai?

– Tėti, – sušnabždėjo Kristoferis siekdamas tėvo rankos. – Džiaugiuosi, kad tu čia. Skausmas baisus. Nepakeliamas.

Perskaitęs tėvo akyse klausimą Džeikas suskubo jį nuraminti.

– Jam leidžiami skausmą malšinantys vaistai, prilygstantys narkotiko dozėms. Netrukus Krisas turėtų pasijusti geriau. Dabar jį perkeliame į Intensyviosios terapijos skyrių.

– Ne į operacinę? – susiraukęs paklausė Alenas, žvilgsniu šokinėdamas nuo Džeiko prie Hanos.

– Ne. Apgailestauju, bet operacija Krisui nebepadėtų, – kaip galima švelniau pasakė Džeikas. Nors Kristoferio gyvybinės funkcijos dar palaikomos, jis neketino vaikino aktyviai gaivinti. Tiesą sakant, net į Intensyviosios terapijos skyrių jo vežti nederėjo, tačiau Džeikas norėjo, kad Kriso tėvas žinotų, jog vaikinas akylai stebimas.

Aleno veide šmėstelėjo milijonai įvairiausių emocijų, kol galiausiai nusistovėjo nuolanki susitaikymo išraiška. Džeikas pastebėjo, kad Hanos akyse taip pat žvilga ašaros, tačiau ji greitai suėmė save į rankas.

– Mes pasirūpinsime jūsų sūnumi, – pažadėjo ji.

– Žinau, – teatsakė Alenas. Kol Krisas buvo vežamas koridoriumi į liftą, jis nepaleisdamas laikė sūnaus ranką. Įprastas kėlimasis į ketvirtą aukštą atrodė kankinamai ilgas.

Atvykus į Intensyviosios terapijos skyrių, po dešimties minučių įsijungė Kristoferio monitoriaus pavojaus signalas, skelbiantis, kad pavojingai nukrito kraujo spaudimas. Dar po kelių sekundžių sulėtėjo širdies ritmas.

– Mes jo netenkame, – skubiai tarė Hana. – Greičiau avarinį vežimėlį! – Džeikui nespėjus nieko pasakyti, ji puolė prie lovos ir pradėjo širdies masažą.

Kai Hana trečią kartą spustelėjo krūtinę, palatoje nuaidėjo garsus triokštelėjimas. Vieną siaubingą akimirką visi sustingo suvokę, kad ji sulaužė keletą šonkaulių.

– Liaukitės! – sušuko Alenas, kai monitoriaus signalas toliau netilo. – Nebereikia! Užteks.

Hana klupinėdama atsitraukė nuo lovos, jos akyse buvo matyti šokas. Džeikas norėjo ją nuraminti ir pasakyti, kad ji nieko blogo nepadarė. Ir pati neabejotinai turėjo žinoti, jog dirbtinio gaivinimo metu lūžtantys šonkauliai yra įprastas reiškinys. Tiesa ta, kad ji to dar nebuvo patyrusi savo kailiu.

Kartais gydytojo darbas būna nedėkingas.

Kūkčiodamas Alenas laikė sūnų stipriai apkabinęs tol, kol lėtėjantys širdies dūžiai liovėsi. Laimei, medicinos sesuo buvo išjungusi erzinantį monitoriaus signalą.

Niekam nieko nepasakiusi Hana netikėtai apsisuko ir išlėkė iš palatos. Džeikas norėjo bėgti paskui, bet jam pirmiausia reikėjo užbaigti reikalus čia.

– Pone Melburnai, nuoširdžiai užjaučiu dėl netekties, – sumurmėjo jis. Chirurgo darbe paciento netektis – sunkiausias dalykas. Gydytojas privalo tikėti, kad gali susidoroti su viskuo. Ir dauguma atvejų tai tiesa. Bet ne visada. Kaip dabar. – Privalau žinoti, ar pageidaujate skrodimo – tam, kad galėtume patvirtinti Kriso mirties priežastį.

Alenas papurtė galvą. Jo akys buvo paraudusios ir pilnos ašarų.

– Jau žinote, nuo ko jis mirė, argi ne taip? Nuo trūkusios aneurizmos. Taigi skrodimo nenoriu.

Džeikas jo nekaltino, bet gydytojai privalo paklausti. Be to, būtų galima gauti naudingos informacijos apie šį retą paveldimą Elerso-Danloso sindromą. Tačiau jis nedrįso spausti Aleno.

– Jūsų teisė rinktis, – tepasakė Džeikas. – Dar kartą užjaučiu dėl netekties.

– Ačiū, – sumurmėjo Alenas paskutinį kartą palinkdamas virš sūnaus. Medicinos sesuo išjungė monitorių ir lašelines, o Džeikas užpildė mirties liudijimo dokumentus, kuriais paprastai turėdavo pasirūpinti gydytojai praktikantai.

Išėjęs iš Intensyviosios terapijos skyriaus jis stabtelėjo prie lifto. Nors jautėsi išsekęs, žinojo, kad negalės ilsėtis nepažiūrėjęs, kaip jaučiasi Hana.

Džeikas atsiduso ir patraukė į traumatologijos ordinatūros budėjimo kambarius.

Jo poilsio kambarys buvo kitoje pastato pusėje, netoli fakulteto kabinetų, tačiau jis privalėjo žinoti, kur miega ordinatoriai, jeigu tektų kurį nors tempti iš lovos. Priėjęs prie kambario durų jis stabtelėjo ir dar kartą savęs paklausė, ar teisingai pasielgė čia ateidamas. Svarstydamas, ar nebus geriau palikti Haną ramybėje, Džeikas už durų išgirdo su niekuo nesupainiojamą verksmą.

– Hana? – Jis stipriai pabeldė į duris, nenorėdamas jos tokios palikti. – Tai aš. Džeikas. Atidaryk.

Jis girdėjo, kaip Hana šniurkštelėjo nosimi, paskui ją išsišnypštė ir galiausiai atidarė duris. Matydamas ašarų išvagotą veidą Džeikas, nors buvo pasiryžęs laikytis profesinio atstumo, panoro prisitraukti ją artyn.

Ji nepakvietė jo užeiti, nieko nesakė, tik stovėjo ir žiūrėjo, kol galiausiai Džeikas paklausė:

– Ar gerai jautiesi?

– Taip. – Ji atrodė tokia gležna ir Džeikas jautė, kad bet kurią akimirką vėl gali pratrūkti. – Atleisk, žinau, kad neturėjau leistis užvaldoma emocijų ir palikti tavęs. Jeigu duosi man dar kelias minutes, pakilsiu į viršų ir užpildysiu reikiamus dokumentus.

– Tuo jau pasirūpinau. – Norėdamas išsamiau aptarti reikalą, jis įžengė į vidų. Po ilgos tylos minutės Džeikas pagaliau prakalbo: – Žinai, viskas dėl mano kaltės.

Hana nustebo.

– Ką nori pasakyti?

Jis atsiduso.

– Neketinau gaivinti to vaikino. Jis mirtinai kraujavo ir niekas – nei dirbtinis širdies masažas, nei vaistai – nebūtų padėję. Tačiau privalėjau tau tai pasakyti anksčiau.

Hana prikando lūpą, o jos gražios mėlynos akys vėl prisipildė ašarų.

– Aš sulaužiau jam šonkaulius, – sielvartingai sumurmėjo ji. – Pažadėjau juo pasirūpinti, bet užuot padėjusi, sulaužiau šonkaulius!

– Hana, liaukis. – Džeikas negalėjo stovėti ir žiūrėti, kaip ji kaltina save dėl to, dėl ko kaltas buvo jis. – Juk žinai, kad gaivinant šitaip nutinka.

Hana linktelėjo, bet akys ir vėl prisipildė ašarų. Ji nusisuko ir užsidengė rankomis veidą.

Džeikas galėjo ją nuraminti sakydamas, kad nė vienam gydytojui nėra lengva prarasti pacientą. Kad kai kurios mirtys, kaip, pavyzdžiui, Kristoferio, yra neišvengiamos.

Tačiau nieko panašaus nesakė. Tik ištiesė ranką ir prisitraukęs Haną artyn tvirtai apkabino. Iš pradžių ji priešinosi, bet Džeikas jos nepaleido.

Dar po akimirkos Hana pasidavė ir įsikniaubė jam į petį. Laikydamas glėbyje Džeikas ją guodė, o ji mėgino suvaldyti emocijas.

Pagaliau ji liovėsi ašaroti ir įtampa atslūgo.

Nepaisant liūdnų aplinkybių, dėl kurių jie atsidūrė vienas šalia kito, Džeikas tegalėjo galvoti apie tai, jog laiko Haną glėbyje.

Ir visiškai nenori jos paleisti.

Hana iš karto pasigailėjo akimirkos silpnumo. Ji neturėjo pasiduoti jausmams, kuriuos, be jokios abejonės, sukėlė sekinantis nuovargis. Tačiau galvoje tebeskambėjo lūžtančių šonkaulių garsas. Šito garso, Kristoferio tėvo riksmo ir sūnaus apkabinimo, jai buvo per daug.

Savo tėvo Hana nebuvo mačiusi metų metus. Nuo tada, kai jai suėjo dešimt. Ji net neįsivaizdavo jo verkiančio. Tik jau ne dėl šeimos, kurią apleido ir nė karto neprisiminė.

Mintys apie šeimos problemas nieko gero neduos, – nusprendė Hana ir nustūmusi niūrius prisiminimus į šalį pasistengė suimti save į rankas. Kristoferis nėra jos pirmas prarastas pacientas. Ir tikrai ne paskutinis.

Tačiau, Džeikui laikant ją apkabinus ir pažįstamam muskuso dvelksmui kutenant šnerves, Hana neturėjo jėgų atsiplėšti.

Būdama greta jo ji jautėsi gerai. Turbūt netgi ilgėjosi jo. Ilgėjosi apkabinimo? Juokinga, turint galvoje, kad juodu pirmą kartą susitiko vos prieš porą dienų.

Ketindama atsitraukti Hana giliai įkvėpė. Džeiko artumas jai kenkė. Galų gale, juk jis – jos šefas. Be to, jei nori tapti rimta chirurge, ji negali palūžti kas kartą, kai praranda ligonį.

Tačiau tą akimirką Džeikas lėtai ir sąmoningai perbraukė ranka jai per nugarą, priversdamas suvirpėti. Netrukus geraširdiškas apkabinimas virto deginančiu seksualiniu poreikiu. Ji instinktyviai prisiglaudė arčiau.

Džeikas nosimi perbraukė jai už ausies – palietė erogeninę zoną, apie kurią ji net nenutuokė. Hana vėl suvirpėjo ir atsiduso, kiekviena savo ląstele trokšdama dar.

– Hana, – sumurmėjo jis ir geidulingai įsisiurbė jai į lūpas.

Tai buvo tarsi pakartojimas jų pirmosios nakties, kai pakeliui į butą Džeikas pabučiavo ją lifte.

Dabar, kaip ir tada, ji nerado jėgų atsispirti. Lūpomis jis su ja mylėjosi, liežuviu siekė giliausių tolių ir Hana, pristūmusi jį prie sienos, kilstelėjo uniformos marškinius, norėdama paliesti jo krūtinę.

Truktelėjusi už Džeiko kelnių virvelės mazgo pro ploną medžiagą pajuto besiveržiančią erekciją. Ji švelniai paglostė ją ranka.

Džeikas įsitempė ir prisispaudė prie Hanos rankos, bet staiga liovėsi ją bučiavęs ir atsiplėšė. Vos gaudydama kvapą ji klupdama žengė atgal ir vis dar apsvaigusi bandė suvokti, ką padarė ne taip.

– Negalime to daryti, – šiurkščiai tarė Džeikas. Taisydamiesi drabužius juodu karštligiškai kvėpavo. Hana džiūgavo, kad Džeiko kūnas jos geidžia, net jei protas tam priešinasi.

– Bet... – Suvokusi padėtį ji nutilo. Žinoma, taip elgtis jie negali. Jis – jos viršininkas. O ji juk ne ta, kuo jis ją laiko. Hana niekada nepritaps Džeiko pasaulyje.

Kad ir kaip labai to geistų. Geistų jo.

– Ne, Hana. To nebus. Daugiau niekada nebus! – Išgirdusi Džeiko balse beviltiškumo gaidelę ji ėmė spėlioti, ką iš tikrųjų jis stengiasi įtikinti. Ją? Ar save? Kita vertus, tai nebebuvo svarbu, nes Džeikas mikliai išskubėjo iš kambario ir su trenksmu uždarė duris.

Hana susigūžė ir susmuko ant siauros sofos, beviltiškai braukdamasi ranka per plaukus. Et, viskas galėjo baigtis geriau.

Nors suvokė, kad Džeikas pasielgė teisingai, negalėjo jam atsispirti. Tai jis nutraukė jų intymumo akimirką. Būtų buvę kur kas geriau, jeigu ta stiprioji būtų buvusi ji. Vis dėlto giliai viduje Hana žinojo, kad atstumti jo nebūtų pajėgusi.

Gal net niekada negalėtų.

Kol Hana vis dar mąstė apie tai, pranešimų gaviklis jau kokį šimtąjį kartą sumirksėjo. Suvokusi, kad privalo rasti būdą laikytis nuo Džeiko Holto kuo atokiau, surinko telefono numerį.

Kitą rytą moterų persirengimo kambaryje Hana išsimaudė po dušu, vildamasi nusiplauti tarsi šarvu ją sukausčiusį nuovargį.

Dėl Džeiko bučinio neteko ir tos vienos niekingos valandos miego.

Kad jį kur velniai, tą vyrą. Kodėl jis turėjo ateiti pas ją į kambarį? Hana ir pati būtų susitvarkiusi su savo jausmais.

Jai teko susidoroti su kur kas didesniais sunkumais. Visuomet rasdavo išeitį.

Rišdamasi naujų kelnių virvelę Hana pamatė įeinančią Andrėją.

– Na? – nekantraudama paklausė ji. – Kaip sekėsi? Lengvai praėjo?

Hanai prireikė kelių sekundžių, kad suvoktų, jog Andrėja klausia ne apie Džeiko bučinį, o apie pirmąją budėjimo naktį.

– Darbo buvo į valias, – sąžiningai prisipažino Hana. – Praeitą naktį netekome vieno paciento, o dar vieną iš savo aukšto perkėlėme į Intensyviosios terapijos skyrių dėl septinio šoko.

– Netekote paciento? – Andrėja iš siaubo išpūtė akis. – Ak, žinai, ką tai reiškia?

Brukdamasi rankas į uniforminio švarkelio rankoves Hana atsiduso.

– Taip, tai reiškia, kad jaunas vyras mirė, nors ir stengėmės jį išgelbėti.

– Ne, tai reiškia, kad turėsite pristatyti atvejį Sergamumo ir mirštamumo susirinkime^5, – pataisė ją Andrėja.

Ką? Ji įsispoksojo į kolegę jausdama, kaip skausmingai susitraukia skrandis. Andrėja teisi. Kaip, po šimts, ji galėjo pamiršti daktaro Filipso žodžius, pasakytus per orientacinį pasivaikščiojimą po ligoninę, – apie ordinatorių pareigą dalyvauti kassavaitiniame Sergamumo ir mirštamumo susirinkime?

– O ne, – sušnabždėjo ji suvokusi, ką toks susirinkimas gali reikšti. – Nepagalvojau apie tai.

– Na, gal nebus taip blogai, kaip įsivaizduojame, – norėdama nuraminti draugę pasakė Andrėja. – Galų gale, juk paciento mirtis Traumatologijos skyriuje neturėtų būti retas reiškinys.

Hana įsidėjo stetoskopą į dešinę švarko kišenę ir uždarė spintelę. Kristoferis mirė ne todėl, kad jie kažką padarė ne taip ar apskritai nieko nedarė. Tačiau Sergamumo ir mirštamumo susirinkimuose taip pat buvo aiškinamasi, ką galima buvo daryti kitaip.

Studijuojant Hanai teko stebėti ne vieną pristatymą ir ji žinojo, kad kai kurie vyresnieji chirurgijos ordinatoriai mėgdavo naujokams užduoti itin keblių klausimų.

Sunkiai nurijusi seiles ji prisiekė sau perskaityti viską apie Elerso-Danloso sindromą. Ir melstis, kad niekas nepaklaustų, kodėl ji pradėjo dirbtinį gaivinimą ir sulaužė šonkaulius. Šleikštulys vis stiprėjo.

– Negalvok apie tai, – patarė Andrėja. – Tiesą sakant, neturėjau užvesti šios temos. Net jei ir privalėsi pristatyti susirinkime šį atvejį, tai bus tikriausiai ne anksčiau kaip kitą savaitę. Turi marias laiko pasiruošti.

Hana linktelėjo suvokusi, jog kelios dienos neturi reikšmės. Ji nusprendė vėliau apie tai pasikalbėti su Džeiku. Daug mieliau pasitartų su kitu prižiūrinčiuoju gydytoju, tačiau Kristoferio mirties dieną budėjo būtent Džeikas. O dabar jiedvi turėjo pasiskubinti, kad nepavėluotų į vizitaciją.

Džeikas jau laukė Bendrosios chirurgijos skyriaus aukšte prie pagrindinio medicinos seserų stalelio. Hana negalėjo nepastebėti, kad joms prisijungus prie ordinatorių grupės, jis ėmė vengti jos žvilgsnio.

Kai atskubėjo paskutinis ordinatorius, Deivas Harisonas, Džeikas suraukė antakius ir reikšmingai pažvelgė į laikrodį.

– Vėluoji, – priekaištingai pasakė jis.

– Atleiskite, daktare Holtai, – nuoširdžiai atsiprašė Deivas. – Siaubingi kamščiai.

Džeiko veidas tapo dar rūstesnis.

– Čia Čikaga, Harisonai. Eismas visada siaubingas. Anksčiau išsiversk iš lovos.

Deivas nuraudo ir linktelėjo.

– Taip, sere.

Hanai pagailo Deivo, bet kartu ir nusiramino sužinojusi, kad jos su Andrėja atėjo ne paskutinės. Bus geriau, jei sugebės užsitarnauti Džeiko simpatiją ir pagarbą.

Žinoma, jeigu dar neprarado tokios galimybės.

– Na ką, šiandien turime apžiūrėti dvylika ligonių, tad negaišdami laiko imkimės darbo. Pradėsime nuo pono Andersono, gulinčio dvidešimt trečiojoje palatoje.

Džeikas nužingsniavo koridoriumi į pono Andersono palatą, ordinatoriai nuskubėjo paskui. Kadangi praeitą naktį budėjo Hana, ji buvo įsitikinusi, kad Džeikas užduos jai klausimų apie tai, kaip sekėsi rūpintis pacientais, todėl išsitraukė bloknotą su užrašais ir pradėjo ieškoti informacijos apie poną Andersoną.

Paciento slaugė pasitiko visus prie palatos durų. Hana trumpai papasakojo ordinatoriams, kad paciento gliukozės kiekis buvo pakilęs aukščiau leistinos normos, todėl ji padidino insulino kiekį. Džeikas linktelėjo pritardamas Hanos veiksmams, paskui uždavė keletą klausimų slaugytojai.

– Pasirūpinkite, kad pacientas šiandien po truputį pradėtų vaikščioti, – griežtai paliepė jis ir nuėjo į kitą palatą.

Atgautu pasitikėjimu savimi Hana mėgavosi neilgai. Ji netruko suprasti, kad visus jos nurodymus, duotus praeitą naktį, peržiūri ir analizuoja ne tik Džeikas, bet ir kiti komandos nariai.

Laimei, dauguma sprendimų buvo įvertinti palankiai. Netrukus visi patraukė į Intensyviosios terapijos skyrių aplankyti sunkiau sergančių ligonių.

Džeikas pirmiausia nužingsniavo prie pono Turkovo lovos. Šį kartą Hanai užrašų nereikėjo, nes su šio paciento atveju buvo susipažinusi tiesiogiai.

– Vakar jis buvo atjungtas nuo respiratoriaus ir naktį praleido ramiai, – paaiškino Hana, kai Džeikas įsijungė kompiuterį. – Tyrimų rezultatai neblogi, kraujavimo požymių nėra. Manau, kad šiandien jį galima perkelti į Bendrosios chirurgijos skyriaus aukštą.

– Hmm, – numykė Džeikas, peržvelgdamas kompiuteryje detalią pono Turkovo ligos istoriją. – Gydytoja Stiuart, gal paaiškinsite, kodėl paskyrėte šiam pacientui tik pusę antibiotikų dozės?

Pusę antibiotikų dozės? Ji susiraukė mėgindama prisiminti aplinkybes.

– Paskyriau šimtą devyniasdešimt miligramų azitromicino, nes vakar jam prasidėjo infekcija.

– Kompiuteryje įrašyta tik šimto miligramų azitromicino dozė, – griežtai pataisė Džeikas. – Paskyrei netinkamą dozę, labai pasisekė, kad pacientas nenukentėjo nuo tavo klaidos.

– Aš neskyriau tokios dozės, – degančiais iš gėdos skruostais atsargiai paprieštaravo Hana. Ji gerai prisiminė, jog perskaitė informaciją apie vaistus, kad tiksliai žinotų reikiamą skirti dozę. Čiupusi paciento Turkovo lentelę atsivertė antibiotikų paskyrimo lapą. Kai suprato, kas nutiko, labai susigėdo.

Jos rašysena buvo tokia netvarkinga, kad devynetą tiek slaugė, tiek vaistininkas suprato kaip nulį. Pildant formą ji buvo iškviesta pas kitą pacientą, todėl rašė labai skubėdama.

– Kaip matau... neteisinga dozė buvo įvesta į kompiuterį per klaidą. Užrašiau teisingą šimto devyniasdešimties miligramų dozę, bet slaugė ir vaistininkas pagalvojo, kad paskirta šimtas.

– Kitą kartą, gydytoja Stiuart, įsitikink, kad nurodymai aiškūs, – be užuolankų pamokė Džeikas. Jo veidas atrodė toks griežtas, tartum intymumo akimirkų poilsio kambaryje nė nebuvo. O gal jis baudžia ją už tą bučinį? – Toks netvarkingumas kitą kartą gali baigtis ligonio mirtimi. Ar aišku?

Hana vis dar negalėdama atsigauti linktelėjo. Džeikas aiškiai parodė, kad tarp jų nėra nieko asmeniška, o norėdama užsitarnauti jo pagarbą ji privalės dirbti sunkiau nei kuris nors kitas ordinatorius.

Norėdama sėkmingai baigti programą negalės padaryti nė menkiausios klaidos.

5 M&M (Morbidity and Mortality) Rounds (angl.). Susirinkimuose aptariami plataus spektro atvejai, kurių metu kilo viena ar kelios problemos. Pokalbiai vyksta liberalioje atmosferoje, nieko neteisiant ir nevertinant, propaguojant atvirumą ir sąžiningumą.

Penktas skyrius

Gal buvau jai truputį per griežtas, – pasibaigus vizitacijai apgailestavo Džeikas stebėdamas, kaip Hana išeina iš Intensyviosios terapijos skyriaus. Sekundės dalį jis svarstė, ar nepasivijus jos, bet impulsą greitai užgožė sveikas protas.

Nusekęs paskui Haną ankstų rytą jis pasielgė impulsyviai. Žinojo, kad ji nusiminusi, ir nuėjęs jos paguosti į poilsio kambarį pasielgė be galo kvailai. O tai, kad norėdamas nuraminti dar ir apkabino, – dar blogiau. Kaip jam pavyko atsiplėšti, kai užvis labiausiai norėjo su ja vėl mylėtis, buvo nesuvokiama ir pačiam Džeikui.

Per pastarąsias bendro darbo valandas jis suvokė, kad Hana negalėjo surežisuoti situacijos bare. Visų pirma niekas nežinojo apie jo ketinimą su Gregoru Metjusu paplaukioti jachta. Be to, Džeikas buvo paprašęs administratorės patikrinti priėmimo svečių sąrašą ir įsitikino, kad Hana kvietimą tikrai atmetė. Tačiau tą akimirką poilsio kambaryje, kai ji jausmingai atsakė į jo bučinį, abejonė vėl grįžo.

Prieš porą dienų Hana nežinojo, kas jis toks, bet dabar žino kuo puikiausiai. O Džeikas negalėjo atmesti tikimybės, jog ji nori pasinaudoti fizine trauka, kad būtų lengviau užkopti karjeros laiptais.

Jis privalėjo užgniaužti jausmus. Jei Haną skaudino tai, kad buvo viešai parodytos jos klaidos, tada nevertėjo apskritai stoti į chirurgijos ordinatūrą. O jeigu jau įstojo, tegu užsiaugina storesnę odą.

Pacientai Džeikui buvo svarbiausi. Kiekvienas ligoninės gydytojas privalo mokytis iš klaidų. Kuo anksčiau Hana tai supras, tuo geriau. Ji niekuo nesiskiria nuo kitų.

Jei pakartos tai sau dar dešimt kartų, galbūt sugebės ir pats tuo patikėti.

Džeikas pasistengė nuvyti mintis apie Haną į šalį ir eidamas į Priėmimo skyrių žvilgtelėjo į laikrodį. Jo pamaina oficialiai baigsis tada, kai jis prisistatys kitam prižiūrinčiajam gydytojui, o kadangi prieš kelias minutes gavo pranešimą apie naują pacientą, žinojo, kad kolega Stivenas Vaitas bus ten. Džeikas turės budėti visą savaitę, todėl pusę šešių vakaro vėl privalės grįžti į vakarinę vizitaciją.

Ne kažin kiek laisvo laiko, bet užteks nulėkti namo, kelias valandas pasimankštinti sporto salėje ir grįžti į ligoninę.

Džeikas įkišo galvą į skubios pagalbos patalpą ir susiraukė pamatęs nuošaliai stovinčią Haną, kuri įsitempusi stebėjo atgabento paciento dirbtinį gaivinimą.

– Ką čia veiki, gydytoja Stiuart? – tyliai paklausė Džeikas, nenorėdamas blaškyti Stiveno Vaito vadovaujamos komandos.

Hana į jį net nežvilgtelėjo.

– Stebiu.

Išgirdęs jos šiurkštų balsą Džeikas iš nevilties sugriežė dantimis. Kad stebi, suvokė ir pats, bet niekaip nesuprato, kodėl.

– Taisyklės reikalauja, kad budėjimą baigę ordinatoriai paliktų ligoninę iki vidurdienio.

– Puikiai žinau taisykles, daktare Holtai, – sumurmėjo Hana ir toliau stebėjo besidarbuojančią komandą. – Bet dvylikos dar nėra. Galiu likti čia dar penkiolika minučių.

Penkiolika minučių. Džeikas negalėjo patikėti savo ausimis. Hana turėjo būti išsekusi. Jis žinojo, kad praeitą naktį ji beveik nemiegojo. Po galais, jis ir pats numigo vos keturias valandas. Nesuvokiama, kad ji dar nori stebėti, užuot ėjusi namo ir kritusi į lovą. Gal ji tikrai tokia atsidavusi medicinai? O gal tik vaidina, norėdama pelnyti prižiūrinčiojo gydytojo prielankumą?

Jo prielankumą?

– Tavo atsidavimas deramai įvertintas, gydytoja Stiuart, tačiau pamaina baigta. Marš namo.

Ji reikšmingai pažvelgė į laikrodį ir vėl susitelkė į Traumatologijos skyriaus komandą, darančią dirbtinį gaivinimą. Džeikas suprato bežodį pareiškimą. Ji paliks ligoninę tada, kai ateis laikas, ir nė minutės anksčiau.

Džeikas nesuprato, kodėl atviras Hanos nepaklusnumas jį taip erzina.

– Jeigu darai tai dėl manęs, gali nesivarginti. Papildomų taškų nesulauksi.

Šie žodžiai pagaliau pramušė Hanos abejingumo šarvą ir ji pakėlė į Džeiką ledines mėlynas akis.

– Stebiu gaivinimą dėl savęs, o ne dėl jūsų. Tačiau nesuprantu vieno – kodėl jums taip rūpi, kaip leidžiu laiką?

Džeikui tik vos ne vos pavyko suvaldyti beprasiveržiantį įsiūtį.

– Man nerūpi, kaip leidi savo laiką, – paprieštaravo jis, nors tai buvo akivaizdus melas, nes jam tai rūpėjo. Daug labiau nei derėjo. – Tačiau esu atsakingas už tai, kad ordinatoriai laikytųsi aštuoniasdešimties valandų grafiko. Neleisiu nei tau, nei kam nors kitam nusižengti taisyklėms.

– Aš taisyklėms nenusižengsiu, – tiesiai šviesiai atkirto Hana ir nusisuko.

Gal taip, o gal ir ne. Džeikas susikryžiavo rankas ant krūtinės ir pasiruošė laukti drauge, nes šiaip ar taip kolegai vidury gaivinimo trukdyti negalėjo. Vis dėlto nuo laikrodžio rodyklės akių jis nenuleido. Jeigu Hanai atrodo, kad gali mėgautis išskirtinėmis teisėmis, tegu dabar pat susitaiko su realybe.

Baigiant gaivinti pacientą Hana netikėtai tarė:

– Ak, žiūrėkite, jau dvylika. Turbūt eisiu namo. Geros dienos, – priverstinai linksmu balsu pasakė ji ir nužingsniavo link budėjimo kambario.

Hanos sarkazmas privertė Džeiką nusišypsoti.

Jausdamas išsisklaidant neviltį jis papurtė galvą. Be abejonės, Hana tikra aštrialiežuvė. Tačiau iki šio momento jis nežinojo, kad tokiais moters bruožais galima žavėtis.

Elė sutikdavo su viskuo, ką jis pasakydavo, ir galėdavo persimainyti į bet ką, ko, jos manymu, Džeikas geisdavo. Dabar suvokė, kaip jį erzino Elės besąlyginis sutikimas su visais jo sprendimais.

Atvirai kalbant, Hana turėjo daugybę puikių savybių: stiprybę, išsilavinimą, smalsumą, atjautą žmonėms ir gebėjimą už save pakovoti.

Džeikui patiko Hanos asmenybė. Gerbė ją ir kaip būsimą chirurgę. Troško kaip moters.

Iš kur jis ras jėgų jai atsispirti?

Vos grįžusi namo Hana užmigo ir išmiegojo iki pat vėlaus vakaro taip sujaukdama miego ritmą. Galvojo apie Džeiką, apie jo bute praleistą aistringą naktį. Ir kiekvieną jų vėlesnį susitikimą.

Kitą rytą Hana sunkiai vilko kojas, o dėl tokios apgailėtinos fizinės būklės kaltino Džeiką.

Ironiška: kol grįš į normalų miego ritmą, vėl ateis laikas budėti.

Stodama į ordinatūrą Hana žinojo, kad privalės budėti kas ketvirtą naktį. Tačiau neįtarė, kad pirmamečiai ordinatoriai privalės atsiliepti į visus iškvietimus. Dėl to vyresnieji ordinatoriai turėdavo galimybę pamiegoti daugiau.

Na, ji bent jau turi ko laukti – kol baigsis pirmieji ordinatūros metai. Beliko trys šimtai penkiasdešimt aštuonios dienos.

Nors mintis atrodė gniuždanti, Hana kaipmat nuvijo ją šalin. Nėra prasmės tikėtis, kad viskas susitvarkys savaime.

Kiekvieną dieną, kuri suteikia galimybę mokytis, ji pasistengs išnaudoti deramai.

Šeštadienio naktį per budėjimą Džeikas vėl ėjo prižiūrinčiojo gydytojo pareigas. Hana didžiavosi, kad pastarąsias dienas po jų nelemto bučinio budinčiųjų kambaryje ji sugebėjo išlaikyti deramą atstumą. Kiekvienas susitikimas su Džeiku būdavo šaltas, be jokių asmeniškumų.

Tačiau vizitacijos metu, kai liko vienudu, vėl atsirado intymumas, į kurį Hanai buvo sunku numoti ranka. Laimei, pasibaigus vizitacijai, pranešimų gaviklyje pasirodė žinutė, kad atvyko naujas pacientas, ir juodu nuskubėjo į Priėmimo skyrių. Atvežtasis buvo į ketvirtąją dešimtį įkopęs vyras, kūno sudėjimu ir masyvumu panėšėjantis į futbolininką. Vyriškis nukrito nuo laiptų. Hanai pradėjus apžiūrą, pacientas su įvestu vamzdeliu gulėjo be sąmonės.

Staiga jis prabudo, monitorius pradėjo beprotiškai pypsėti ir vyras netikėtai vožė Hanai per sprandą. Užklupta iš pasalų ji žnektelėjo tiesiai ant ligonio. Pakėlė galvą ir pamėgino nuleisti kojas ant žemės, bet suspurdėjo išvydusi, kad jai į veidą skrieja kitas kumštis.

– Saugokis! – suriko Džeikas ir per stebuklą spėjo sučiupti paciento ranką, jam nespėjus smogti. – Viskas gerai? – atšiauriai paklausė jis, kol Hana klupinėdama traukėsi iš mūšio lauko.

Ji apstulbusi linktelėjo, nors sprandas skausmingai tvinksėjo. Abiejų žvilgsniai trumpam susitiko ir Hanai pasirodė, kad žaliose Džeiko akyse pastebėjo rūpestį, tačiau jis vėl skubiai sutelkė dėmesį į pacientą.

– Tuoj pat pririškite šį vyruką! – paliepė Džeikas. – Ir suleiskite dešimt miligramų midazolamo, kad apsiramintų.

Po penkių minučių raumeningasis ligonis vėl kuo ramiausiai gulėjo lovoje ant ratukų, tarsi nieko nė nebūtų įvykę. Jei Hanai nebūtų sopėjusi galva, ji iš visko būtų tik pasijuokusi.

– Ar tikrai gerai jautiesi? – tyliai paklausė Džeikas, kai pacientui jau buvo atlikta kompiuterinė tomografija.

– Gerai. Ačiū, kad padėjai išvengti nosies lūžio.

Jos lengvabūdiškas mėginimas pajuokauti žlugo. Tą akimirką atrodė, lyg Džeikas ketina kažką pasakyti, tačiau kaip tik tada į skubios pagalbos patalpą įžengė neurochirurgas.

Palikusi Džeiką su kolega aptarti raumeningojo paciento kraujavimą, kuris buvo diagnozuotas atlikus kompiuterinę tomografiją, Hana nuėjo į valgyklą peržvelgti savo užrašų. Ji jokiu būdu nenorėjo pakartoti tos pačios klaidos, kaip paskirdama pacientui Turkovui netinkamą antibiotikų dozę.

Tačiau akyse vis mirgėjo susirūpinęs Džeiko veidas. Greitai užkandusi ji nuėjo susirasti Ibuprofeno, kad apmalšintų galvos skausmą.

Rimtų iškvietimų tą vakarą nebuvo. Iki tol, kol Hana turėjo skubėti į Bendrosios chirurgijos skyriaus aukštą, kur pacientei prireikė lašinamų antibiotikų, o slaugė tikino, kad ligoninėje jų nėra.

Hana priėjo prie pacientės lovos ir dar kartą prisistatė. Ponia Eva Karmaikl, kiek vyresnė nei vidutinio amžiaus moteris, truputį anksčiau daktaras Holtas jai buvo pašalinęs tulžies pūslę. Užteko žvilgtelėti į mėlynėmis nusėtas rankas ir Hana suprato, jog moters venos beveik visiškai sunykusios.

– Į kaklo arbą krūtinės veną tikriausiai reikės įstatyti kateterį, – tyliai pasakė slaugė Džouzė.

Hana atsiduso. Per vizitaciją Džeikas buvo davęs konkrečius nurodymus dėl šios pacientės. Kad ir kas nutiktų, sprendimą privalo priimti tik jis. Kiek Hanai teko girdėti, ponia Karmaikl ir Gregoro Metjuso motina buvo draugės.

Tad skyriaus vedėjas buvo neoficialiai įpareigotas skirti ypatingą dėmesį moters būklei.

Džeikas netrukus atsiliepė į Hanos pranešimą, ji išdėstė padėtį.

– Tuoj ateinu.

Padėjusi ragelį ji grįžo prie pacientės lovos.

– Daktaras Holtas tuoj pas jus ateis, – pasakė ji poniai Karmaikl.

– Ačiū, mieloji, – mielaširdingai padėkojo moteris ir patapšnojo Hanai per ranką, tarsi jiedvi būtų susikeitusios vaidmenimis. – Jis toks nuostabus jaunuolis, tiesa?

Hana išspaudė šypseną.

– Taip. Labai malonus.

– Ir toks gražus! – Ponios Karmaikl akys šelmiškai žybčiojo. – Nemanote?

– Taip, labai gražus, – sutiko Hana galvodama, kaip nukreipti pokalbį kita linkme.

– Labas vakaras, – įėjęs pasisveikino Džeikas. Prieš paimdamas moterį už rankos jis mestelėjo žvilgsnį į Haną. Ji net krūptelėjo – ar tik jos veido išraiška nebus išdavusi sutrikimo? – Kaip jaučiatės, ponia Karmaikl?

– Truputį skauda ir tiek, – atsakė ji. – Kaip tik jus minėjome, daktare Holtai.

– Tikrai? Geruoju ar bloguoju? – juokais paklausė Džeikas.

– Žinoma, geruoju, – švelniai nusijuokusi pasakė ponia Karmaikl, bet iš karto sudejavo ir uždėjo ranką ant drabužio, kuris dengė neseniai operuotą vietą. – Mudvi su Hana manome, kad esate malonus ir gražus.

Nukreipdama pokalbį kita linkme Hana vylėsi, jog Džeikas nepastebės jos sumišimo.

– Poniai Karmaikl reikia suleisti dar vieną antibiotikų dozę. Užuot ją badę, manau, turėtume įvesti į veną kateterį.

– Hm. – Džeikas apžiūrėjo moters rankas ir nenoriai linktelėjo. – Ponia Karmaikl, tikriausiai suprantate, kad privalome suleisti visą antibiotikų kursą, nes į jūsų tulžies pūslę pateko infekcija. Gydytojos Stiuart išvada teisinga. Privalome įvesti kateterį į vieną iš jūsų didžiųjų venų – kaklo arba po raktikauliu. – Jis ranka parodė sritis, apie kurias kalbėjo. – O tai reiškia, kad privalėsime atlikti nedidelę operaciją.

– Užmigdysite mane? – paklausė moteris.

– Ne, ponia, – prakalbo Hana. – Gydytojas Holtas tik suleis nejautrą keliančių vaistų, kad neskaudėtų. Procedūrai turėsime jus perkelti į Intensyviosios terapijos skyrių, tačiau paskui vėl grįšite į savo palatą. Neturėtų trukti ilgiau nei valandą.

Įsijungus jos ir Džeiko pranešimų gavikliams palatoje nuaidėjo garsūs pypsėjimai. Hana perskaitė skubų pranešimą: Į Priėmimo skyrių gabenami du sužeistieji po automobilių susidūrimo kaktomuša.

– Žinote, kateterį jums įstatys gydytoja Stiuart, – pataisė Haną Džeikas įdėdamas pranešimų gaviklį į dėklą. – Ji puiki gydytoja, ponia, tad palieku jus patikimose rankose.

Hanos skrandis iš siaubo apsivertė, tačiau ji žinojo, kad paciento akivaizdoje nedera rodyti jausmų. O dar tokio svarbaus paciento akivaizdoje.

– Paruošiu viską procedūrai, – pasakė Hana ir greitai išskubėjo paskui Džeiką iš palatos.

– Kai baigsi, susitiksime skubios pagalbos punkte, – pasakė jis ir apsisuko eiti laiptų link.

– Palauk! – sušuko Hana stverdama jam už rankos. – Juk nesitiki, kad padarysiu tai viena?

– Jau esi ne kartą stačiusi veninius kateterius, be to, kaip tik tokią procedūrą atlikome prieš keletą dienų, taip? – paklausė jis. Bet paskui susiraukė, o akyse blykstelėjo abejonė. – Nebent labai skauda galvą?

Norėdama išsisukti nuo atsakomybės Hana tikrai galėjo prisidengti šiuo negalavimu, tačiau neleido sau taip pasielgti.

– Ne, man viskas gerai. Bet Džeikai, juk ji svarbi pacientė! – Hana negalėjo patikėti, kad jis ketina jai leisti atlikti procedūrą savarankiškai. O jeigu nutiks kas blogo?

– Klausyk, Hana, čia vežami du rimtai sužeisti pacientai, o ponios Karmaikl antibiotikai jau gerokai vėluoja, – rimtai pasakė Džeikas. – Puikiai moki įstatyti kateterį. Kadangi Ričardas bus su manimi, paprašyk pagalbos kokio praktikanto.

– Bet...

– Kai baigsi, nepamiršk ateiti į skubios pagalbos punktą, – pakartojo Džeikas ir nuskubėjo laiptais žemyn.

Apimta nevilties Hana stebėjo, kaip jis tolsta. Akimirką ji panoro turėti drąsos atidėti procedūrą, iki Džeikas atsilaisvins.

Bet juk naktį gali būti dar daugiau darbo. Galbūt atvyks daugiau sužeistųjų. O jei ponia Karmaikl laiku negaus antibiotikų, gali patirti septinį šoką. Be to, Hana nenorėjo aiškintis skyriaus vadovui, kodėl neįstatė kateterio.

Ji lėtai įkvėpė ir iškvėpė. Jai pavyks. Ji chirurgė. Kaip Džeikas ir sakė, prieš porą dienų jau buvo sėkmingai įstačiusi kateterį kitam pacientui.

Ši procedūra niekuo nesiskirs nuo ankstesnės.

Tik tiek, kad ponia Karmaikl yra direktoriaus draugo motina.

Negalvok apie tai, – perspėjo save Hana eidama prie medicinos seserų stalelio. Ji susitarė su Džouze, kad ponia Karmaikl bus perkelta į Intensyviosios terapijos skyrių, o paskui išsiuntė pranešimą praktikantei Renei Anderson, kad ši ateitų į pagalbą.

Intensyviosios terapijos skyriuje personalas buvo užsiėmęs, tad sunkiai pavyko rasti žmogų, kuris galėtų paruošti ponią Karmaikl procedūrai. Pagaliau viena medicinos sesuo paskubomis prijungė pacientę prie širdies monitoriaus ir įtaisė ant grindų pagalbos iškvietimo mygtuką.

– Spustelk koja, jei bus bėdų, – patarė ji ir išskubėjo kitais reikalais.

Hana smalsiai žvilgtelėjo į Renę, o ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Paprastai suveikia, – kreivai šypsodamasi atsakė praktikantė. – Juk ne taip sunku spustelėti neišeinant už sterilaus lauko ribų.

Na, tada gerai. Kol Renė atidarė sterilųjį dėklą, Hana paaiškino poniai Karmaikl procedūros eigą. Apsivilkusi chalatą Hana ėmėsi nuskausminimo. Pradėjus leisti lidokainą vargšė moteris net krūptelėjo.

– Atleiskite, jei šiek tiek degina, – tarė Hana.

– Nieko tokio, – prislopusiu balsu atsakė moteris.

Ponia Karmaikl buvo tikra aktorė. Net jei ir bijojo, nieku gyvu neišsidavė.

Pacientės pasitikėjimas padėjo Hanai atsipalaiduoti.

Ji paėmė didelio skersmens adatą ir paprašė Renės atnešti ultragarso aparatą.

– Turi padėti man rasti po raktikauliu esančią veną, – paaiškino ji. – Iš lėto vedžiok zondą oda.

Apsivilkusi chalatą Renė išėmė švarų ultragarso zondą ir pradėjo juo švelniai vedžioti toje vietoje, kurią nurodė Hana – po raktikauliu.

– Stok. Štai čia, – tarė Hana ekrane pamačiusi veną. Ji dar kartą pačiupinėjo tą vietą nykščiu ir viduriniu pirštu. – Dabar, ponia Karmaikl, įvesiu adatą. Sakykite, jei pajusite skausmą.

Jausdamasi rami, kad vieta gerai nujautrinta ir pacientė nejuda, Hana įdūrė adatą. Paskui stumtelėjo giliau ir sustojo vos pradėjus tekėti kraujui. Tvirtai laikydama adatą paėmė žarnelę ir įvėrusi pro adatos galą stumtelėjo giliau į veną. Visa kita ėjosi kur kas lengviau.

– Ar gerai jaučiatės? – paklausė Hana įstačiusi kateterį.

– Taip, mieloji, – nusilpusiu balsu atsakė ponia Karmaikl.

Staiga pasigirdo pavojų pranešantis širdies monitoriaus pypsėjimas, kuris reiškė, kad būklė kritinė.

– Kas nutiko? – paklausė Renė.

– Skilvelinė tachikardija, – niūriai sumurmėjo Hana spurdančia širdimi stebėdama monitorių. Ji žinojo, kad visada yra pavojus per giliai įvesti kateterį į centrinę veną ir sudirginus širdies raumenį sukelti aritmiją, tačiau tokio fenomeno dar nebuvo patyrusi.

– Ką darysime? – paklausė bepradedanti panikuoti Renė. – Užminti ant pagalbos iškvietimo mygtuko? Paprašyti slaugės, kad iškviestų gaivintojus?

– Ne, dar palauk. – Žiūrėdama į širdies monitorių Hana lėtai patraukė žarnelę atgal, vildamasi, kad elgiasi teisingai.

Šeštas skyrius

– Kas čia vyksta? – įbėgusi į palatą paklausė medicinos sesuo, kuri ruošė ponią Karmaikl procedūrai.

– Viskas gerai, – atsakė Hana nukreipdama į seselę priekaištingą žvilgsnį. Nejau ji nesupranta, kad moteris girdi kiekvieną žodį? Net jei ir yra priežastis panikuoti, niekas neturi sukelti pacientui dar daugiau streso. Pavojus buvo trumpalaikis. Ponios Karmaikl širdies ritmas tapo stabilus ir monitorius nustojo pypsėjęs. Įtampa palatoje atlėgo.

– Ar gerai jaučiatės, ponia Karmaikl? – paklausė Hana, dėl karštligiškai pulsuojančios širdies jausdamasi taip, tarsi pačiai ką tik būtų buvusi skilvelinė tachikardija.

– Gerai, – sumurmėjo moteris.

– Džiaugiuosi. Žarnelė šiek tiek sudirgino jūsų širdį, todėl monitoriuje pasigirdo pavojaus signalas, bet dabar viskas gerai. Kateteris vietoje, tereikia poros siūlių, kad tvirtai laikytųsi.

– Kaip pasakysite, mieloji, – tarė ponia Karmaikl stebėtinai ramiai.

Stengdamasi nusiraminti, Hana giliai įkvėpė. Laimei, ponios Karmaikl būklė stabilizavosi. Baisu net įsivaizduoti, kaip būtų sureagavęs Džeikas, jeigu tokią svarbią pacientę būtų reikėję gaivinti.

Ir ji tikrai nenorėtų aiškintis Traumatologijos skyriaus vedėjui.

Gerai, kad ponia Karmaikl maloni moteris, kitaip padėtis galėjo būti kur kas prastesnė.

Hana baigė prisiūti pacientei kateterį ir uždengė odą steriliu permatomu tvarsčiu. Paskui liepė padaryti rentgeno nuotrauką, kad įsitikintų, ar kateteris įstatytas teisingai, kad būtų išvengta komplikacijų. Kai nuotrauka patvirtino, jog viskas gerai, Hana, staiga pasijutusi žvalesnė, nurodė grąžinti moterį į palatą.

Hana susitvarkė gana gerai. Dabar tryško noru su kuo nors pasidalyti geromis naujienomis.

Džeikas. Ji norėjo pasikalbėti su Džeiku.

Ši mintis ją pribloškė. Džeikas nebuvo nei draugas, nei patikėtinis. Ir tikrai jau ne mylimasis.

Jis – viršininkas, kuris mažų mažiausiai tikėjosi, jog ji sugebės susidoroti su pavojinga situacija. Ypač tokia, kuri galėjo kilti dėl jos pačios kaltės. Tikėtina, kad buvo sumažėjęs ponios Karmaikl kalio lygis, tačiau priežastis galėjo būti ir per giliai įstumta žarnelė. Arba ir tai, ir tai, – mintyse pripažino sau Hana.

Trumpai pasitarusi su vaistininku dėl ponios Karmaikl antibiotikų kurso, Hana nuskubėjo į skubios pagalbos punktą. Besileisdama laiptais švarko kišenėje išgirdo suskambant telefoną. Išsitraukusi jį Hana nustebo pamačiusi žinutę. Paprastai jai skambindavo tik mama, o kaip parašyti žinutę ji neturėjo nė menkiausio supratimo.

Sveika, sesute, mane paleido lygtinai. Paskambink.

Hana sustojo kaip įbesta, tik spėjo nusitverti turėklo, kad neparkristų. Dieve švenčiausiasis. Jos brolis Tristanas paleistas iš kalėjimo. Apimta vilties ir sielvarto Hana dėbsojo į telefoną.

Po trumpo vidinio konflikto įsidėjo telefoną atgal į kišenę nei paskambinusi, nei atsakiusi žinute. Ilgam pokalbiui su broliu neturėjo laiko. Skubios pagalbos punkte jos laukė Džeikas ir du automobilio avarijoje nukentėję pacientai.

Be to, mažai tikėtina, kad brolis nori su ja pasidalyti geromis naujienomis. Kiek Hana pažinojo Tristaną, jam veikiausiai reikės pinigų. Dėl skolų ir pateko į bėdą.

O kaip tik to ji dabar spręsti negalėjo.

Vos Hana įėjo į skubios pagalbos patalpą, Džeikas iš karto pajuto jos artumą. Pakėlęs akis ir pamatęs jos veide įtampą susiraukė. Nejau suklydo patikėdamas jai įvesti kateterį poniai Karmaikl? Akimirką jis nusigando, kad bus nutikę blogiausia.

– Ar kas nors atsitiko?

– Žarnelė sudirgino širdies raumenį ir sukėlė aritmiją, bet dabar viskas gerai. Kateteris įstatytas tinkamai ir dabar per jį leidžiami antibiotikai.

Akimirką nužvelgęs Haną Džeikas suprato, kad, nors ir kilo sunkumų, ji didžiuojasi atliktu darbu.

– Ji labai smulki, tikriausiai įstūmei per giliai.

– Gali būti. Laimei, ji greitai atsigavo, o procedūrą ištvėrė tikrai šauniai.

Prieš savo valią žavėdamasis tuo, kaip drąsiai Hana prisiėmė atsakomybę dėl nesklandumo, užuot apkaltinusi ką nors kitą, Džeikas linktelėjo. Be to, skilvelinė tachikardija įvedant kateterį – dažnas reiškinys. Jei procedūra praėjo sklandžiai, kas tuomet kelia jai nerimą? Ar vis dar kamuoja galvos skausmas po paciento smūgio?

Kodėl jam apskritai rūpi, kad jai skauda galvą? Nevaldomi pacientai nėra retas reiškinys Traumatologijos skyriuje. Hanai pasisekė, kad atsipirko tik galvos skausmu. Jo kolegai Mineapolyje po paciento smūgio lūžo žandikaulis.

Išsigandusios, susmukusios Hanos ir į ją skriejančio vyro kumščio vaizdai nepaliaujamai šmėkščiojo Džeikui prieš akis. Tai vertė pripažinti, kad bergždžiai stengiasi atsiriboti nuo asmeniškumo bendraudamas su šia moterimi.

Savaime suprantama, jis taip pat būtų sureagavęs, jei į pavojų patektų bet kuris kitas komandos narys. Tik vargu ar paskui valandų valandas galvotų apie tai.

Jis per daug nerimauja dėl Hanos.

Tarsi ketindama atsigriebti už prarastą laiką, ji priėjo prie naujojo paciento. Atrodė vėl pasiryžusi išmokti visko, ko tik įmanoma.

Džeikas neatminė matęs bent vieną tokį veržlų pirmametį ordinatorių. Ir negalėjo liautis spėliojęs, kodėl apskritai ji pasirinko chirurgo specialybę. Juk kitos medicinos sritys kur kas lengvesnės.

Tačiau jautė, kad Hana niekada nesirenka lengviausio kelio.

Jau kokį šimtąjį kartą Džeikas pasigailėjo, kad ji paskirta būtent į Čikagos ligoninę. Jam dar neteko su jokia moterimi jausti tokio stipraus fizinio ryšio.

Ir tikrai ne su Ele. Na, jis manė, kad tarp jų buvo stiprus ryšys, bet galiausiai suprato, kad jausmas vienpusis – Elė jam buvo abejinga.

– Ar matei tyrimų rezultatus? – paklausė Hana sugrąžindama jį į realybę.

Ekranas buvo tiesiai Džeikui prieš akis ir jis skubiai peržvelgė rezultatus.

– Lakto rūgšties lygis aukštas, tikriausiai dėl pažeisto žarnyno. Susisiek su operacine ir pasakyk, kad atvykstame.

– Bus padaryta, – atsakė Hana.

Džeikas nustebo, kad ji net nepaklausė, ar galės asistuoti. Kita vertus, niekas tarp jųdviejų nevyko pagal planą.

Bet kodėl jį tai taip domina?

Pakeliui į operacinę Hanos švarko kišenėje vėl suskambo mobilusis. Džeikas matė, kaip ji nuspaudžia mygtuką įjungdama balso paštą.

Jau buvo gerokai po vidurnakčio, tad skambutis Džeikui pasirodė keistas. Kas, po galais, jai skambino?

Pavydas užklupo taip netikėtai, kad jis nė nespėjo susivokti. Asmeninis Hanos gyvenimas – visai ne jo reikalas. Jie tėra kolegos. Kuo greičiau jis šią tiesą įsisavins, tuo bus geriau.

Jiedviem operacinėje plaunantis rankas, Džeikas pastebėjo, kad Hana prislėgta ir, regis, susimąsčiusi.

– Nereikia iki kraujo nusišveisti rankų, – ramiai pasakė jis.

Hana nustebusi pakėlė akis, paskui pažvelgė į paraudusias rankas.

– Atsiprašau, – suniurnėjo ji ir padėjusi šepetėlį nusiskalavo rankas.

Jis taip pat baigė praustis ir užsuko vandenį.

– Kai būsi su pacientu, mintis turi sutelkti į darbą, – patarė Džeikas apsimesdamas, kad jam visai nerūpi sužinoti, kas jai neduoda ramybės. – Kad ir kas tave kamuotų, turi palaukti, iki išeisi iš operacinės, aišku?

– Aišku, – greitai linktelėjusi atsakė ji.

Jis norėjo dar kažką pridurti, bet nei laikas, nei vieta nebuvo tinkami. Prasidėjus operacijai Džeikas nieko negalėjo jai prikišti. Hana atrodė visiškai susitelkusi į užduotį. Galiausiai jis leido jai atlikti didesnę operacijos dalį.

Tačiau tai nereiškė, kad elgiasi su ja išskirtinai. Taip būtų pasielgęs su bet kuriuo kitu ordinatoriumi.

Kai abu baigę darbą nusimovė pirštines ir nusiėmė kaukes, Hanos veide nušvito plati šypsena, kuri dar kartą privertė Džeiką suvokti, kaip smarkiai ji skiriasi nuo kitų ordinatorių.

– Tai nepakartojama! – sušuko ji. – Ačiū už suteiktą galimybę.

– Nėra už ką, – subambėjo jis jausdamas, kad sulig kiekviena drauge praleista minute vis labiau pasiduoda Hanos kerams. Dieve, privalo suimti save į rankas. Džeikas nusigręžė. – Iki pasimatymo. Turiu skubėti į Intensyviosios terapijos skyrių pas kitą pacientą, kuriuo rūpinasi Ričardas.

– Eisiu kartu, – pasisiūlė Hana jį prisivydama.

Džeikas užgniaužė nevilties atodūsį ir jiems kylant liftu iš visų jėgų stengėsi į ją nežiūrėti. Kai vėl sučirpė Hanos telefonas, šiek tiek susierzinęs pakėlė į ją akis.

– Gal nori apie tai pasikalbėti?

– Apie ką? Žarnyno rezekciją?

Nekalta Hanos veido išraiška ir išplėstos akys jo neapkvailino. Ji puikiai suprato, ką jis turi galvoje.

– Apie tai, kas tau neduoda ramybės. Kaskart suskambus telefonui, pašoki kaip įgelta.

– Menkniekis, – greitai atšovė ji. – Šeimos reikalai.

Nors Džeikui neturėjo rūpėti atsakymas, tačiau jam tarsi akmuo nuo širdies nusirito. Įkyrusis skambintojas bent jau nėra jos vaikinas ar panašiai. Vis dėlto Hana nenorėjo apie tai kalbėti ir jį tai erzino. Priėjęs Intensyviosios terapijos skyrių Džeikas stabtelėjo.

– Hana, pailsėk. Pirmiausia susitvarkyk savo šeiminius reikalus, paskui pasinerk į darbą.

– Man rūpi tik ligoniai, – užsispyrusiai pasakė ji. – Asmeniniai dalykai gali palaukti.

Džeikas buvo bepradedąs prieštarauti, bet mintyse numojo ranka.

Priminė sau, kad Hanos problemos, kad ir kokios jos būtų, – ne jo reikalas.

Hana visaip stengėsi sutelkti dėmesį į Ričardo ir Džeiko pokalbį apie pacientę Izabelą Kronin, kuriai su automobiliu trenkusis į medį daugelyje vietų plyšo pilvas.

Tačiau ausyse tebeskambėjo netikėtas Džeiko pasiūlymas pasikalbėti apie asmenines problemas.

Savo nuostabai ji suvokė, kad labai norėtų jam išsipasakoti apie sujauktą šeiminį gyvenimą, nors ir žinojo, jog mintis niekam tikusi. Hana jautė, kad nesugebės taip paprastai nusikratyti gėdos dėl Čikagos statybose praleistos vaikystės ir paauglystės.

Ypač turint galvoje, kad jos mama, suluošinta sunkios reumatoidinio artrito formos, vis dar gyvena skurdžiame, valstybės išlaikomame būste. Prieš penkerius metus motinos būklė taip pablogėjo, kad dirbti padavėja užkandinėje ji nebeįstengė, ir Hana buvo priversta ją remti finansiškai.

O dabar tikriausiai turės išlaikyti ir brolį.

Jeigu Džeikas sužinotų apie jos praeitį ir kitus dalykus, jo požiūris pasikeistų, o Hana to visai nenorėjo.

Vien nuo minties, jog su ja gali būti elgiamasi išskirtinai, išmušė šaltas prakaitas. Ji per ilgai slėpė praeitį ir padarytas klaidas po devyniais užraktais, kad dabar imtų ir atskleistų tiesą.

– Pasirūpink, kad ryt iš ryto ji nieko nevalgytų, nes gali tekti operuoti, – paprašė Džeikas.

Hana sutelkė dėmesį į pacientę.

– Lovoje jai teks praleisti daug dienų, tad ar neturėtume suleisti heparino?

Ričardas iš nevilties atsiduso ir Hana kaipmat suprato pasakiusi kažką ne taip.

– Galvos traumą patyrusiems pacientams negalima duoti krešėjimą stabdančių vaistų, – kantriai paaiškino Džeikas. – O kompiuterinėje tomografijoje matyti po kaukole susidariusi hematoma.

– Viskas aišku, – sumurmėjo Hana gailėdamasi, kad neprikando liežuvio. Pati kalta, jog nesugebėjo atsiriboti nuo asmeninių problemų.

Daugiau jokio blaškymosi, – griežtai pasakė pati sau. Džeikas jau anksčiau minėjo, kad nedėmesingumas smulkmenoms gali baigtis ligonio mirtimi.

– Dar klausimų yra? – paklausė Džeikas.

– Ne. – Laimei, įsijungė Hanos pranešimų gaviklis. – Atsiprašysiu, – pasakė ji ir nuėjo prie telefono.

Jai skambinanti medicinos sesuo vos valdėsi.

– Šitas vaikinas visai pasiuto! Mums jūsų reikia čia ir tuoj pat!

Hana skubiai padėjo ragelį ir išbėgo.

Kai ji atėjo, palata buvo apversta aukštyn kojomis. Joje siautėjo keturiasdešimtmetis, kuriam trūko apendicitas. Jis tebelaidė nešvankybes, o stalas ir padėklas su vakariene gulėjo nusviesti kitame palatos gale.

– Iškvieskite apsaugą, – liepė Hana nusprendusi, kad mėginti jį nuraminti žodžiais net neverta. Pacientas trečia diena gulėjo po operacijos. Ji įtarė, kad veikiausiai jis mato haliucinacijas dėl alkoholio trūkumo. Hana suvokė, kad raminamųjų reikėjo duoti anksčiau, kol padėtis dar buvo kontroliuojama. – Šį vyruką reikia prirakinti prie lovos.

Kadangi slaugės bijojo net prisiartinti prie jo – Hana jų nekaltino, nes labai gerai žinojo, ką reiškia nukentėti nuo paciento, – buvo iškviesti keturi apsaugos darbuotojai, kurie galiausiai sutramdė ramybės drumstėją.

Pranešimų gaviklis pranešė apie dar vieną atvykusį pacientą. Hana užgniaužė atodūsį. Dėl tokio intensyvaus tempo, šiąnakt nepavyks numigti nė valandos.

Tik tada, kai nesivaldantis pacientas gulėjo pririštas prie lovos, Hana pažvelgė į pranešimų gaviklį. Dvi aukos su šautinėmis žaizdomis. Puiku. Kaip tik to jai ir trūksta.

– Suleiskite du miligramus lorazepamo, jei tiek neužteks jam nuraminti, suleiskite dar vieną dozę. Vėliau grįšiu apžiūrėti.

– Atleiskite, prieš išeidama privalote parašyti nurodymą, – pasakė medicinos sesuo.

Hana nuslopino susierzinimą, suvokė, kad darbuotoja tik laikosi taisyklių. Taisyklių, kurios atrodė logiškos, bet skambėjo juokingai. Nors skubėjo, Hana stvėrė lentelę ir pasistengė tvarkingai, be klaidų parašyti nurodymą. Tada pasileido laiptais žemyn į skubios pagalbos punktą.

Patalpoje būriavosi daugiau nei dešimt žmonių, dauguma jų – policijos pareigūnai. Hana vos įstengė prasibrauti iki pacientų.

– Kas nutiko? – paklausė ji, kai Džeikas pamojo prieiti.

– Du jauni vaikinai buvo nutverti plėšiant alkoholinių gėrimų parduotuvę. Jie kėsinosi į policininkus ir sulaukė kulkų liūties. Šis sužeistas į krūtinę – dabar laukiu atvykstant kardiochirurgų. Tu pasirūpink antruoju, jis ne tokios prastos būklės. Šautinės žaizdos galūnėse – viena rankoje, kita kojoje.

– Gerai. – Hana priėjo prie antrojo paciento ir pamačiusi jį su baime atsiduso. Tristanas? Ne, negali būti. Ji palinko prie vaikino per kraują stengdamasi įžiūrėti veidą. Panašūs veido bruožai ir rudi plaukai, bet ne Tristanas. Ačiū Dievui. Įdėmiau apžiūrėjusi sužeistąjį Hana pamanė, kad jis už Tristaną metais ar dvejais jaunesnis.

Norėdama įvertinti paciento būklę ji pradėjo valyti žaizdas ir kiek įmanydama stengėsi nekreipti dėmesio į skrandyje kylantį šleikštulį. Nors šis vaikis ir ne Tristanas, bet galėjo būti jis arba vienas iš ne itin šaunių jo draugelių.

Nebuvo lengva akis į akį susidurti su praeitimi, kurią ji taip stengėsi pamiršti. Ypač po to, kai Tristanas paleistas po trejų metų kalėjimo už ginkluotą apiplėšimą.

Septintas skyrius

Rūpindamasi pašautu vaikinu Hana stengėsi išlikti rami, tačiau sekėsi sunkiai. Mintys apie Tristaną jai kėlė daugybę prieštaringų jausmų, nuo kurių ji stengėsi kiek įmanydama atsiriboti ir susitelkti į pacientą.

Jai neturi rūpėti, kokiomis aplinkybėmis jis buvo sužeistas. Kad ir kokia būtų priežastis, privalo sutvarkyti žaizdą.

Pacientas buvo vardu – Devonas Volesas. Žaizda – itin sunki, nes kulka perėjo kiaurai. Žinoma, pažeistas raumuo, bet nieko rimto.

Koja sužeista rimčiau. Nors greitosios pagalbos darbuotojai bandė sustabdyti kraujavimą, iš šlaunies vis dar gausiai sruvo kraujas. Be to, nesimatė kulkos išėjimo angos, todėl Hana padarė išvadą, kad ji liko viduje ir įstrigo arterijoje arba, geriausiu atveju, šalia jos.

Policijos pareigūnai stoviniavo už nugaros žvilgčiodami per petį ir nepalikdami abejonių, kad jaunuoliai, kuriuos juodu su Džeiku tvarsto, yra ne tik pacientai, bet ir nusikaltėliai. Pareigūnų draugija vertė jaustis nejaukiai.

– Atneškite instrumentus, – paprašė Hana medicinos sesers. – Privalau ištirti ir sutvarkyti Devono žaizdą.

– Gydytoja, kai išimsite kulką, mums prireiks jos kaip įrodymo, – pranešė arčiausiai stovintis pareigūnas. Nors atrodė jaunas, panašaus amžiaus kaip Hana, atšiaurus žvilgsnis išdavė jį mačius daug žiaurumo.

Hanai tai irgi nebuvo svetima. Ji mikliai linktelėjo, tarsi atsakydama, kad suprato.

Paauglystėje jos aplinkos žmonėms atrodė, kad policininkai – teisingumo saugotojai, kurių reikia vengti. Tačiau įstojusi į medicinos universitetą Hana pakeitė nuomonę. Ji nuo pat pradžių pajuto, kad policijos ir medicinos darbuotojus sieja ryšys. Gal todėl, kad jie buvo valstybės tarnautojai.

Policininkai atliko saugotojų, o gydytojai ir medicinos seserys – gelbėtojų vaidmenį.

– Galite būti tikri, kai tik sustabdysiu kraujavimą, darbo galėsite imtis jūs, – patikino Hana.

– Štai viskas, ko prašėte, gydytoja Stiuart, – tarė medicinos sesuo ir padėjo neatplėštą instrumentų paketą ant stalelio greta lovos. Jaunas pareigūnas žengė kelis žingsnius atgal, kad Hanai užtektų vietos. Hanai maunantis sterilias pirštines, medicinos sesuo išpakavo instrumentus.

– Suleiskite pacientui penkis miligramus morfijaus ir penkis miligramus midazolamo, – nurodė Hana. – Paskui nuimkite tvarstį.

Nors pacientui buvo suleista raminamųjų, Hana vis tiek atplėšė lidokainu užpildytą švirkštą ir suleido prie žaizdos, kad vieta taptų nejautri. Tik to betrūktų, kad sujudėjęs Devonas dar labiau pažeistų arteriją. Laimei, vaistai suveikė puikiai ir, atlikus pirmąjį pjūvį, ligonis nekrustelėjo. Norėdama atidžiau apžiūrėti žaizdą Hana privalėjo atidengti kuo daugiau arterijos, tačiau kai skalpeliu praplatino kulkos įėjimo angą, iš žaizdos plūstelėjo kraujas.

Valant žaizdą kraujas plūdo toliau, Hana pakėlė akis į medicinos seserį.

– Perpilkite dvi dozes pirmos grupės neigiamo rezus kraujo, – paliepė ji.

Džeikui prisiartinus jos juslės kaipmat pasiuntė pavojaus signalą. Reakcija buvo visai kitokia nei į jauną išvaizdų policininką. Kodėl, ak, kodėl Džeikas ją taip jaudina?

– Gerai jautiesi? – tyliai paklausė jis, tarsi skubios pagalbos patalpoje jie būtų vieni.

Pasiryžusi nekreipti dėmesio į savo emocijas Hana linktelėjo.

– Taip, bet jei kulka pataikė į arteriją, man prireiks pagalbos. Kraujas nepaliaujamai plūsta, greičiausiai dėl to, kad ji pažeista.

– Kompiuterinės tomografijos chirurgas jau atėjo apžiūrėti Džo, vaikino su šautine žaizda krūtinėje, tad po kelių minučių būsiu laisvas ir galėsiu padėti, – pažadėjo Džeikas. – Liepsiu operacinės komandai būti pasirengusiai, jei prireiktų persodinti audinius.

– Puiku, – sumurmėjo Hana. Džeikas pasitraukė, tačiau užuot palengvėjus, jai tapo nesaugu. Apžiūrinėdama žaizdą Hana pagaliau aptiko kulką, kuri buvo įstrigusi prie pat šlaunies arterijos. Sprendžiant iš padėties, arterija turėjo būti šiek tiek įplyšusi.

Hana vylėsi, kad ją sutvarkyti bus įmanoma čia, skubios pagalbos punkte.

Net jei Devonas to ir nesuvokė, jam labai pasisekė, kad policininkas nepataikė milimetru kairiau, tuomet jis tikriausiai būtų praradęs koją arba nukraujavęs. Net su užveržtu tvarsčiu vaikinas neteko labai daug kraujo.

Hanai buvo tekę matyti ne vieną pacientą, kuris mirė dėl šlaunies arterijos pažeidimo. Ironiška, šis nelaimingasis tikrai išgyvens, tikriausiai tam, kad sumokėtų už nusikaltimą.

Hana su spaustukais pasistengė kuo labiau izoliuoti plyšimo vietą, o paskui ėmėsi traukti kulką.

– Sesute, paimkite mėginių indelį kulkai įdėti, – paliepė ji.

Medicinos sesuo atidarė sterilų indą ir stovėdama laukė. Hana pincetu atsargiai suėmė susiplojusią kulką ir lėtai ištraukė iš žaizdos. Paskui įmetė į indelį.

Paskui medicinos sesuo uždarė indelį ir padavė jį policijos pareigūnui. Šis paėmė įkaltį ir išsitraukė bloknotą bei rašiklį.

– Man reikia jūsų vardų ir pavardžių, kad galėtume užfiksuoti įkalčio paėmimą, – tarsi atsiprašydamas pasakė jaunuolis. – Jei kartais prireiktų liudyti teisme.

Nuostabu, tik to jai ir trūksta. Gal jie nori ir jos praeitį išanalizuoti? Vylėsi, kad ne. Medicinos seseriai pasakius savo vardą, policijos pareigūnas pažvelgė į Haną.

– Hana Džoja Stiuart, – išpyškino ji vildamasi, kad dėl liudijimo jis tik juokauja.

– Gal galėtumėte pasakyti adresą? – paprašė policininkas. – Jei prireiktų atsiųsti šaukimą į teismą.

– Nurodyk jam ligoninės adresą, – patarė Džeikas stovėjęs šalia Hanos ir vilkdamasis operacinį chalatą bei maudamasis pirštines. – Reikalas susijęs su darbu, todėl tavo namų adreso jam nereikia.

– Galite neabejoti, jei tik panorėčiau, adresą sužinočiau be vargo, – ramiai pasakė pareigūnas.

Trumpą akimirką abu vyrai įtemptai žvelgė vienas į kitą ir Hanai susidarė įspūdis, kad ji tapo tarsi kovos vertas žaisliukas kramtukas. Kitomis aplinkybėmis visa tai atrodytų juokinga, bet dabar Devonui tebegrėsė pavojus.

Pirmasis nusisuko Džeikas ir nukreipė dėmesį į Devono žaizdą. Hana pasitraukė į šalį, kad būtų daugiau vietos dirbti. Pareigūnas vis dar laukė, tad galiausiai ji padiktavo savo namų adresą.

Hanai mažiausiai reikėjo, kad policininkas dar pradėtų knaisiotis po jos praeitį. Kas bus, jeigu sužinos apie Tristaną? Vien nuo tokios minties skrandis apsivertė.

– Ačiū, gydytoja Stiuart, – su šypsena padėkojo jis.

Hana dar kartą linktelėjo ir ėmėsi stebėti, kaip dirba Džeikas. Arteriją jis užsiuvo per mažiau nei minutę.

– Iš lėto atleisk spaustuką, – paliepė jis.

Hana padarė, kaip liepta – iš lėto atleido spaustuką, kad įsitikintų, jog siūlės laikosi tvirtai. Kraujas liovėsi tekėjęs ir ji su palengvėjimu atsiduso.

Atėjo laikas patikrinti kraujo apytaką.

– Patikrinkite pulsą pėdose, – paliepė Hana medicinos seseriai. Kol pastaroji čiuopė Devono pėdų viršutinę dalį, patalpoje tvyrojo tyla. Paskui ji lėtai linktelėjo.

– Jaučiu pulsą. Silpnas, bet yra.

– Puiku, – sumurmėjo Džeikas. – Šauniai padirbėta. – Hana ir pati nesuprato, kodėl taip patetiškai reaguoja į kiekvieną jo pagyrimą. Džeikas žengė žingsnį į šalį ir parodė į žaizdą. – Kulka užteršė žaizdą, todėl prieš užsiūdama turėsi ją gerai išplauti.

Hana nustebusi pakėlė akis. Nejaugi jis leis jai užsiūti žaizdą? Ginčytis tikrai neketino. Iš džiaugsmo apsvaigusi dėl suteiktos galimybės Hana linktelėjo.

– Supratau.

Bet vos spėjo padaryti dvi siūles, triukšmingai atsivėrė greitosios pagalbos automobilio durys ir į vidų įskubėjo dvi moterys.

– Devonai! Džo! – sušuko vyresnioji moteris. Pripuolusi prie Hanos stvėrė ją už rankos, bet netrukus buvo apsupta policijos pareigūnų.

– Atsitraukite! – sušuko vienas jų, tempdamas moterį toliau nuo Hanos. – Eikite iš čia. Lankytojai neįleidžiami!

– Negalite uždrausti būti šalia sūnų! – suklykė moteris priešindamasi pareigūnams, kurie jėga stūmė ją lauk iš skubios pagalbos punkto. – Kreipsiuosi į advokatą!

– Pirmyn – jūsų sūnums jo tikrai prireiks, – niūriai atsakė policininkas, – abu suimami. Jie bus teisiami už ginkluotą apiplėšimą ir pasikėsinimą į policijos pareigūną, o tai reiškia, kad lankytojai nepriimami!

Sąmyšio metu Hana stengėsi išlikti šalta, nors širdis nuo netikėto trukdžio plakė beprotišku greičiu. Ji labai gerai žinojo, kad šie pacientai negali turėti jokių privilegijų, nes jie jau areštuoti.

Džeikas pakėlė akis į Haną nebyliai klausdamas, ar ji gerai jaučiasi.

Ji nesijautė gerai, tačiau to neparodė.

Siūdama Devono žaizdą Hana visą laiką galvojo apie tai, kad moteris, kuri įlėkė į skubios pagalbos punktą, galėjo būti jos motina, besistengianti pasimatyti su sūnumi. Arba ji pati, mėginanti prasiskinti kelią, kad pamatytų brolį.

Kad ir kaip Tristanas būtų susigadinęs gyvenimą, ji vis tiek mylėjo brolį.

Įsitikinęs, kad susišaudymo aukomis tinkamai pasirūpinta, Džeikas leidosi ieškoti Hanos. Džo po kulkos pašalinimo iš krūtinės buvo nuvežtas į Intensyviosios terapijos skyrių, o Devonas gulėjo Bendrosios chirurgijos skyriaus aukšte.

Nors jaudinosi, Hana su šlaunies arterijos sužeidimu susitvarkė labai gerai. Sutrikimo jai pavyko neparodyti, išskyrus tada, kai į vidų įsiveržė aukos motina.

Hana tarsi būtų norėjusi leisti paciento motinai pamatyti sūnų ir Džeikas dėl to jos kaltinti tikrai neketino. Tačiau policijos pareigūnas griežtai laikėsi taisyklių, draudžiančių lankyti suimtuosius.

Džeikas norėjo pasikalbėti su Hana ir įsitikinti, kad jai viskas gerai, bet pirmiausia jis turėjo surasti Ričardą. Jau du kartus šį vakarą jam reikėjo ordinatoriaus pagalbos ir abu kartus jos nesulaukė.

Su Ričardu jis privalėjo pasikalbėti kuo greičiau. Tai, jog prižiūrintieji gydytojai taip pat privalo budėti, dar nereiškia, kad vyresnieji ordinatoriai gali lengviau atsikvėpti.

Net ir žinodamas, kad darbas svarbiau už viską, Džeikas sudvejojo. Neatsispyręs pagundai leidosi ieškoti Hanos.

Pakilęs į Bendrosios chirurgijos skyriaus aukštą Džeikas pamatė Haną koridoriuje prie Devono palatos besišnekučiuojančią su jaunuoju policijos pareigūnu, kuris pirma buvo skubios pagalbos punkte. Jis kaipmat susiraukė. Juodu šnekučiavosi tyliai, prislopintais balsais ir Džeiką tai itin suerzino. Ką ji sau galvoja flirtuodama su policininku?

Džeiko širdis suspurdėjo. O jis dar galvojo, kad su Hana juos sieja ryšys. Nejau ir vėl paklius į tas pačias pinkles kaip su Ele?

Tai jam kėlė siaubą.

– Gydytoja Stiuart, gal rastumėte minutę pasikalbėti apie paciento būklę? – sarkastiškai griežtu balsu paklausė jis.

Hana nustebo jį pamačiusi, o policininkas, rodos, to ir tikėjosi. Lyg susierzinęs, kad jiems sutrukdė, jis piktai nužvelgė Džeiką. Tačiau Hana, regis, nejautė tarp vyrų kilusios įtampos.

– Žinoma. Iki pasimatymo, Semai.

Semai? Semai?! Tai jie jau vadina vienas kitą vardu? Ir ką ji sau, po galais, mano? Bet svarbiausia – kodėl jam tai rūpi?

– Flirtuok laisvalaikiu, o ne darbo metu, – piktai subarė ją Džeikas ir nuskubėjo į Intensyviosios terapijos skyrių, Hanai teko net pabėgėti, kad jį pasivytų.

– Flirtuoti? Apie ką čia kalbi? – paklausė ji.

– Girdėjai. Man ir visam ligoninės personalui akivaizdu, kad šis policininkas nori pakviesti tave į pasimatymą. Nė kiek dėl to nesijaudinčiau, tačiau tavo priežiūrai patikėtas kritinės būklės pacientas.

Hanai net žandikaulis atvipo. Vos ištaręs paskutinius žodžius jis iš karto ėmė spėlioti, ar nebus peržengęs ribos, tačiau net tada negalėjo liautis.

– Nevaidink nustebusios, – sarkastiškai tęsė jis. – Esi per daug protinga, kad nesuprastum, kas vyksta.

– Išprotėjai, – sumurmėjo Hana. – Jis mielas vaikinas, tik tiek. Kalbėjomės apie įstatymą, draudžiantį lankyti pacientus. Manęs nedomina pasimatymai. O jei ir domintų, policininką pasirinkčiau paskiausiai.

Hanos nuoširdumas privertė Džeiką susimąstyti – galbūt ji sako tiesą? Jam magėjo sužinoti, kodėl policininką ji pasirinktų paskiausiai, tačiau laiku prikando liežuvį.

Kai vėl prabilo, kalbėjo jau ramiu balsu:

– Su kuo susitikinėji, ne mano reikalas, bet Džojus – mano atsakomybė. Jo būklė kritinė. Noriu, kad likusią nakties dalį nenuleistum nuo jo akių. – Džeikas mėgino apsimesti, kad malonus pokalbis tarp Hanos ir policininko neprivertė jo pratrūkti. – Džojaus kraujo spaudimas žemas, tačiau jo padidinti neįmanoma. Turėsi būti labai atsargi.

– Supratau, – susierzinusi pasakė Hana. Gal Džeikas vis dėlto neteisingai suprato jų pašnekesį? O koks jam apskritai skirtumas? – Kaip man reikėtų elgtis, jei kraujo spaudimas dar labiau nukristų? Pradėti stimuliuoti raumeninį audinį? Ar vėl perpilti kraują?

Davęs nurodymus Džeikas apsisuko ir išėjo iš Intensyviosios terapijos skyriaus jausdamasis visišku idiotu.

Pasikasė veidą. Kodėl jis taip piktai sureagavo pamatęs Haną besikalbančią su išvaizdžiu policininku, kuris neslėpė noro pakviesti ją į pasimatymą? Juk jis pats į Haną neturi jokių pretenzijų. Jeigu jiedviem kažkas ir išeitų, puiku. Kodėl gi ne?

Džeikas turėjo pagaliau liautis lyginti visus Hanos veiksmus su Elės. Dėl to, kad įsimylėjo Elę, kaltas tik jis pats, kaip ir dėl to, jog nė karto nepagalvojo galįs jai būti tiesiog žaisliukas, iki viskas paaiškėjo.

Iki šiol Hana toli gražu nesivertė per galvą siekdama užkariauti Džeiko dėmesį. Ji neflirtavo su juo lyg jis būtų šauniausias vaikinas pasaulyje.

O visų svarbiausia – medikės profesiją ji pasirinko ne egoistinių paskatų vedina kaip Elė, kuri nusprendė tapti medicinos seserimi tik tam, kad susirastų turtingą gydytoją ir už jo ištekėtų. Vos prisiminęs, kaip kartą išgirdo Elę apie tai juokaujančią su geriausia drauge, Džeikas vėl įsiuto.

Papriekaištavęs sau, kad leidosi užvaldomas emocijų, patraukė į poilsio kambarį. Išsitiesė ant lovos, užmerkė akis, bet kad ir kaip stengėsi, užmigti nesisekė.

Po valandos jis pasidavė ir nusprendė grįžti į Intensyviosios terapijos skyrių. Džojaus atvejis buvo sudėtingas, iš tiesų juo turėjo rūpintis Ričardas, o ne pirmametė ordinatorė.

Džeikas mėgino save įtikinti, kad eina ten ne susitikti su Hana. Ar ketindamas atsiprašyti už savo elgesį. Nors pasitaikius galimybei tikriausiai derėtų.

Ne. Jis laikysis profesinio atstumo. Ji gali susitikinėti su kuo tik panorėjusi. Gal tada jam pavyktų toliau gyventi savo gyvenimą.

Bet tik ne su policininku. Ar su ordinatoriumi. Ar su gydytoju. Apskritai nė su vienu iš šios ligoninės!

Fiasko. Šią kovą jis jau dabar pralaimi.

Pasibjaurėjęs savimi Džeikas nuėjo į Intensyviosios terapijos skyrių ir užklupo Haną koridoriuje tyliai kalbančią mobiliuoju telefonu. Net juokinga, kaip jam palengvėjo, kad ji nesišnekučiuoja su tuo policijos pareigūnu.

Džeikas suprato turįs atsitraukti ir suteikti jai privatumo, tačiau nors Hana kalbėjo tyliu balsu, dalį pokalbio vis tiek nugirdo.

– Atleisk, mama, bet dabar negaliu kalbėti. Intensyviosios terapijos skyriuje prižiūriu pacientą.

Mama skambina pusę šešių ryto? Tikriausiai kas nors nutiko. Džeikas negalėjo liautis galvojęs, kad Hanai nevertėjo ignoruoti ankstesnių skambučių. Mėgindamas atsipirkti už nederamą elgesį jis žengė žingsnį į jos regos lauką.

– Nieko tokio, – sušnabždėjo jis. – Aš pabūsiu su Džojumi. Tu pasikalbėk.

Hana susiraukė ir papurtė galvą. Akivaizdu, kad su mama kalbėti ji nenorėjo. Tada nusisuko ir susigūžė.

– Ne, mama, daugiau pinigų atsiųsti negaliu. Atleisk, bet dirbti viršvalandžių nebeišeina – darbas ir taip užima visą mano laiką. Nežinau, kaip spręsime papildomų išlaidų klausimą grįžus Tristanui. Jis suaugęs, galėtų bent pamėginti prisidėti. – Dar viena pauzė. – Jokiu būdu, neturiu laiko kalbėtis su Tristanu. Esu užsiėmusi. Pasikalbėsiu vėliau. – Hana padėjo ragelį.

Džeikas negalėjo apsimesti, kad nieko nenugirdo, ypač dėl nerimą keliančio jos balso. Ar gali būti, kad Hanos mama turi rimtų finansinių problemų? Jai turbūt nežmoniškai sunku padėti artimiesiems gaunant varganą ordinatoriaus algą. Staiga Hana atsisuko ir jos liūdnas žvilgsnis smigo tiesiai Džeikui į širdį.

– Hana, ar viskas gerai?

– Taip, – trumpai atsakė ji, o tai, kad nukreipė akis į šalį, buvo aiškiausias įrodymas, jog toli gražu nėra gerai. – Ką tik gavau pranešimą, kad Devonui pakilo temperatūra. Ar turėtume skirti dar vieną antibiotikų dozę?

– Kol kas nereikia. Nieko keisto, kad pakilo temperatūra, juk jis buvo dukart pašautas, – paaiškino Džeikas. – Tavo paskirtų antibiotikų turėtų užtekti. Jeigu po dvidešimt keturių valandų temperatūra nenukris, galbūt reikės parinkti kitus vaistus.

– Gerai.

Kai Hana nusisuko eiti, Džeikas sustabdė ją paimdamas už rankos.

– Hana, palauk. Gal tau ko nors reikia? Ar galiu kuo nors padėti? Namie viskas gerai?

Jos ranka įsitempė.

– Klausyk, Džeikai, – galiausiai prabilo Hana, – apsispręsk galų gale. Ar aš flirtuoju su policininku, tavo manymu, ar ne. Ar mudu esame profesionalai, ar ne. Turi aiškiai pasakyti, ko iš manęs tikiesi, nes aš jau nebesuprantu. Esu pavargusi, man skauda galvą.

Hana teisi. Jis negalėjo taip elgtis. Tačiau laikytis nuošaliai ir išsaugoti atstumą taip pat sekėsi nekaip.

– Galėtume būti draugais, Hana, – pasiūlė jis. Iš nuostabos Hanos akys išsiplėtė ir Džeikui teko užgniaužti susierzinimą. Kas blogo būti draugais? Sąvoka jai tikrai nesvetima. – Kai tik norėsi pasišnekėti, būsiu pasiruošęs išklausyti.

– Aš... hm... Dieve... labai malonu, – suvapėjo ji. Dėl tokio pasiūlymo atrodė labiau sutrikusi nei tada, kai gulėjo jo lovoje nuoga. – Bet... manau dabar turiu bent truputį pamiegoti.

– Tam jau šiek tiek per vėlu. Dabar pusė šešių, o vizitacija prasideda po valandos, – pasakė Džeikas.

Hana jau traukėsi ir jis suprato, kad ji neketina jo prisileisti.

– Žinau, nesijaudink, būsiu pasiruošusi, – tarė ji norėdama kuo greičiau pasprukti ir kliuvinėdama nuėjo sau.

Džeikas turėjo tik džiaugtis, kad ji neprisileidžia jo, tačiau pasitenkinimo jausmas neaplankė. Jam prireikė daug valios pastangų, kad atsispirtų norui sekti paskui.

Aštuntas skyrius

Hana nė nemėgino sudėti bluosto. Mamos skambutis, paskui Džeiko siūlymas pasiguosti jam – ji jautėsi sutrikusi ir nežinojo, ką daryti.

Galvoje vis dar skambėjo motinos maldavimai padėti. O ir senas pažįstamas kaltės jausmas niekaip nenorėjo paleisti. Tačiau nors troško pagelbėti motinai ir broliui, ji kas ketvirtą naktį turėjo budėti, todėl jokių galimybių papildomai užsidirbti restorane ar biure, net jei to ir norėtų, nebuvo.

Be to, Hana daugiau nebenorėjo taip gyventi.

Ji vis dar negalėjo atsigauti po Džeiko pasiūlymo tapti draugais. Vien nuo tokios minties suvirpėdavo. Draugauti, žinoma, gražu, tačiau jos kūno reakcija į jo artumą toli gražu neatitinka draugystės sąvokos.

Ne, draugais jie negali būti.

Neįmanoma.

Kodėl juodu sieja toks keistas ryšys? O jei jis būtų teisininkas ar finansininkas, kaip ji ir pamanė pirmą kartą sutikusi jį prieplaukoje, ar jaustųsi taip pat?

Galbūt. Kita vertus, Hana abejojo, ar jie galėjo dar kur nors susitikti, išskyrus Čikagos ligoninę. Ji, savaime suprantama, būtų apie jį galvojusi ir tikriausiai spėliotų, kaip jam sekasi, bet tik tiek.

Nebūtų dirbusi su juo valandų valandas ir nebūtų turėjusi galimybės jį pažinti.

Nors tai atrodė neįmanoma, bet per bendrą darbo savaitę juodu suartėjo. Nesuskaičiuojamos valandos, kurias drauge praleido, privertė vienas kitą pažinti geriau nei būtų pažinę per pasimatymus. Ji po truputį stengėsi pamėgti Džeiką daktarą taip pat, kaip susižavėjo Džeiku vyru.

Nuo minties, kad jis gali sužinoti šeimos paslaptis, Hanos skrandis susitraukė. Ji jau kartą bandė patikėti paslaptis Alekui, bet tai nieko gero nedavė. Apie jos praeitį žinojo tik kambario draugė Mardžė, bet net ir šiai Hana buvo pasakiusi ne viską.

Visos tiesos nežinojo niekas.

Staiga Hana suprato, kad nuovargis neturi nieko bendro su nemigos naktimis, o tik su nepakeliama gėdos našta.

Ar su kuo nors pasidalyti naštos dalele – blogiausias dalykas gyvenime? Su kuo nors, kuo pasitiki?

Su Džeiku?

Neramios mintys neleido Hanai nustygti vietoje – vartėsi siauroje budėjimo kambario lovoje, kol atėjo laikas keltis, palįsti po dušu ir persirengti rytinei vizitacijai.

Kai atėjo į susitikimo vietą, Hana pastebėjo, kad Džeikas taip pat atrodo nekaip. Ją apėmė kaltės jausmas prisiminus, kad jis jau visą savaitę budi. Dieve šventas, nieko nuostabaus, kad yra toks išsekęs.

– Labas rytas, – sumurmėjo ji.

– Labas rytas. Ar nors kiek pamiegojai? – paklausė Džeikas.

– Ne. O tu?

– Ne.

Hana nepatikliai pažvelgė jam į akis ir nusijuokė.

– O aš maniau, kad baigus ordinatūrą per budėjimus gaunama daugiau laiko pamiegoti. Dabar jaučiuosi, tarsi iš manęs kažkas būtų pasišaipęs.

Džeiko lūpų kampučiai nenoriai kilstelėjo.

– Taip, bet nepamiršk, kad per pusantro mėnesio paprastai budžiu tik vieną savaitę, o tu budėsi kas ketvirtą naktį ištisus penkerius metus. Tai didelis skirtumas.

– Puiku, dabar jaučiuosi kur kas geriau, – patikino ji su vos juntamu žaismingu sarkazmu.

Jo akyse blykstelėjo kažkas keisto ir Hanai susidarė įspūdis, kad jis nori pasakyti dar ką nors, bet tą akimirką prie jų priėjo Andrėja ir Ričardas.

Laimei, šį kartą rytinė vizitacija buvo sklandi, be jokių nesusipratimų, į kuriuos Džeikas būtų galėjęs atkreipti grupės dėmesį. Kai darbas baigėsi ir Hana galėjo keliauti namo, ji vėl patraukė į skubios pagalbos punktą stebėti darbo.

Hana nenustebo pamačiusi ten Džeiką. Tiesą sakant, slapta netgi tikėjosi to.

– Turime liautis šitaip susitikinėję, – pajuokavo jis.

Ji kreivai nusišypsojo.

– Taip, pažadu, kad iki vidurdienio išeisiu. Neketinu laužyti taisyklių.

– Žinau. Bet atėjau čia ne dėl to. – Kurį laiką patylėjęs Džeikas tęsė: – Tikriausiai supranti, kad vengdama šeimos problemų jų neišspręsi?

Hana jautėsi pernelyg pavargusi toliau apsimetinėti, tad linktelėjo galvą.

– Taip, suprantu. Jei atvirai, nebeturiu daugiau ko jiems duoti. Nei energijos, nei laiko, nei pinigų. Nebent galiu paaukoti karjerą. Ir tai suvokdama jaučiuosi blogai.

– Gal galiu kuo nors padėti? – rimtu veidu paklausė Džeikas.

Hana labai norėjo paprašyti, kad jis ją apkabintų, bet jie stovėjo skubios pagalbos punkte apsupti kolegų.

Be to, apkabinimas gerokai peržengtų draugiškumo ribas.

Prasta mintis. Hana nenorėjo priklausyti nuo Džeiko, todėl tik papurtė galvą.

– Nelabai, bet ačiū, kad paklausei.

– Hana, kodėl mums iš čia trumpam nepasprukus? – tyliai pasiūlė jis. – Savo pamainą baigėme. Galėtume kur nors už ligoninės ribų papusryčiauti arba papietauti.

Hana pažvelgė jam į akis ir išvydusi nuoširdumą pajuto, kad jos pasipriešinimas slopsta. Jis juk siūlė tapti draugais, tiesa? Tik todėl, kad jos draugiškų santykių su vyrais patirtis skurdi, dar nereiškia, jog negalima pabandyti, tiesa? Juk ji neketina eiti į pasimatymą.

Kad ir kaip būtų, ji negali susikompromituoti.

– Nebloga mintis. Ko nors užkasti būtų tikrai ne pro šalį, tik norėčiau pusryčių, o ne pietų. Po bemiegės nakties mano skrandis suvirškins nebent kiaušinienę su kumpiu.

– Mielai, – pritarė Džeikas. – Atrodo, paciento gaivinimas baigiasi. Eime?

Hana nematė didžiosios dalies proceso, todėl ilgiau likti nebuvo prasmės.

– Taip, galime eiti.

– Puiku. Gal susitikime už automobilių stovėjimo aikštelės? – pasiūlė Džeikas. – Galėsime mesti monetą, kuris vairuos.

– Varžybų neprireiks, nes neturiu automobilio, – buvo priversta prisipažinti Hana. – Į darbą važiuoju metro.

– Gerai, tuomet viskas daug paprasčiau. – Pasitenkinimas jo balse buvo akivaizdus. – Vairuosiu aš. Už poros mylių nuo čia yra puikus restoranas, kuriame visą dieną galima gauti pusryčių.

Hana pakėlė nuo žemės kuprinę ketindama persimesti ją per petį, bet Džeikas pačiupo ja pirmiau ir užsimetė ant peties.

Jai beliko sekti paskui viliantis, kad netikėti pusryčiai netaps didele klaida.

Džeikas pažvelgė į priešais sėdinčią Haną ir pasistengė save įtikinti, kad tai ne pasimatymas.

Žinoma, jis sugebės leisti su ja laiką ir bendrauti kaip su drauge.

Tad kodėl vis tyrinėja jos veidą? Kodėl taip įdėmiai žvelgia į nuostabias mėlynas akis? Jos ilgus šviesius gundomai apie veidą besiraitančius plaukus, kurių po rytinio dušo ji nebuvo supynusi į kasą?

Ir kodėl jam norisi išsinešti ją iš šio triukšmingo restorano ir nusivežti į ramesnę vietą? Pavyzdžiui, į savo namus?

Džeiką užplūdo drauge praleistos nakties prisiminimai, bet jis negailestingai sviedė juos šalin. Paskui atplėšė nuo jos žvilgsnį ir įbedė akis į valgiaraštį prisiekdamas sau gniaužti nepasotinamą geismą.

Kai užsakymai buvo priimti, Hana pro kavos puodelį pažvelgė Džeikui į akis.

– Papasakok, kodėl prižiūrintieji gydytojai budėjimo naktimis privalo likti ligoninėje?

– Tai galioja tik Traumatologijos skyriaus chirurgams, o ne visiems prižiūrintiesiems, – pataisė Džeikas. – Šią taisyklę nustačiau atėjęs čia dirbti.

– Bet kodėl? – neatlyžo Hana.

– Ligoninėje, kurioje dirbau anksčiau, per budėjimus būdavome priversti likti ir nors labai dėl to niurzgėjome, mūsų Traumatologijos centre, lyginant su kitais regiono centrais, pasiektas mažiausias mirštamumo rodiklis. Į Čikagos ligoninę buvau pakviestas pertvarkyti Traumatologijos skyriaus ordinatūrą, todėl nustačiau tą pačią taisyklę ir čia, nors ir nuvyliau kolegas.

Hana kilstelėjo antakį.

– Įsivaizduoju, – sumurmėjo ji.

Džeikas gūžtelėjo pečiais.

– Taip, bet juk svarbiausia – pacientai, tiesa? Ir kiek gyvybių sugebame išgelbėti. – Džeikas galėjo valandų valandas pasakoti apie tai, ką dar ketino keisti Traumatologijos skyriuje, tačiau jį kur kas labiau domino padėtis Hanos šeimoje. – Ar ketini paskambinti mamai?

Hana nuleido akis ir bereikšmiu žvilgsniu įsistebeilijo į puodelį su kava.

– Kada nors, – tepajėgė atsakyti ji. – Tik dabar... viskas atrodo taip beviltiška. Niekuo negaliu jiems padėti.

– Ji tikriausiai tave palaiko dėl noro siekti karjeros? – Džeikas stengėsi nepasirodyti nemandagus, nors ir paklausė tiesiai šviesiai.

Hana jį nustebino nutaisydama rūgščią veido išraišką ir kilstelėdama petį.

– Galima sakyti, taip.

Ką tai turėjo reikšti?

– Gal tau vertėtų jai paaiškinti?

Ji tyliai sukikeno.

– Jau aiškinau. Jos manymu, viską išpučiu, nes nenoriu jai padėti. – Kurį laiką patylėjusi Hana pakėlė akis į Džeiką. – Mama nekalta. Ji serga artritu ir negali dirbti, todėl turiu finansiškai padėti.

– Suprantu, – sumurmėjo Džeikas. Sudėtinga padėtis jam nesvetima. Tačiau nerimą kėlė tai, kaip instinktyviai jis sugėrė Hanos emocijas. – Ar ji gali gyventi viena?

– Taip. Po namus ji dar sukiojasi, o kartą per savaitę pas ją užsuka mano teta. Tačiau mama pyksta, kad negaliu dažniau būti su ja.

– O tavo tėvas? – paklausė Džeikas vildamasis, kad Hana neįsižeis.

Ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Paliko, kai man buvo dešimt. Nuo to laiko jo nematėme.

– Užjaučiu, Hana. – Jis ištiesė per stalą ranką ir suėmė josios pirštus. – Tau tikrai sunku.

Ji nieko neatsakė. Džeikas suprato, kad yra dar kažkas, bet Hana daugiau nieko nepasakojo, tad jis liepė sau liautis kišti nosį ne į savo reikalus.

– Hana, vieną dieną tapsi nuostabia chirurge. Neleisk, kad kas nors tau sutrukdytų įgyvendinti tikslą.

– Stengiuosi, – sušnabždėjo ji. – O jei siekdama tikslo atsuku nugarą namiškiams, kai jiems manęs reikia? Ar tai teisinga?

Džeikas nežinojo, ką atsakyti, jį tik apėmė panika, kad Hana gali nuspręsti mesti ordinatūrą.

Prieš kelias dienas tokiomis naujienomis jis būtų tik apsidžiaugęs. Argi pats nemėgino įtikinti, kad ji persikeltų į kitą skyrių? Dabar neabejojo, jog padarytų bet ką, kad tik ją sulaikytų.

– Padėsiu, kuo galėsiu.

– Ačiū, bet nelabai kuo gali padėti. – Ji truktelėjo ranką ir Džeikas nenoriai ją paleido.

Netrukus padavėja atnešė užsakytus patiekalus ir Hana visą dėmesį sutelkė į omletą su daržovėmis, o Džeikas – kepsnį su kiaušiniais.

– Nuostabu, – atsidususi sumurmėjo ji. – Buvau išalkusi labiau nei maniau.

Džeikas taip pat jautėsi alkanas, bet norėjo ne valgio. Jis beviltiškai stengėsi nukreipti pokalbį į nereikšmingus dalykus, kaip antai Chicago Cubs komandos patekimas į atkrentamąsias varžybas. Abiem baigus valgyti Džeikas primygtinai pasisiūlė apmokėti sąskaitą. Kai juodu išėjo laukan, Hana siektelėjo savo kuprinės aiškiai parodydama, kad jų draugiški pusryčiai baigti.

– Dar kartą ačiū, Džeikai. Važiuosiu metro.

– Ne, metro nevažiuosi, – skubiai pratarė jis.

Haną pribloškė akivaizdus jo prieštaravimas.

– Nėra reikalo sukti iš kelio, – pasakė ji.

– Metro nevažiuosi. – Džeikas pats nusistebėjo, kad negali atsiriboti nuo savininkiškumo jausmo. – Būk protinga. Beveik visą naktį nemiegojai. – Po jųdviejų kartu praleistos nakties Hana taip pat neleido jos parvežti, jis spėliojo, kodėl. – Vežu tave namo, jokių atsikalbinėjimų.

Akimirką žvelgdama į Džeiką Hana galiausiai pasidavė.

– Puiku, jei tau taip svarbu, gali parvežti.

– Pats laikas pradėti klausyti proto, – atidaręs keleivio dureles pasakė jis, stengdamasis neparodyti susierzinimo. Įmetęs kuprinę ant užpakalinės sėdynės Džeikas įlipo vidun ir pažvelgė į Haną. – Na? Kuria kryptimi?

– Apie penkios mylios į šiaurę, – sausai atsakė ji.

Džeikas važiavo jos rodomu keliu ir galiausiai sustojo priešais sandėlio tipo pastatą, kuris visai nepanėšėjo į daugiabutį.

Akimirką Džeikas suabejojo, ar Hana nemeluoja čia gyvenanti, bet jam nespėjus paklausti, ji atidarė duris ir pasiruošė lipti.

– Ačiū, kad parvežei, – padėkojo ji vengdama jo žvilgsnio.

– Palauk. – Jis švelniai paėmė ją už rankos nenorėdamas, kad viskas šitaip pasibaigtų. – Hana, prašau. Nepyk. Atleisk, jei tave įžeidžiau.

– Neįžeidei. – Jos atžarus balsas jo neįtikino.

Džeikas kilstelėjo antakius, o Hana tik pavartė akimis.

– Na gerai, gal ir įžeidei, – susierzinusi tarė ji. – Ar kas nors tau sakė, kad labai mėgsti vadovauti?

– Nieko keisto, juk esu chirurgas, – pasakė jis. – Taip, mėgstu įsakinėti. O tu esi užsispyrusi.

– Nepriklausoma, – pataisė Hana.

– Užsispyrusiai nepriklausoma, – tarsi kompromisą pasiūlė jis vis dar nepaleisdamas rankos. Po galais, jis nenorėjo jos paleisti.

– Ir kaip tik dėl šios priežasties tapsiu gera chirurge, – rimtu balsu pabrėžė Hana.

Džeikas sukikeno.

– Na gerai, laimėjai. – Jis vėl nukreipė žvilgsnį į neįprastą daugiabutį. – Ar šiame pastate yra bent minimali apsaugos sistema, kuri leistų jaustis saugiai?

– Yra telefonspynė. Ko dar reikia? – Džeikas susiraukė ir ji atsiduso. – Džeikai, labai miela, kad rūpiniesi, tačiau nesu pratusi, jog kas nors dėl manęs jaudintųsi, – prisipažino Hana.

Džeikas žinojo, kad ji taip kalba ne todėl, jog sulauktų užuojautos, o todėl, kad tai tiesa. Tėvas paliko, motina gyveno iš jos pinigų. Džeikui atrodė, kad Hana laiko visus pamatus. Ji yra šeimos galva. Tačiau neprivalo nešti naštos viena.

– Dabar turi draugų, pavyzdžiui, mane, kurie dėl tavęs nerimaus, tad geriau pratinkis.

Skeptiška Hanos veido išraiška neatrodė įtikinamai.

– Ak, gerai. Gal nori minutei užeiti? Galiu aprodyti butą.

Džeiko širdis iš džiaugsmo suspurdėjo, tačiau jis stengėsi to neparodyti. Kvietimas į svečius Džeikui pasirodė daugiau nei draugiškas gestas, bet atsisakyti negalėjo. Ne dabar.

– Taip. Norėčiau.

Hana pamanė, kad pasikviesdama Džeiką greičiausiai daro didžiulę klaidą, bet atsispirti nesugebėjo.

Kita vertus, ji nustebo ir nusivylė, kad Džeikas nepamėgino jos pabučiuoti vos užsivėrus lifto durims.

– Mano tėvai išsiskyrę, – pasakė jis nutraukdamas tylą. – Su tėvu ne itin gerai sutariu.

Hana įtarė, kad Džeiko padėtis smarkiai skiriasi nuo josios, bet vis tiek griebėsi šio menko panašumo.

– Kodėl? Neabejoju, kad jis didžiuojasi tavo sėkme.

Džeikas papurtė galvą.

– Ne, jis skaudžiai nusivylė, kad nesekiau jo pėdomis ir netapau teisininku.

– O koks skirtumas? Juk chirurgo profesija taip pat kilni.

Hanai pradėjus rakinti duris Džeikas atsistojo taip arti jos, kad pasidarė net nejauku.

– Sutinku, bet jis įsivaizdavo, jog kada nors tapsiu partneriu jo įmonėje. O kadangi mama yra gydytojo padėjėja, tėvas mano pasirinkime įžvelgė išdavystę. Tarsi aš pasirinkau ją, o ne jį.

Džeiko žodžiai ją sutrikdė.

– Tu nesi žaisliukas, dėl kurio jie gali kovoti.

Akimirką Džeikas žvelgė jai į akis.

– Man atrodo, tai gražiausias dalykas, kokį kas nors man yra pasakęs, – sumurmėjo jis. – Ačiū.

Nuo Džeiko akyse švytinčio atvirumo Hanai ėmė svaigti galva. Ji suprato, kad pakvietusi jį padarė klaidą.

– Nėra už ką, – šiaip ne taip tyliai išspaudė ji ir karštligiškai ėmėsi ieškoti preteksto, kaip išprašyti jį iš namų.

Staiga jis žengė artyn, delnais suėmė jos veidą ir svaiginančiu bučiniu įsisiurbė į lūpas.

Devintas skyrius

Hanos protas liepė atsitraukti, bet kūnas tam prieštaravo ir ji paskendo aistros liepsnose. Šito, regis, geidė visą amžinybę! Džeiko lūpos buvo tarsi narkotikas, kuriam ji nevaliojo atsispirti. Kai jų liežuviai susilietė, Hana atsidavė akimirkos geismui – gal buvo pernelyg išsekusi, o gal pritrūko valios atsispirti jo bučiniams.

Tai buvo išties nuostabu.

Šį kartą drabužių ėmėsi jis, o Hana, pajutusi ant apnuogintos nugaros jo šiltas rankas, atsiduso ir geidulingai prisiglaudė.

Staiga šaižus Hanos mobiliojo telefono skambėjimas privertė abu sustingti ir akimirksniu euforijos pliūpsnį nutraukė niūri gyvenimo realybė.

Jos pasaulyje egzistavo motina, gyvenanti valstybės išlaikomame būste, ir iš kalėjimo paleistas Tristanas. Tikrai ne prižiūrintysis gydytojas, kuris kaip tyčia yra atsakingas už Traumatologijos skyriaus ordinatūrą.

– Negalime to daryti, – vos gaudydama kvapą suvapėjo Hana ir ėmė aklai grabinėti telefono. Jis buvo kuprinėje, kuri gulėjo ant grindų jiems po kojomis. Ištraukusi jį iš priekinės kišenės pamatė, kad vėl skambina Tristanas. Hana pajuto, kaip žemė slysta iš po kojų. Greitai įmetė telefoną atgal į kišenę ir leido įsijungti balso paštui.

– Hana, leisk tau padėti, – šnopuodamas pasiūlė Džeikas. Jo akys degė geismu. – Neprivalai šeimos problemų spręsti viena.

Hana papurtė galvą ir žengė kelis žingsnelius atgal. Jis net nesuvokė, kokie skirtingi jų pasauliai ir neįsivaizdavo, kad net šio buto ji nebūtų galėjusi sau leisti, jei Mardžė nemokėtų didesnės nuomos mokesčio dalies.

– Atleisk, bet buvai teisus. Draugiški santykiai tarp mudviejų neįmanomi.

Akimirką Džeikas žiūrėjo į ją ištiktas šoko, tarsi Hana būtų apkaltinusi jį kuo nors siaubingu. Jai buvo skaudu matyti, kaip jis užsisklendžia.

– Atleisk, – susikaustęs tarė jis. – Neturėjau peržengti draugiškumo ribos.

Draugiškumo? Jei kiekviena savo kūno dalele Hana nebūtų troškusi, kad jis prisitrauktų ją į glėbį ir tęstų nuo ten, kur sustojo, būtų prapliupusi juoku.

Bučinys ką tik įrodė, kad jiedviem būti draugais tiesiog neįmanoma.

– Nesijaudink dėl to, – nerūpestingai tarė Hana, tarsi jos širdis nebūtų sužeista. – Tik manau, būtų geriausia pasinaudoti tavo patarimu ir neleisti niekam trukdyti man siekti karjeros.

Džeikui prisimerkus Hana pajuto, kad jis nori paprieštarauti, bet taip nieko ir nepratarė.

– Nesijaudink, nestosiu tau skersai kelio. Nors, žinai, galėčiau padėti. Daug ko galėčiau tave išmokyti.

Nuo minties, kad gali pasipelnyti iš draugystės, Hana pajuto šleikštulį.

– Man nereikia tavo pagalbos, tik ne tokios. Noriu, kad su manimi elgtumeisi taip pat, kaip ir su kitais ordinatoriais.

Stojo dar viena tylos minutė ir Hana pajuto Džeiką vėl norint ginčytis. Jai prireikė daug valios pastangų, kad liktų stovėti vietoje ir nepasiduotų magnetinei traukai.

– Ar tikrai to nori? – galiausiai paklausė jis.

– Taip. Suprask, kalbame apie mano karjerą. Net neįsivaizduoji, kaip sunkiai dirbau, kad patekčiau į ordinatūrą. – Ji lėtai atsiduso. – Gera chirurge privalau tapti savo jėgomis.

– Gerai, – tarė jis. – Kaip įmanydamas pasistengsiu nesielgti su tavimi išskirtinai.

– Ačiū. – Hana pamėgino nusišypsoti, bet jos galva, rodės, tuoj sprogs. Nutraukdama jųdviejų draugystę ji pasielgė teisingai. Ne tik todėl, kad Džeikas jos viršininkas, bet ir todėl, kad jų pasauliai pernelyg skirtingi. Ką jis pagalvotų sužinojęs apie Tristaną? Apie ją pačią? Apie tai, ką ji yra padariusi?

Imtų ją teisti. Gal net pradėtų elgtis kitaip. Tarsi ji būtų neverta ordinatūros.

Hana negalėjo leistis blaškoma. Ne dabar. O gal ir niekada.

– Pasimatysime darbe, – pasakė Džeikas. Tada negaišdamas išskubėjo laukan ir smarkiai užtrenkė paskui save duris.

Mėgindama apsisaugoti nuo skausmo bangos Hana užsimerkė. Nors išstumti Džeiko iš savo gyvenimo nenorėjo, geresnio sprendimo nesugalvojo.

Atsidususi išsitraukė mobilųjį telefoną ir paskambino broliui.

Hana jautė šleikštulį stovėdama ant pakylos priešais beveik pilną trijų šimtų penkiasdešimties vietų auditoriją. Argi jai nepasisekė – pirmoji ordinatorė paskirta budėti pirmąją naktį, o dabar yra pirmoji, kuriai teks pristatyti paciento mirties atvejį komisijai?

Hanos burna buvo išdžiūvusi, mėgindama nuvyti šalin jaudulį ji godžiai gurkštelėjo vandens. Dar studijų laikais jiems gana dažnai tekdavo kalbėti prieš didelę auditoriją, tad ji, galima sakyti, buvo prie to pratusi.

Tačiau šiandien privalės atsakinėti į klausimus ir nors Elerso-Danloso sindromą buvo nuodugniai išstudijavusi, baiminosi, kad nesugebės atsipalaiduoti iki tol, kol visa tai baigsis.

– Pirmąjį – pono Kristoferio Melburno – atvejį pristatys gydytoja Hana Stiuart, – pranešė Džeikas ir žengė į šalį užleisdamas ant pakylos vietą Hanai.

– Ačiū, Dže... daktare Holtai. – Išsigandusi, kad visos Chirurgijos skyriaus komandos akivaizdoje per klaidą vos nepavadino savo viršininko vardu, Hana kurį laiką negalėjo susitelkti į pristatymą. Susikaupusi parodė pirmąją skaidrę ir trumpai pateikė svarbiausią informaciją. – Ponas Melburnas – dvidešimt vienų metų pacientas, jam Elerso-Danloso sindromas buvo nustatytas jau septynerių. Elerso-Danloso sindromas – tai paveldimas retas jungiamojo audinio sutrikimas. Įprasti simptomai – silpnos kraujagyslės, kurios sukelia daugybę aneurizmų.

Kai Hana pradėjo šviečiančia lazdele rodyti pilvo aortos aneurizmas Kristoferio skenografijoje, jaudulys atslūgo.

Parodžiusi dar kelias skaidres nupasakojo priešmirtinius įvykius.

– Pono Melburno operuoti negalėjome, jo būklė blogėjo nuo pat atvykimo į Intensyviosios terapijos skyrių. Mes, tiksliau aš, pradėjau dirbtinį širdies masažą, bet jo tėvas netrukus liepė liautis. Jis taip pat atsisakė skrodimo. – Ji išdrįso pažvelgti į klausytojų veidus. – Ar yra klausimų?

Pakilo skyriaus vedėjo Stiveno Vaito ranka.

– Kodėl buvo nuspręsta jo negaivinti?

Hana linktelėjo.

– Geras klausimas. Jo tėvai išsiskyrė netrukus po to, kai paūmėjo Kristoferio liga, motina paliko vyrą ir sūnų tvarkytis vienus. Taigi juodu tapo labai artimi. Tėvas žinojo prognozę, todėl buvo kalbėta ir apie gaivinimo galimybę. Kristoferiui, deja, atrodė, kad atsisakydami jį gaivinti gydytojai tarsi pasiduoda, todėl tokį pasirinkimą atmetė. Jis aiškiai pasakė norįs, jog būtų stengiamasi išgelbėti jo gyvybę, o tėvas privalėjo sutikti su sūnaus noru. Tačiau būtent tėvas ir sustabdė mūsų pastangas jį išgelbėti.

Pakilo dar viena ranka. Hana atsiduso pamačiusi, kad klausimą ketina užduoti Chirurgijos skyriaus vedėjas.

– Ar nėra naujo aneurizmų pašalinimo metodo, kurį būtų buvę galima išbandyti?

Hana žiūrėjo į jį sutrikusi. Nieko apie naujus šalinimo metodus ji nebuvo skaičiusi. Kai į ją susmigo atsakymo laukiančių gydytojų akys, Hana tenorėjo, kad prasivėrusios grindys ją prarytų skradžiai ir taip išgelbėtų nuo siaubingo pažeminimo.

– Nesu susipažinusi su naujausiais šios srities chirurginiais metodais. – Ji bejėgiškai pažvelgė į pirmoje eilėje sėdintį Džeiką.

Praėjo kelios kankinančios sekundės, po kurių Hana pradėjo siaubingai nerimauti, kad Džeikas nieko taip ir nepasakys. Ypač, kai prie savo buto durų ji jam aiškiai pasakė nenorinti išskirtinių malonių.

Galiausiai jis pakilo iš vietos ir atsisuko į susirinkusiuosius.

– Yra naujas metodas pašalinti aneurizmoms, tačiau jis, deja, buvo nesėkmingai pritaikytas Elerso-Danloso sindromu sirgusiam pacientui Majo klinikoje^8. Kelis kartus šį metodą esu taikęs ir pats, bet kadangi pono Melburno būklė buvo nestabili, nusprendžiau nerizikuoti.

Jausdamasi pažeminta, jog nežinojo atsakymo, o ir skaitytoje literatūroje apie tai net nebuvo užsiminta, Hana sunkiai nurijo seiles, bet galvą ir toliau laikė iškėlusi. Į kitus klausimus – apie ligos detales – ji be vargo atsakė.

Pagaliau kankynė baigėsi.

Po Hanos turėjo šnekėti kitas ordinatorius, tad laiko padėkoti Džeikui už pagalbą nebuvo. Andrėja palinko prie jos ir sušnibždėjo:

– Puikus pristatymas. – Hana pasijuto šiek tiek geriau.

Susirinkimui pasibaigus ji laukė, kol visi išeis, kad galėtų pasikalbėti su Džeiku, kuris dabar šnekučiavosi su Ričardu. Nors asmeniškai jie nebuvo kalbėjęsi nuo pat įvykio jos bute, Hana norėjo tik padėkoti už pagalbą per pristatymą.

Prie jos priėjo Chirurgijos skyriaus vedėjas Gregoras Metjusas.

– Gydytoja Stiuart, tai jūs toji ordinatorė, kuri įstatė poniai Karmaikl kateterį, tiesa? – rimta veido išraiška paklausė jis.

Staiga Hanos skrandyje viskas apsivertė, o burna pradėjo džiūti.

– Taip, pone, – atsakė ji.

– Pastebėjau, kad procedūros metu ji patyrė tachikardiją.

Hana vėl pajuto norą prasmegti skradžiai žemės. Tačiau ji puikiai suprato: klaidas pripažinti yra kur kas geriau nei beprasmiškai aiškintis dėl jų.

– Taip, pone. Manau, kad būsiu truputį per toli įstūmusi žarnelę, mat neįvertinau smulkaus pacientės sudėjimo. Žinokite, jog atsiprašiau jos dėl visų sukeltų nepatogumų.

– Mm. – Kurį laiką Gregoras Metjusas žiūrėjo Hanai į akis. Jai dingtelėjo mintis, kad tai toli gražu ne pats geriausias būdas pritraukti skyriaus vadovo dėmesį. Ar kaip tik dėl komplikacijos, kilusios įstatant kateterį, jis ir uždavė tokį sunkų klausimą, kad atkreiptų į ją visų dėmesį?

– Gydytoja Stiuart, labai tikiuosi, kad iš klaidos pasimokėte.

– Taip, pone. Pasimokiau. – Ji tikėjosi pripažinimo už tai, kad sugebėjo susidoroti su pavojinga situacija, tačiau buvo akivaizdu, jog jo nesulauks. Susitaikyk su tuo.

– Gerai. – Laimei, Gregoras Metjusas daugiau nieko nepasakė apie jos įgūdžių trūkumą. Jis nusisuko. Hana sugavo Džeiko žvilgsnį ir akimirką pagalvojo, kad jis ketina prieiti prie jos, tačiau jis kreipėsi į skyriaus vedėją.

– Gregai, gal galime minutę šnektelėti?

– Žinoma, – atsakė jis.

Kalbėdamiesi abu pasuko iš auditorijos.

Stovėdama beveik ištuštėjusioje salėje Hana pagalvojo, kad tikriausiai paskubėjo išstumti Džeiką iš savo gyvenimo.

Niekada dar nesijautė tokia vieniša.

– Turėjau pasakyti tau apie tachikardiją įstatant kateterį, – išgirdęs kolegos pokalbį su Hana atsiprašė Džeikas Grego. – Gydytoja Stiuart mane informavo apie įvykį, vėliau ponią Karmaikl aplankiau asmeniškai. Nors ir būta nesklandumų, apie gydytoją Stiuart ji atsiliepė palankiai.

– Taip, Eva man sakė tą patį. Jai patiko gydytoja Stiuart, be to, negailėjo komplimentų ir tau. – Gregoras keistai pažvelgė į kolegą. – Kas nutiko? Gal manai, kad pernelyg užsipuoliau tavo ordinatorę?

Džeikas ir pats nesuvokė, ką mano. Palikti Haną tądien buvo nelengva. Pasidavęs impulsui ir ją pabučiavęs padarė klaidą – pakako vieno bučinio ir vėl pametė dėl jos galvą.

Mėginimas būti su Hana draugais atsisuko prieš jį patį: ji aiškiai pasakė nepageidaujanti jokių malonių, bet štai jis jau šnekasi apie ją su Chirurgijos skyriaus vedėju.

– Ne. Ha... hm, gydytoja Stiuart suklydo įvertindama pacientę. Jeigu manęs nebūtų iškvietę į skubios pagalbos punktą, kur buvo atvežti du sužeistieji, kateterį būčiau įstatęs pats.

– Džeikai, nekaltinu tavęs, – pasakė Gregas tapšnodamas jam per nugarą. – Pats žinai, kaip svarbu, kad ordinatoriai jaustų mūsų tvirtą kumštį.

– Žinau, – sumurmėjo Džeikas, nors tuo netikėjo.

Hana stengėsi kiek įmanydama dėl pacientų. Po klaidos su antibiotikais jis daugiau nė karto neturėjo priežasties jai priekaištauti. Džeikas buvo tikras, kad ko nors nežinodama Hana visuomet įsitikins, užuot aklai mėginusi išsisukti iš padėties.

Iš visų ordinatorių tvirto kumščio jai reikėjo mažiausiai. Ko negalima pasakyti apie Ričardą Reinoldsą. Džeiko pokalbis su vyresniuoju ordinatoriumi nebuvo toks sklandus, kokio tikėjosi. Kai Džeikas jį perspėjo, kad šis pradeda vengti atsakomybės, Ričardas ėmė piktai gintis. Teisinosi, kad išsikrovė jo pranešimų gaviklis.

Džeikas nepatikėjo senu kaip pasaulis pasiteisinimu – po galais, net jaunesnieji ordinatoriai nėra tokie kvaili, – tačiau nuleido tai negirdomis. Šį kartą.

– Jei savaitgalį nesi užsiėmęs, galėtume vėl paplaukioti jachta, – pasiūlė Gregas.

– Ak, žinoma, – tepavyko išspausti Džeikui, nors plaukioti jachta jis visai nenorėjo. Tiesą sakant, jam tai tik primintų kartu su Hana praleistą naktį.

Tai, kad Hana išprašė jį iš savo buto, aiškiai įrodė, jog ji toli gražu ne tokia kaip Elė. Analizuoti savo jausmus kaskart jam sekėsi vis sunkiau. Hana jam patiko, jis jos geidė, bet vis dar buvo įsitikinęs, kad santykiai tarp bendradarbių nėra gera mintis.

Dabar jis gailėjosi, kad tą vakarą nusivežė Haną į Grego butą.

Po jųdviejų praleistos nakties jį vis dar lankė erotiški sapnai. O karšti bučiniai ligoninėje toli gražu nepadėjo visko pamiršti. Abu kartai – tik jo paties kaltė.

– Aš tau paskambinsiu, – atvažiavus liftui pasakė Gregas.

– Puiku. – Džeikas nusisuko ir, nusprendęs verčiau lipti laiptais, paliko skyriaus vedėją važiuoti liftu vieną.

Paskendęs apmąstymuose Džeikas nuėjo į Bendrosios chirurgijos skyrių. Nors šiandien nebudėjo, privalėjo perspėti Stiveną Vaitą, kad akylai prižiūrėtų Ričardą Reinoldsą. Vyresniuoju ordinatoriumi jis nepasitikėjo ir manė, jog bus geriau – kol neįvyko nelaimė – pranešti apie savo nuogąstavimus Stivenui.

Tačiau vos atsidūręs viršutiniame aukšte Džeikas gavo pranešimą iš skubios pagalbos punkto. Atsidusęs apsisuko ir ėmė leistis į pirmąjį aukštą, žinodamas, kad į iškvietimą skuba ir Stivenas. Privalės palaukti, kol bus suteikta pagalba ligoniui, tada pasikalbės su juo.

Lipdamas kone kaktomuša susidūrė su Hana, kuri kopė laiptais į viršų. Minutę jie žiūrėjo vienas kitam akis.

– Labas, Džeikai, – pasisveikino ji stovėdama vidury laiptų. – Ieškojau tavęs.

Išdavikė širdis iš džiaugsmo suspurdėjo. Idiotas. Vis dėlto Džeikas pasistengė, kad jo veido išraiška liktų abejinga.

– Kas nutiko?

Hana prikando lūpą ir Džeikui pasirodė, kad ji dvejoja. Šis jos įprotis jam atrodė žavingas. Viskas joje jam atrodė žavu.

– Norėjau padėkoti, kad padėjai man per pristatymą.

– Na, gali ir nedėkoti, – atžariai pasakė jis. – Taip būčiau pasielgęs dėl bet kurio kito ordinatoriaus. Ne tavo valia spręsti, pritaikyti naująjį chirurginį metodą ar ne. Nesijaudink, tikrai nesielgiu su tavimi išskirtinai. – Džeikas norėjo ją apeiti.

– Palauk. – Hana švelniai paėmė jam už rankos.

Jis žiūrėjo į smulkutę jos ranką ir stebėjosi, kiek daug šilumos teikia švelnus prisilietimas. Vėl pajuto norą, kad viskas būtų kitaip.

– Dar norėjau atsiprašyti.

Atsiprašyti? Jos žodžiai atitraukė Džeiko dėmesį nuo neramių minčių.

– Už ką? – paklausė Džeikas.

– Kad elgiausi storžieviškai. Kad išprašiau tave iš savo buto.

Stebėdamas ją iš viršaus ir mėgindamas perprasti mįslingą veido išraišką, Džeikas dvejojo. Ar tai reiškia, kad ji persigalvojo?

Bet kodėl tai apskritai jį domina? Kada pagaliau pasimokys iš klaidų?

– Atleisk, – bejėgiškai pakartojo ji Džeikui tebetylint.

Jis norėjo jai atleisti. Kad ir kaip atrodytų juokinga, jis jau pradėjo ilgėtis drauge leidžiamo laiko.

Didžiausias skirtumas, lyginant su Ele, tai, kad su Hana jis galėjo kalbėtis apie darbą. Nors jai dar reikėjo daug ko išmokti, Hana turėjo nemenką supratimą apie chirurgiją.

Džeikas jai netgi prasitardavo apie kai kuriuos pacientus. Jautė tokį artumą, kokio jau nebesitikėjo kada nors pajusti. Atsikraustęs į naują miestą ir pradėjęs dirbti ligoninėje jis neturėjo daug draugų. Tikriausiai todėl taip greitai ir prisirišo prie Hanos.

Jis jautėsi dėkingas, kad Hana nesigiria visiems apie jųdviejų praleistą naktį. Dar kartą tapti ligoninės paskalų objektu nebenorėjo.

Tačiau draugystei jis privalo rasti kitą žmogų. Hana – uždraustas vaisius.

– Nesvarbu, – tarė Džeikas apsimesdamas abejingu. – Manau, buvai teisi – geriausia, jei mūsų santykiai išliks tik profesiniai. O dabar, atsiprašau, turiu skubėti pas pacientą.

Kai Hana iš nuostabos nuščiuvo, o akys išdavė nuoskaudą, Džeikui prireikė sukaupti visą ryžtą, kad žengtų žingsnį ir eitų savais keliais.

8 Mayo Clinic (angl.) – pelno nesiekianti medicininės praktikos ir medicininių tyrimų grupė, kurios specializacija – sunkūs ligoniai.

Dešimtas skyrius

Palaužta dėl šiurkštaus Džeiko atstūmimo Hana patraukė namo.

Gal bent pono Turkovo išrašymo dokumentų pildymas praskaidrins blogą nuotaiką. Matydama, kaip po sunkių operacijų ir reabilitacijos pacientai išvažiuoja namo, Hana jautėsi nuostabiai. Tokios akimirkos atpirkdavo nemigos ir streso valandas.

Rytoj ji privalės išrašyti Devoną iš ligoninės, ir vaikinas keliaus tiesiai į kalėjimą laukti teismo. Ši slegianti mintis jai priminė Tristaną.

Pokalbis su broliu nebuvo toks sklandus, kaip Hana tikėjosi. Galiausiai ji davė jam šiek tiek pinigų, kad jis vėl nesumanytų ko nors užpulti.

Tristanas buvo praradęs darbą ir turėjo galybę skolų. Su peiliu apiplėšti pusgaminių parduotuvę buvo kvailas, į neviltį puolusio žmogaus sprendimas. Dabar jam taip pat nesisekė. Kas sunkmečiu duos darbą žmogui, kuris yra kalėjęs?

Stengdamasi nepasiduoti slegiančioms mintims ir pasimėgauti bent keliomis laisvomis valandomis, Hana pėstute kulniavo nuo metro iki namų. Pamačiusi kambario draugę Mardžę sėdinčią virtuvėje ir valgančią salotas, truputį išsigando.

Nors Mardžė turėjo visas teises čia būti, tačiau didžiąją laiko dalį ji praleisdavo pas Brajeną.

Hana priprato dažniausiai būti namie viena.

– Sveika, Mardže. Seniai nesimatėme. Kaip sekasi? Kaip reikalai su Brajenu? – Ji nusispyrė batus ir uždarė duris.

– Gerai. Tiesą sakant, puikiai. – Mardžė, kaip ir jos vaikinas Brajenas, buvo farmacininkė. Ji pastūmė į šoną tuščią dubenį ir atsisuko į Haną. – Turiu naujienų.

Hana numetė kuprinę ant žemės prie laukujų durų ir nužingsniavo į virtuvę. Mardžė pradėjo demonstratyviai judinti kairiąją ranką – Hana pastebėjo ant piršto tviskantį deimantą. Tik po kelių sekundžių ji susiprato paklausti:

– Brajenas pasipiršo? Susižadėjote?! – klyktelėjo Hana ir puolusi prie draugės stipriai apkabino. – Mardže, tai puiku!

– Argi jis ne nuostabus? – Kurį laiką jos grožėjosi žiedu. – Pasipiršo praeitą šeštadienį ir, žinoma, aš sutikau.

Šeštadienį? Beveik prieš penkias dienas?

– Ir sakai man tik dabar? – Hana įsirėmė rankomis į klubus ir apsimestinai susiraukusi paklausė. – Kaip suprasti?

– Atleisk, bet kurį laiką tuo norėjome pasidžiaugti vienudu. – Mardžė kaltai žvelgė į draugę ir Hana galiausiai susivokė.

– Išsikraustai, tiesa? – paklausė ji bijodama atsakymo.

Mardžė susigūžusi linktelėjo.

– Atleisk, Hana. Suprantu, kad netinkamas laikas, tačiau mūsų sutartis baigiasi rugpjūtį, noriu, kad žinotum, jog neketinu jos pratęsti. Su Brajenu taupysime vestuvėms, todėl persikraustau pas jį.

Hanos keliai suvirpėjo ir ji susmuko ant kėdės, tačiau norėdama nuslėpti didžiulę neviltį išsišiepė. Mardžės kaltinti ji negalėjo, tik suvokė, kad greitai daugumą daiktų ji persiveš pas Brajeną, liks tik minkšta sofa ir iš vyšnios medžio pagaminti staleliai.

Akivaizdu, kad Mardžė su Brajenu šitai planavo jau seniai. Jei Hana nebūtų susitelkusi vien į savo problemas, tikriausiai būtų supratusi anksčiau ir dabar nesijaustų kaip kvailė.

– Suprantu, Mardže, – lėtai ištarė ji. – Turėjau ir pati nujausti, kad ši diena išauš. Judu su Brajenu jau metai kaip neišskiriami. – Tačiau ji nesitikėjo, kad taip greitai teks pulti ieškoti naujos kambario draugės ar gyvenamosios vietos.

Net jei ir pavyks ką nors susirasti, nuomą teks mokėti lygiomis dalimis.

Stengdamasi pažaboti paniką Hana giliai įkvėpė ir iškvėpė. Pirmiausia sužino apie iš kalėjimo paleistą Tristaną, dabar apie kambario draugės praradimą. Hanos finansinė padėtis žaibiškai prastėjo.

Mažiau nei du mėnesiai. Jai liko tik šiek tiek daugiau nei šešios savaitės išspręsti būsto klausimą.

– Atleisk, Hana, – pakartojo Mardžė, tarsi numanydama tikruosius draugės jausmus. – Bijojau sakyti, nes supratau, kaip tau bus sunku.

Hana pasistengė užgniaužti jausmus.

– Nebūk juokinga. Mardže, Dieve švenčiausias, juk tu susižadėjai! Tai būtina atšvęsti. Ji atsistojo ir nuėjo prie šaldytuvo. – Argi neturime nuo Naujųjų užsilikusio butelio šampano? Taip, štai jis. – Hana ištraukė butelį ir atkimšo, leisdama kamščiui triukšmingai iššauti.

Mardžė pravėrė spintelę ir ištraukė dvi šampano taures.

– Pripilkime jas, – kikendama pasiūlė draugė.

Hana abiem įpylė šampano ir pakėlė taurę.

– Už tave ir Brajeną: būkite laimingi!

– Ak, ačiū, Hana, – sumurmėjo Mardžė. – Su Brajenu jaučiuosi be galo laiminga. Jis nuostabus vaikinas.

– Žinoma, toks jis ir yra, – pritarė Hana.

Kol Mardžė pasakojo apie vasarą planuojamas vestuves, Hana vargiai atsispyrė pagundai vienu mauku išgerti visą taurę. Susipažinusios ketvirtame kurse merginos labai susidraugavo, kartu gyveno šešerius metus. Jų draugystėje būta daugybę pakilimų ir nuopolių. Mintis, kad reikės gyventi su kuo nors kitu, atrodė gniuždanti.

– Išsikraustysiu iki savaitgalio. Daugumą baldų paliksiu tau, – nerūpestingai pasakė Mardžė. – Brajenas turi užtektinai visko.

– Ne, Mardže, bus sąžininga, jeigu pasiimsi tai, kas tavo, – nesutiko Hana. Ji suprato, kad taip draugė mėgina atpirkti kaltę. – Išgyvensiu.

– Smulkmena. Šiaip ar taip, Brajeno daiktai naujesni. – Mardžei baigus gerti šampaną suskambo jos mobilusis telefonas. – Ak, tai Brajenas. Atvažiuoja manęs pasiimti. – Po trumpo pokalbio su sužadėtiniu Mardžė pripuolė prie Hanos ir dar kartą apkabino. – Ačiū, kad nepyksti ant manęs, – sušnabždėjo ji.

– Niekada gyvenime, – pasakė Hana taip pat stipriai apkabindama draugę ir vildamasi, jog ši nepastebės jos sudrėkusių akių. – Pažadėk, kad būsi laiminga.

– Būsiu!

Iki Mardžė uždarė duris, Hana tik vos ne vos susilaikė nepravirkusi. Nors daugybę kartų buvo viena bute, šį kartą draugės išvykimas paliko jai tuštumos jausmą.

Įsipylusi dar vieną taurę šampano Hana pasiryžo taip nuskandinti sielvartą.

– Na ką, Devonai, gali išvykti, – pranešė Hana baigdama pildyti išrašymo dokumentus.

– Nenoriu į kalėjimą, – sudejavo devyniolikmetis.

Jis kalbėjo visai kaip Tristanas. Prieš ketverius metus jos brolis, būdamas tokio pat amžiaus, taip pat nenorėjo sėsti į kalėjimą. Dabar jis vėl laisvas ir Hana vylėsi jį priimsiant teisingą sprendimą.

Ji nukreipė į Devoną rūstų žvilgsnį.

– Mėginai apiplėšti alkoholinių gėrimų parduotuvę, – priminė ji. – Gali vadinti mane pamišėle, bet kai esi pagautas nusikaltimo vietoje, neturėtum stebėtis, kad atsidursi už grotų.

– Tai buvo Džojaus mintis, – niūriu veidu sumurmėjo Devonas. Jo rankas ir krūtinę puošė tatuiruotės, bet, laimei, nė viena jų nebuvo jokios jai žinomos gaujos ženklas.

Jei Devonas nepriklauso gaujai, jis vis dar turi šansą grįžti į normalų gyvenimą. Bent taip ji kadaise galvojo apie Tristaną, tačiau kol kas viltys nepasiteisino.

– Paklausyk, Devonai. Tik tu vienas gali pakeisti savo gyvenimą, – pasakė Hana. – Ne tavo brolis Džojus, ne draugai, o tik tu. Jei ir toliau eisi tuo pačiu keliu, visą gyvenimą minsi kalėjimo slenkstį. Bet gali pasinaudoti proga ir viską pakeisti. Lankyk pamokas, kurios vyks kalėjime. Įgyk amatą, nes gauti darbą turint kriminalinę praeitį bus nelengva. Jei tikėsi savimi, nieko nebus neįmanomo.

Devonas žvelgė į ją piktai, bet, regis, klausėsi. Prie durų Hana išgirdo garsus ir atsisukusi pamatė Džeiką. Jo atjaučiamas žvilgsnis susitiko su Hanos ir ji suprato, kad jis nugirdo pokalbį su Devonu.

Lyg norėdama jį apeiti ji žengė žingsnį į šalį, bet Džeikas sulaikė ją švelniai paliesdamas ranką.

– Skambėjo taip, tarsi kalbėtum iš patirties.

Taip arti matydama jo veidą, skvarbias akis Hana negalėjo meluoti.

– Taip ir yra.

Džeiko akys iš nuostabos išsiplėtė, bet kaip tik tuo metu supypsėjo jųdviejų pranešimų gavikliai – atvyko naujas pacientas. Pastarąsias kelias savaites pacientų srautas, regis, buvo nesustabdomas.

Hana nulėkė žemyn laiptais paskui Džeiką į skubios pagalbos punktą.

Keista vienuoliktą valandą ryto gauti pranešimą apie automobilio avariją, tačiau, pasirodo, įmanoma. Išvydusi keturias vieną paskui kitą įvežamas greitosios pagalbos lovas Hana pajuto širdį perveriant skausmą.

– Kas nutiko? – paklausė ji skubėdama prie paskutinio sužeistojo, vežamo į tolimiausią palatą. Tai buvo kūkčiojanti jaunutė paauglė.

– Nuo pikapo atsikabino atsarginė padanga ir tėškėsi pro furgono priekinį stiklą į vidų, – paaiškino Andrėja ir nuėjo prie trečiojo paciento.

Džeikas jau plušo prie pirmojo nukentėjusiojo, kuris iš visų keturių buvo sužeistas rimčiausiai. Neabejotinai vairuotojas, – pamanė Hana.

– Noriu mamytės! – sukūkčiojo mergaitė, kai slaugė mėgino ją paguosti. Hana atitraukė žvilgsnį nuo vairuotojo, kuris greičiausiai buvo mergaitės tėvas, ir pradėjo pacientės apžiūrą.

– Viskas gerai, – mėgino raminti mergaitę Hana. – Apžiūrėsiu tave.

– Kraujo spaudimas: devyniasdešimt ir keturiasdešimt keturi, pulsas šimtas vienas. Kvėpavimas trisdešimt, – pranešė medicinos sesuo.

Būklė stabili, tad Hana turėjo užtektinai laiko apžiūrėti žaizdas. Norėjo atlikti viską tinkamai. Pirmiausia atliko neurologinį tyrimą ir supratusi, kad mergaitės vyzdžiai reaguoja į aplinką ir yra vienodo dydžio, lengviau atsiduso. Dėl viso pikto reikės kompiuterinės galvos tomografijos. Vieno šlaunikaulio lūžis buvo akivaizdus, bet Hana norėjo įsitikinti, ar jų nėra daugiau.

– Suleiskite penkis šimtus mililitrų Ringerio infuzinio tirpalo, kad pakiltų spaudimas. Atvežkite rentgeno aparatą. Noriu pamatyti krūtinės, dubens ir galūnių nuotraukas, – dėstė nurodymus Hana.

– O kaip dėl pilvo organų? – paklausė medicinos sesuo.

– Pilvo organų kompiuterinė tomografija parodys daugiau nei nuotrauka. – Hana pastebėjo, kad tuo pačiu diagnostikos metodu naudojasi ir Džeikas. – Kai baigsiu tikrinti plaučius, atliksime ją.

– Gerai, – sutiko medicinos sesuo.

– Kur mano mamytė ir tėvelis? – vėl pravirko mergaitė.

Hana pažvelgė į segtuve užrašytą mergaitės vardą.

– Emilija, tėvelis ir mamytė guli gretimose lovose. Mes jumis pasirūpinsime, todėl pasistenk dėl nieko nesijaudinti, gerai?

– Ar Erikas irgi čia? – paklausė Emilija tvirtai suspaudusi Hanai ranką. Galima buvo tik įsivaizduoti, kokį išgąstį patiria mergaitė.

– Ar Erikas tavo broliukas? – paklausė Hana pastebėjusi, kad kalbėdama Emilija jaučiasi ramesnė.

Mergaitė pamėgino linktelėti galva, tačiau prisegta prie skubios pagalbos stalo, sunkiai tegalėjo pajudėti.

– Taip, metais už mane vyresnis. Aš jauniausia.

– Leisk atspėsiu, – pasakė Hana liesdama mergaitei ranką. – Keturiolikos?

Švytinčios Emilijos akys iš nuostabos sužibo.

– Iš kur žinote?

– Kadaise buvau tavo amžiaus, – šypsodamasi tarė Hana. – Na gerai, Emilija, štai ir rentgeno aparatas. Turime padaryti daug nuotraukų, todėl turėsi gulėti labai ramiai. Ar gali šitai dėl manęs padaryti?

– Taip, – sušnabždėjo Emilija. – Bet man skauda koją.

– Duosime tau skausmą malšinančių vaistų. Ar esi kam nors alergiška?

Mergaitės veidas apniuko.

– Nežinau.

Hana žvilgtelėjo į arčiausiai lašelinės stovinčią medicinos seserį.

– Pradėkite nuo dviejų miligramų morfijaus ir stebėkite, ar nepasireiškia alerginė reakcija. Jei organizmas vaistą toleruos, prireikus padidinkite dozę iki keturių.

Hana žengė žingsnį atgal, kad radiologas pradėtų daryti nuotraukas. Laukdama rezultatų paskambino ortopedui pasikonsultuoti, paskui aplankė mergaitės šeimos narius, norėdama pasižiūrėti, kaip jie laikosi.

Emilijos tėvui teko didžiausias smūgis. Apatinė veido dalis buvo kruvina, Hana galėjo prisiekti, kad jam mažų mažiausiai sutrupintas žandikaulis. Džeikas bandė įvesti į kaukolę zondą, tad buvo galima spėti, jog pacientui taip pat sunkiai sužeista galva.

Emilijos mama ir brolis Erikas patyrė daugybę lūžių, bet kol kas abu buvo sąmoningi. Akivaizdu, kad iš viso ketverto labiausiai nukentėjo tėvas.

Emilijos krūtinės rentgeno nuotraukoje buvo matyti lūžęs raktikaulis ir susikaupęs oras. Hana įvedė mažą vamzdelį į krūtinę ir ėmė tyrinėti kitas nuotraukas.

Kojos lūžis buvo sunkus, o mėlynė ant pilvo kėlė įtarimą, kad gali būti pažeistos kepenys. Kiti sužeidimai neatrodė tokie sunkūs, tad Hana liepė atlikti tik krūtinės ir pilvo organų kompiuterinę tomografiją.

Laukdama, kol Emilija grįš, Hana nuėjo pasiūlyti Džeikui pagalbą.

Tuo metu jis kalbėjosi su budinčiu neurochirurgu ir žiūrėjo į monitorių.

– Turėtų būti dar koks nors būdas sumažinti kaukolės spaudimą.

– Jau padarei hipotermiją ir pastatei manitolio lašelinę. Dabar tegalime laukti. Paruošiau lovą Neurochirurgijos intensyviosios terapijos skyriuje.

Hana jautė Džeiko nusivylimą. Jis linktelėjo, bet veidas liko įsitempęs.

– Gerai, tada siunčiame jį ten.

– Kas nutiko? – paklausė Džeikas pamatęs, kad Hana stoviniuoja netoliese.

– Tik norėčiau, kad peržiūrėtum Emilijos kompiuterinę tomografiją, kuri netrukus turėtų būti čia.

– Gerai.

Medicinos seserys zujo aplinkui ruošdamos ligonį perkelti, netrukus Polas Skotlandas jau buvo gabenamas į Intensyviosios terapijos skyrių.

Grįžus Emilijai Džeikas priėjo ir patikrino tomografijos rezultatus.

– Jai antro laipsnio kepenų pažeidimas, visa kita nerimo nekelia.

– Ar per naktį stebėti ją intensyviosios terapijos palatoje?

Džeikas sudvejojo, paskui papurtė galvą.

– Ne, Intensyviosios terapijos skyriuje beveik visos lovos užimtos, be to, jei atsirastų sunkesnis ligonis, ją reikėtų iškelti. Nusiųskite pacientę į Bendrosios chirurgijos skyriaus aukštą. Kas iš ordinatorių šiąnakt budi?

– Aš, – atsakė Andrėja.

– Stivenas Vaitas šiąnakt prižiūrintysis, prieš išeidamas viską jam paaiškinsiu, tačiau Emiliją teks akylai stebėti tau.

– Stebėsiu, – pažadėjo Andrėja.

Džeikas pritariamai linktelėjo ir nuėjo apžiūrėti Polo žmonos Treisės ir Emilijos brolio Eriko. Nekantraudama sužinoti, kaip laikosi kiti šeimos nariai, Hana neatsiliko. Jai gerokai palengvėjo sužinojus, kad pavojus gresia tik Polui. Kitus šeimos narius buvo planuojama perkelti į Bendrosios terapijos aukštą. Džeikas liepė Hanai pasirūpinti, kad visų, išskyrus Polo, palatos būtų greta. Šis Džeiko sprendimas jai padarė įspūdį – Hana žinojo, kad visi jausis kur kas geriau būdami netoliese. Bendrosios terapijos aukšte dirbančios slaugės prieštaravo dėl papildomo darbo, tačiau Hana net nesiruošė klausytis jų atsikalbinėjimų.

Laukdama, kol bus paruoštos lovos, Hana stovėjo šalia Džeiko ir klausė, kaip šis, pasitelkęs visą išmonę, mėgina nuraminti keturiolikmetę.

– Emilija, būsiu su tavimi atviras, gerai? Tavo tėvas sunkiai sužeistas į galvą. – Emilijos akys akimirksniu prisipildė ašarų. – Tačiau pasistenk nesijaudinti. Akylai jį stebėsime Intensyviosios terapijos skyriuje. Jis turi daug šansų pasveikti.

Ašaros pasipylė Emilijos skruostais.

– Noriu tėvelio, – kūkčiojo ji.

– Žinau. – Džeikas paėmė Emiliją už rankos. – Pažadu, jog padarysime viską, kad jis pasveiktų.

Tik tada, kai Emilija aprimo, Džeikas nusisuko.

– Vargšė šeima, – sumurmėjo Hana atėjus ligoninės personalui pervežti pacientus į kitas palatas.

– Tikrai. – Džeikas lėtai pasukiojo galvą nesigėdydamas parodyti tikrųjų jausmų. – Tokiais atvejais jaučiuosi dėkingas už tai, ką turiu. Gyvenimas per daug brangus, kad veltui švaistytum laiką.

Haną nudiegė kaltės jausmas. Už savo šeimą pastaruoju metu ji nesijautė dėkinga. Kad ir kokia būtų sudėtinga padėtis, žmonės visuomet yra svarbiau už pinigus.

Ji galėtų paprašyti dar vienos paskolos, nors pastaraisiais metais iš jų tik ir tegyveno. Bet gal dar ne viskas prarasta? Norėdama grąžinti paskolas, kurių suma prilygo nuosavo namo vertei, ji kas mėnesį turės atriekti nemažą dalį nuo algos mažų mažiausiai trisdešimt metų.

Na ir kas? Į mediciną ji stojo ne dėl pinigų. Norėjo padėti žmonėms. Kaip Marilė Makdenjel padėjo jai. Per dešimt dienų, kurias Hana gulėjo ligoninėje, chirurgė prie jos lovos praleido ne vieną valandą: motina arba dirbdavo, arba prižiūrėdavo Tristaną. Marilė tapo jos drauge. Net susitarė su mokytojais, kad atsiųstų Hanai namų darbus, norėdama, kad mergaitė neatsiliktų nuo bendraklasių. Vieną vakarą netgi padėjo jai pasirengti biologijos testui ir pamačiusi, jog Hanai patinka šis mokslas, padrąsino stoti į mediciną.

Marilė savo pavyzdžiu parodė, kad žmonės yra svarbiausia. Pinigus galima užsidirbti.

Hanos motina padarė klaidą ištekėdama už netikusio vyro, tačiau ji nekalta, kad susirgo artritu ir nebegalėjo dirbti.

O jei Tristanui reikia finansinės pagalbos, kad vėl nepakliūtų į kalėjimą, ji jam padės.

Skubios pagalbos patalpai ištuštėjus jie patraukė į personalo poilsio kambarį, kad netrukdytų valytojams.

– Džeikai? – kreipėsi Hana prisivijusi viršininką.

– Ką? – atsiliepė jis ir pažvelgė per petį.

Dirbdama drauge su Džeiku ir stebėdama, kaip jis bendrauja su nelaimę patyrusia šeima, Hana suvokė, kad jis labai primena Marilę Makdenjel. Jai labai pasisekė, kad jis yra vienas iš jos mokytojų.

– Noriu, kad žinotum, esi puikus chirurgas.

Džeiko veidą nušvietė nuostaba. Netrukus jis pasijuto nejaukiai, o žvilgsnis tapo rūstokas.

– Nepadariau nieko nepaprasto, – atsakė jis.

Per ketverius praktikos metus Hana spėjo susidaryti nuomonę, kad dauguma chirurgų yra labai egocentriškos asmenybės. Retai pavykdavo sutikti tokį, kuris gebėjo taip atjausti kaip Marilė.

Arba kaip Džeikas Holtas.

– Padarei viską ir dar daugiau. – Dėl kuklumo Hanai jis tik dar labiau patiko. – Galiu tik viltis, kad vieną dieną būsiu bent pusė tiek gera chirurgė kaip tu.

Vienuoliktas skyrius

Džeikas kurį laiką stebėjo Haną ir svarstė, ar jis sapnuoja, ar ji tikrai stovi priešais garsiai reikšdama susižavėjimą juo.

Žvelgdamas Hanai į akis jis mėgino pamatyti bent krislelį šalto išskaičiavimo, dėl kurio su juo draugavo Elė.

Tačiau Hanos akyse matė tik nuoširdų susižavėjimą.

– Tu man primeni chirurgę, kuri operavo mane, kai dar mokiausi mokykloje, – tęsė ji. – Ta moteris buvo išties nuostabi, rūpinosi manimi labiau nei derėjo, būtent ji ir įkvėpė mane tapti chirurge.

Džeikas pasijuto kiek nejaukiai prilygintas žmogui, kuriuo Hana taip žavėjosi.

– Atrodo, ji buvo ypatinga asmenybė.

– Taip. Kaip ir tu.

Džeikui vos pavyko užgniaužti geismo proveržį. Atsikrenkšdamas jis mėgino nuslėpti sumišimą.

– Esu tikras, Hana, kad tapsi puikia chirurge.

– Tikiuosi. – Plati nuoširdi Hanos šypsena kvieste kvietė stverti ją į glėbį ir bučiuoti, kol nebegalėtų kvėpuoti. Tačiau staiga pyptelėjo jos pranešimų gaviklis. – Na, man metas. Gal susitiksime vėliau?

– Susirasiu tave, – pažadėjo Džeikas. Prieš Hanai išskubant, jų žvilgsniai susitiko. Žiūrėdamas į ją Džeikas suprato, kad pasiryžimas laikytis nuo jos atokiai baigia išgaruoti.

Jos noras padėti Devonui, kai daugelis į pašautus nusikaltėlius numoja ranka, neva šie gavę tai, ko užsitarnavę, privertė jį pasijausti menku.

Iš to, ką Hana pasakojo per pusryčius, Džeikas susidarė įspūdį, kad jos gyvenimas toli gražu nebuvo lengvas. Ji smarkiai skyrėsi nuo kitų jo pažįstamų moterų. Kad ir kaip Džeikas stengtųsi išlaikyti atstumą, galiausiai vis tiek atsiduria šalia jos.

Staiga jis susimąstė... kodėl taip įnirtingai bando laikytis susikurtos kvailos taisyklės. Hana – ne Elė. Ji šimtą kartų geresnė už Elę!

Elė sąmoningai buvo paspendusi pinkles, į kurias ketino įvilioti jį. Džeikas pats girdėjo ją apie tai šnekant su kita medicinos seserimi, o kai užklupęs tiesiai šviesiai paklausė, ji viską paneigė ir prisiekė, kad myli jį. Tačiau kai jis nutraukė santykius, Elė negaišo laiko ir užmetė tinklą ant kito prižiūrinčiojo gydytojo – ortopedo Džefo Endriuso. Prieš išvykdamas iš Mineapolio Džeikas spėjo sužinoti, kad juodu susižadėjo ir ketina tuoktis.

Ne, Hana – ne Elė. Ji neatsidavė jam net būdama savo bute. Be to, laikė jų santykius paslaptyje, užuot skleidusi paskalas po visą ligoninę.

Eidamas į kabinetą Džeikas suprato, kad išlikti Hanai abejingam – neįmanoma. Visų pirma, ji jam patiko, antra, jis per daug ja žavėjosi. O būdamas šalia geisdavo jos vis labiau.

Jis norėjo drauge su ja leisti laiką. Kalbėtis. Gal net pamėginti užmegzti santykius. Nusivesti vakarienės į gražią vietą, paskui į kiną.

Mylėtis, jei tik ji norėtų. O jam susidarė įspūdis, kad norėtų.

Jis suprato, kad žaidžia su ugnimi. Gal ir vėl nudegs kaip su Ele?

Tačiau vis primindavo sau skirtumus tarp abiejų moterų. Džeikas norėjo tikėti, kad Hana kitokia. Kad sakydama, jog juo žavisi, nemeilikavo.

Ir kad nuoširdžiai tikėjo tuo, ką sako.

Net privalėdamas sutelkti dėmesį tik į pasiūlymą Greogorui Metjusui, Džeikas mintimis vis grįždavo prie Hanos.

Vakarienė tą dieną su viršininku praėjo sklandžiai – Gregoras patvirtino dvi naujas pareigybes: traumatologijos programos vadovo ir administravimo bei informacijos valdymo padėjėjo.

Regis, profesinė karjera sėkmingai juda į priekį. Bent jau viskas oficialiai sutarta. Netrukus bus galima pradėti ir kitus suplanuotus pokyčius. Džeikas pasieks, kad Čikagos ligoninės traumatologijos programa taptų geriausia visoje šalyje.

Jis didžiavosi savo profesiniais laimėjimais, tačiau asmeninis gyvenimas jį ne itin džiugino: su Hana nepavyksta praleisti nė trisdešimties sekundžių vienudu. Ji nusišypsodavo jam kaskart, kai susikirsdavo keliai, todėl neatrodė, kad jo vengtų.

Džeikas norėjo pabūti dviese bent penkias minutes, tačiau jam einant vakarieniauti Hana buvo operacinėje.

Tą naktį jis nuolat prabusdavo ir susierzindavo pamatęs, kad praslinko vos pora valandų.

Penktadienio rytą važiuodamas į ligoninę Džeikas nustebo pamatęs, koks grėsmingas dangus, pasidengęs tamsiais audros debesimis. Drėgmė, rodos, gula ant veido. Akivaizdu, kad pastaruoju metu į orą jis nebuvo atkreipęs dėmesio, o artėjanti audra, tiesą sakant, – geras ženklas.

Peilių ir šautuvų klubo nariai, – taip greitosios pagalbos personalas vadindavo ginklais, o ne žodžiais ginčus sprendžiančius karštakošius, – nemėgo linksmintis lietuje. Ir juo labiau ne per audrą. Vadinasi, pacientų šiandien bus mažiau.

Ramesnė diena Traumatologijos skyriuje suteiks Džeikui galimybę pasikalbėti su Hana.

Tačiau viltis greitai užgeso. Jam atvykus priimamajame visi zujo kaip pamišę. Kadangi šią savaitę budėjo gydytojas Stivenas Vaitas, su pacientais susijusių reikalų Džeikas turėjo mažai. Todėl jis buvo suplanavęs keletą susitikimų su ligoninės administracijos personalu dėl būsimo biudžeto ir naujos informacinės duomenų bazės. Kai kuriose srityse Čikagos ligoninė galėjo dirbti efektyviau, be to, Džeikas norėjo įdiegti keletą naujovių.

Atsidusęs jis nužingsniavo į administracijos konferencijų salę. Diena, gausi susirinkimų, dar labiau ištemps ir taip vos besivelkantį laiką.

Tokiomis dienomis Džeikas savęs klausdavo, kodėl sutiko tapti Traumatologijos skyriaus vedėju. Jam, tiesą sakant, didesnį pasitenkinimą teikė pacientų priežiūra ir operacijos.

Pagaliau pavyko išmesti iš galvos Haną ir susitelkti į darbą. Susirinkimams pasibaigus, Džeikas sumanė nueiti į Intensyviosios terapijos skyrių pasižiūrėti, kaip laikosi pacientai. Taip pat susirasti Haną. Tačiau kylant laiptais pranešimų gaviklyje pasirodė žinutė nuo administracijos vadovo.

Suraukęs kaktą jis grįžo į administracijos skyrių. Vyriausiasis administratorius buvo penktą dešimtį įpusėjęs vyras vardu Berkas Kelhounas.

– Kas nutiko? – paklausė Džeikas pamatęs išsirikiavusius ligoninės vadovus.

– Tikriausiai nematei žinių? – niūriu balsu paklausė Berkas.

– Ak, ne, nežiūrėjau. Kas nutiko?

– Skelbsime ekstremalią padėtį, – pasakė jam Berkas. – Šįvakar piko valanda – visiška tragedija. Dėl tiršto rūko, kylančio nuo Mičigano ežero, susidaužė jau keturiasdešimt automobilių. Į greitosios pagalbos skyrių atvežti šeši sužeistieji, neabejotinai bus daugiau.

Ekstremali padėtis – rimtas dalykas, paprastai ji skelbiama tik rimtai apsvarsčius.

– Kuo galiu padėti?

– Pradžiai užteks, jei artimiausiu metu neplanuosi grįžti namo, – ramiai pasakė Berkas. – Noriu, kad vadovautum priimamajame. Posėdžių kabinetas bus valdymo centras.

Džeikas linktelėjo ir negaišdamas laiko išskubėjo į priimamąjį. Jis ne kartą dalyvavo mokymuose, kaip elgtis tokiomis aplinkybėmis. Visose ligoninėse jie būna tokie pat.

Laimei, pavojaus dažnai skelbti netekdavo. Dabar jam beliko viltis, kad per mokymus įgyti įgūdžiai pravers praktikoje.

Greitosios pagalbos skyriuje vyravo sumaištis. Džeikas apsižvalgė ieškodamas Stiveno Vaito, budinčiojo chirurgo traumatologo; jis jau turėjo būti atvykęs, bet kol kas jo nesimatė.

Sara, priimamojo vyriausioji medicinos sesuo, stovėjo apsupta personalo ir stengėsi suvaldyti sumaištį.

– Dėmesio visiems, – kreipėsi į susirinkusiuosius Džeikas. Akimirksniu įsivyravo tyla. – Privalome veikti sistemingai. Noriu, kad kiekviena medicinos sesuo susirastų sau į porą ordinatorių ir kartu spręstų, kur kuris pacientas turi būti gabenamas.

Apsidairęs aplinkui jis greitai sudarė komandas.

– Visi kritinės būklės pacientai turi būti nedelsiant gabenami į Intensyviosios terapijos skyrių. Čia suteikti reikiamos pagalbos neturime užtektinai vietos. Vidutiniškai sužeisti pacientai gali būti guldomi priimamajame, kol nuspręsime, ką su jais daryti toliau, o lengvai sužeisti tegu keliauja į klinikos patalpas. Nusiųskite ten kiek įmanoma daugiau praktiką atliekančių medicinos seserų ir asistuojančių gydytojų, kad kuo skubiau būtų suteikta pagalba ir jie galėtų keliauti namo. – Džeikas nutilo, paskui pasiteiravo: – Ar yra klausimų?

– Ne, puikiai sumanyta. – Sara atrodė dėkinga, kad pagaliau nustatyta tvarka. – Kiek pacientų, jūsų manymu, galime sulaukti?

– Neįsivaizduoju. Tačiau ekstremaliai padėčiai pasirengusios visos aplinkinės ligoninės, todėl nukentėjusieji bus gabenami ne tik pas mus.

Sara linktelėjo ir netrukus personalas ėmėsi jiems patikėtų pareigų. Džeikas liko stovėti vidury, pasiruošęs reikalui esant padėti.

Pamatęs Haną Džeikas pajudėjo link jos, bet staiga jį sustabdė.

– Daktare Holtai? Jums skambina.

Džeikas paėmė iš skyriaus darbuotojo telefoną.

– Džeikas Holtas.

– Džeikai? Čia Stivenas Vaitas. Atleisk, šiąnakt negalėsiu budėti.

Džeikas paniuro.

– Stivenai, pas mus ekstremali padėtis, plūsta sužeistieji. Tu čia labai reikalingas.

– Taip, žinau, bet aš pats esu įstrigęs toje keturiasdešimties automobilių spūstyje.

Apstulbęs Džeikas nesumojo, ką sakyti.

– Esi mašinoje? Negali išlipti? Po galais, Stivenai, tau viskas gerai?

– Padėtis čia labai prasta, labai. – Stiveno balsas tai pritildavo, tai vėl tapdavo aiškesnis, gal dėl prasto ryšio, o gal jis buvo sužeistas rimčiau nei sakėsi. – Džeikai, nieko panašaus nesu matęs. Man nieko neskauda, bet galbūt dėl to, kad apskritai nejaučiu kojų.

Džeikas sielvartingai sugniaužė telefoną įsivaizduodamas, koks bejėgiškas turėtų jaustis Stivenas.

– Stivenai, viskas bus gerai, girdi mane? – Jis neleido sau galvoti apie blogiausia. – Pagalba jau važiuoja.

– Girdžiu sirenas, bet bijau, kad gali būti per vėlu, – atsiliepė Stivenas. Ryšys nutrūko.

Džeikas kelis kartus mėgino paskambinti, bet kolega neatsiliepė.

Hana pažvelgė į Džeiką ir suprato, kad kažkas negerai. Baigusi skirstyti pacientus į atitinkamas palatas ir žinodama, kad iki atvyks nauja sužeistųjų banga, turės trumpą atokvėpį, ji priėjo prie Džeiko ir paklausė:

– Kas nutiko?

Džeiko akys išsiplėtė.

– Kodėl klausi?

Ji užgniaužė atodūsį.

– Pažįstu tave, Džeikai. Mačiau tavo veidą, kai kalbėjai telefonu. Supratau, kad nutiko kažkas negero. Gali pasakyti tiesą.

Džeiko žvilgsnis sušvelnėjo. Jis pamojo jai sekti paskui į personalo poilsio kambarį. Hana tyliai uždarė paskui save duris.

– Kai kas blogo tikrai nutiko. Stivenas Vaitas užstrigo greitkelyje automobilių spūsties viduryje, – sumurmėjo jis.

Hana skausmingai įkvėpė.

– Ar jam viskas gerai?

– Abejoju, – atsakė Džeikas ir persibraukė rankomis veidą – Hana pastebėjo, kad taip jis elgiasi visuomet, kai jaučiasi bejėgis. – Stiveno balsas skambėjo taip, lyg būtų sunkiai sužeistas, sakė, nejaučia kojų. Ir vis dar buvo įstrigęs automobilyje.

– Dieve švenčiausias. – Hana galėjo tik įsivaizduoti, kaip sudėtinga bus gelbėtojų komandoms prasibrauti pro nuolaužas ir rasti sužeistuosius. – Esu tikra, kad gelbėtojai jį greitai ištrauks.

– Tikiuosi. Jis turi žmoną ir dvejų metų vaiką.

Niūri Džeiko veido išraiška draskė Hanai širdį. Liūdesys jo akyse privertė ją žengti žingsnį artyn ir šiltai apsikabinti. Akimirką jai pasirodė, kad Džeikas atsitrauks, nes ji pažeidė jųdviejų susitarimą laikytis vienas nuo kito per atstumą, tačiau jis atsakė jai tuo pačiu ir panardino veidą jai į plaukus.

Apsikabinimas suteikė stipresnį artumo jausmą nei tada, kai jie pirmą kartą susitiko ir mylėjosi. Hana nenorėjo jo paleisti, tačiau jie buvo ligoninėje ir laikas jiems nepriklausė.

Kai Džeikas atleido rankas, Hana dar kartą stipriai spustelėjo ir atsitraukė.

– Ar tai reiškia, kad esi čia užstrigęs drauge su manimi visai nakčiai?

Jo lūpų kampučiai nenoriai kilstelėjo.

– Taip, esu tas laimingasis.

Netrukus pranešimų gavikliai pranešė, kad atvyko dar šeši sužeistieji. Buvo sutarta, jog greitosios pagalbos automobiliai vienu kartu gabens kiek įmanoma daugiau sužeistųjų.

– Eime, – pakvietė Hana. – Lauksime atvykstant Stiveno.

– Taip, – sumurmėjo Džeikas, bet jo akyse Hana vis dar matė abejonę.

Ligoninės personalui priimamajame laukiant pacientų tvyrojo keista, baugi tyla, tačiau vos tik su trenksmu atsivėrė greitosios pagalbos automobilių durys, visi sukruto. Iš pradžių atvyko du greitosios pagalbos automobiliai su sužeistaisias, tačiau netrukus Hana liovėsi skaičiuoti, nes jų vis daugėjo ir daugėjo.

Iki vidurnakčio nukentėjusiųjų srautas pagaliau sumažėjo. Paskutiniai, įskaitant daktarą Stiveną Vaitą, buvo sužeisti sunkiausiai. Stivenas buvo paguldytas ant lentos, jam galėjo būti pažeistas stuburas.

– Kodėl tik dabar jį atvežate? – piktai į greitosios pagalbos darbuotoją kreipėsi Džeikas.

– Niekaip negalėjome prieiti prie jo automobilio ir išlaisvinti, kol nebuvo patrauktos kitos mašinos, – atsakė vaikinas.

Stiveno veidas buvo išbalęs, akys užmerktos, atrodė, tarsi būtų be sąmonės.

– Pakvieskite neurochirurgą – tuoj pat! – sušuko Džeikas.

Hana žengė į priekį vildamasi jį šiek tiek apraminti.

– Neurochirurgas operuoja moterį, kuriai buvo pažeista kaukolė. Gal pirma atlikime magnetinį rezonansą, kad sužinotume, ką galime padaryti?

– Gerai, tuoj pat atlikime jį.

– Džeikai, – Stiveno vokai virpėdami prasivėrė ir jis stvėrė kolegai už rankos. – Neskambink žmonai.

Hana susiraukė ir palinko prie jo.

– Nenorite, kad ji žinotų, jog esate sužeistas? – paklausė nesupratusi. – Neabejoju, kad ji matė žinias, daktare Vaitai. Spėlios, ar nebuvote tuo metu kelyje, ir beprotiškai dėl jūsų jaudinsis.

– Neskambinkite jai, – pakartojo jis. – Iki tol, kol tiksliai žinosiu, kas man...

Tada ji suprato. Stivenas nenorėjo pranešti žmonai, iki kol nebuvo tikras, ar nėra paralyžiuotas. Greitosios pagalbos darbuotojai patvirtino, kad ištrauktas iš automobilio Stivenas nebegalėjo pajudinti kojų.

– Kad ir kas nutiktų, juk žinai, kad ji norėtų būti šalia, – tyliai paprieštaravo Džeikas. Bet Stivenas nesiliovė purtęs galvos ir jis galiausiai nusileido. – Jei nenori, neskambinsime.

– Ačiū. – Stivenas užsimerkė. Netrukus jį išvežė į radiologijos kabinetą atlikti magnetinį rezonansą.

Rezultatai nebuvo tokie blogi, kokių visi tikėjosi. Lūžę keli apatiniai stuburo slanksteliai, tačiau iš nuotraukos buvo matyti, kad nervai nepažeisti.

Hana stebėjo, kaip Džeikas praneša kolegai geras naujienas.

– Paralyžius turėtų būti laikinas. Kai tik praeis patinimas, pojūčius turėtum atgauti. Tai gali šiek tiek užtrukti, prireiks tavo pastangų, – perspėjo Džeikas. – Tačiau viskas turėtų būti gerai.

– Esi tikras? – skeptiškai paklausė Stivenas. – Privežkite mane prie kompiuterio ekrano, noriu savo akimis pamatyti.

Džeikas iš pasiutimo atsiduso.

– Paklausyk, neurochirurgas Koulas Džonsonas šiąnakt yra ligoninėje, kiek žinau, jis jau baigė darbą Intensyviosios terapijos skyriuje ir ateina pas mus. Jei netiki manimi, galėsi paklausti jo.

Stivenas primygtinai reikalavo pasikalbėti su Koulu, todėl Hana tuojau pat pakvietė vos pasirodžiusį neurochirurgą prieiti.

– Kelias dienas palauksime, kol nuslūgs patinimas, tada operuosime, – pasakė Koulas patvirtinęs tai, ką Džeikas jau spėjo pamatyti iš magnetinio rezonanso. – Nėra reikalo baimintis, kad nepasveiksi.

– Ačiū Dievui, – sušnabždėjo Stivenas.

Su pergalinga šypsena Džeikas padavė jam telefoną.

– Skambink žmonai.

Nutaisęs skausmingą išraišką Stivenas paėmė telefoną.

Dabar Hana kur kas ramiau grįžo prie darbo. Galiausiai buvo pasirūpinta visais automobilių katastrofoje nukentėjusiais žmonėmis ir ligoninė vėl dirbo įprastu ritmu. Per nelaimę ligoninėje budėjo daug personalo, tad Hana turėjo laiko atsikvėpti. Maždaug pusę antros nakties ji su džiaugsmu patraukė į budėjimo kambarėlį.

Atsirakinusi duris netikėtai pajuto už nugaros stovintį Džeiką. Norėdama apraminti spurdančią širdį Hana giliai įkvėpė.

– Oi, išgąsdinai mane, – papriekaištavo ji.

– Atleisk, – sumurmėjo Džeikas. Jo akys skvarbiai žvelgė į ją. – Hana, žinau, kad buvome susitarę bendrauti tik dalykiškai, bet man tai visai nesiseka. Gal persigalvotum ir norėtum pavakarieniauti su manimi rytoj vakare?

– Turi galvoje – kaip draugai?

Jis lėtai pasukiojo galvą.

– Ne, Hana. Noriu daugiau nei draugystės.

Po tokio Džeiko prisipažinimo Hanos širdis dar smarkiau pradėjo plakti. Ji žinojo, kad atsisakyti nepajėgs. Jiedviem nesisekė puoselėti tik profesinius santykius.

– Taip, Džeikai. Mielai su tavimi pavakarieniausiu. Rytoj ar bet kurį kitą vakarą.

Nuo šypsenos, kuri nušvietė Džeiko veidą, jos širdis vos neiššoko iš krūtinės.

Hana jam buvo neabejinga. Jis jai patiko. Daug labiau nei turėjo patikti. Nors Hana suvokė, kad Džeikas gali ją įskaudinti, visas abejones sviedė į šalį. Gal jie ir gyvena skirtingose galaktikose, tačiau Džeikas visai nepanašus į kitus prižiūrinčiuosius gydytojus.

Jis neabejingas žmonėms. Tokiems kaip ji.

Staiga ji panoro, kad jis neišeitų.

– Gal norėtum šiek tiek pabūti drauge? – sulaikiusi kvėpavimą nervingai paklausė ji.

Tačiau jaudintis jai visai nereikėjo. Žalios Džeiko akys staiga suliepsnojo.

– Esi tikra, Hana? Galiu palaukti, jei nesijauti pasirengusi.

– Džeikai, tu be galo malonus. Bet nedvejoju. Esu visiškai tikra.

Dvyliktas skyrius

Džeikas nusekė paskui Haną. Širdis taip smarkiai plakė, kad net nusistebėjo, jog negirdi, kaip ji stuksena į šonkaulius.

Po jųdviejų susitikimo bare Po laivo sudužimo, regis, pirmą kartą abu pagaliau norėjo to paties.

Hana stabtelėjo vidury kambario ir pažvelgė per petį į Džeiką jausmingu žvilgsniu.

Jis uždarė paskui save duris ir pasuko raktą. Paskui taip pat atsakė Hanai geidulingu žvilgsniu.

Nuo šypsenos jos veide jo širdis ėmė dar greičiau plakti. Po įtemptos darbo nakties ant jos veido nebuvo likę nė trupučio makiažo, tačiau užteko vieno Hanos žvilgsnio, ir Džeiko keliai sulinko.

– Hana, kokia tu graži, – sumurmėjo jis iš lėto artėdamas, tarsi ji dar galėtų persigalvoti.

Hana nepersigalvojo, pasitiko jį pusiaukelėje. Džeikas suprato, kad paskubėję pirmąją naktį jie pakenkė patys sau. Kitaip tariant, toji naktis, kuri nors ir buvo be galo aistringa, viską apsunkino.

Jiems reikėjo laiko pažinti vienas kitą artimiau. Dvi savaitės nėra ilgas laiko tarpas, tačiau kartu jie dirbo petys į petį sudėtingose situacijose, įskaitant ir pastarąją katastrofą.

Esant įtampai neįmanoma nuslėpti, koks esi iš tikrųjų. Jeigu Džeikui būtų tekę taip artimai dirbti su Ele, gal būtų perpratęs jos žaidimus anksčiau.

Tačiau dabar svarbiausia ne Elė. Dabar svarbiausia – Hana. Džeikui rūpėjo, kad ji suprastų, kaip smarkiai jis jos geidžia ir kokia ji jam svarbi.

Džeikas susimąstė apie žodį iš M raidės, bet tuoj nustūmė šias mintis į šalį. Taip, Hana jam svarbi, bet dar neaišku, ar jis pasiruošęs ką nors mylėti. Bent jau kol kas.

– Džeikai, ėmiau geisti tavęs vos pamačiusi, – atvirai prisipažino Hana. – Palikti tave kitą rytą buvo be galo sunku.

Džeikui iš galvos kaipmat išgaravo bet kokie klausimai, ką daryti toliau. Keliais žingsniais įveikęs skiriantį atstumą jis apėmė delnais Hanos veidą ir pabučiavo.

Kimiai sudejavusi ji atsakė Džeikui tuo pačiu ir stipriai prisiglaudė prie jo, tačiau jis skubėti neketino.

– Neskubėk, – atsikvėpęs po bučinio pasakė jis. – Turime pakankamai laiko. Ričardas pažadėjo kurį laiką pasirūpinti Intensyviosios terapijos skyriaus pacientais.

Hana sustingo ir atsitraukė, akyse atsispindėjo siaubas.

– Tu jam pasakei, kad manęs negalima trukdyti? – kone dusdama paklausė ji.

– Ne! – Džeikas nenorėjo, kad kas nors žinotų apie jų santykius, ypač bendradarbiai. – Praeitos savaitės pabaigoje atvirai pasikalbėjau su Ričardu, jaučiau, kad jis pradeda vengti pareigų. Todėl dabar, manau, jis tik mėgina pasitaisyti.

– Ak. – Hanos veide nušvitęs palengvėjimas jį pralinksmino. Ji atsiduso. – Turėčiau liautis dar labiau sunkinusi padėtį.

– Visiškai sutinku, – pritarė Džeikas ir vėl pradėjo ją bučiuoti. Lėtai. Švelniai. Norėdamas kiek įmanoma labiau pasimėgauti lytėjimo malonumais.

Kaip ir kaskart, geismas tarp jųdviejų įsiliepsnojo iš karto. Tačiau Džeikas sąmoningai stengėsi neskubėti ir mėgautis kiekviena minute bučiuodamas Haną.

– Džeikai, – sudejavo Hana, kai jis pagaliau atitraukė lūpas ir pradėjo lytėti kaklą. Ji truktelėjo jam už marškinių ir ėmė nagais braukyti per krūtinę. Džeikas suvirpėjo ir nurijo dejonę. – Prašau.

Neskubėk, iš lėto, – priminė jis sau.

– Hmm, dar ne.

– Ką? – gaudydama orą paklausė Hana, kai Džeikas lyžtelėjo magiškąjį trikampį tarp krūtų.

Jis sukikeno, pakėlė ją ir nunešė ant siauros lovos. Nors nebus taip patogu kaip ant plačios dvigulės, tačiau reikia tenkintis tuo, kas yra. Nusivilkęs marškinius Džeikas nurengė Haną ir tik tada atsigulė greta.

– Neskubėkime, – pasakė jis, kai Hana panoro atrišti kelnes laikančią virvelę. Jei leisis glamonėjamas, viskas baigsis labai greitai. – Noriu pamatyti ir išbučiuoti kiekvieną tavo kūno lopinėlį.

Džeikui suėmus jos krūtis Hana atsiduso ir sudejavo. Apžiodamas lūpomis rausvą spenelį jis negalėjo susilaikyti nešyptelėjęs, paskui pradėjo jį švelniai čiulpti.

Iš malonumo Hana šūktelėjo, Džeikui taip pat prireikė pastangų susivaldyti. Kelios jiems skirtos valandos atrodė kaip dovana, tačiau jis žinojo, kad jų jam tikrai neužteks.

Niekada. Jis niekada nepasisotins.

Jis mane veda iš proto, – galvojo Hana, kai Džeikas lūpomis nuslydo prie bambos.

– Džeikai, prašau, – nesigėdydama maldavo ji. Negalėjo suprasti, kodėl jis vis dar delsia. – Liaukis mane kankinti.

Džeikui nusišypsojus ji pajuto ant odos iškvepiamo oro gūsį.

– Kankinti? O aš maniau, kad tau tai teikia malonumą.

– Jei ir toliau taip elgsiesi, mirsiu, – kuo rimčiausiai pasakė ji. – Be to, neteisinga, aš taip pat noriu tave pamaloninti.

Džeikas pakėlė akis į Haną. Jo žvilgsnyje atsispindėjo vos tramdoma aistra. Apimta geismo Hana giliai įkvėpė. Šis kartas taip skyrėsi nuo pirmosios nakties.

Džeikas buvo kitoks. Rimtesnis. Labiau susitelkęs.

Vidinis balsas jai kuždėjo, kad čia vyksta šis tas daugiau nei nepasotinamos hormonų audros. Hana nenorėjo iš lėto, ji troško jo.

– Džeikai, geidžiu tavęs dabar. Prašau.

Atrodo, kad Džeikas pagaliau išgirdo Hanos maldavimą, nuvilko paskutinius jos drabužius, išsitraukė prezervatyvą ir jį užsimovęs prisitraukė ją artyn. Džeikui įėjus į vidų Haną užplūdo tokia malonumo banga, kad jai pritrūko kvapo.

Pagaliau!

Nors Hana buvo pasiruošusi laukiniam aistros proveržiui, Džeikas ir toliau judėjo lėtai, bet ryžtingai. Žvelgė jai į akis ir taip dar labiau varė iš proto.

Įtampai augant jos širdis prisipildė jausmo, kurio ji nedrįso įvardyti. Emociškai apsinuoginusi. Perregima ir pažeidžiama. Dar niekada su niekuo nejautė tokio artumo.

Tik su Džeiku. Jau antrą kartą su Džeiku.

Kai geismas išaugo iki begalybės ir nė vienas nebegalėjo susiturėti, Džeikas dusliai sušuko Hanos vardą ir abu pasiglemžė malonumo banga.

Spurdančia širdimi Hana užsimerkė ir tvirtai apsikabino jį mąstydama, kad gavo kur kas daugiau negu buvo išsiderėjusi kviesdama jį užeiti.

Tai, ką abu išgyveno, gerokai nustelbė jų pirmąją naktį. Tai buvo daug daugiau.

Klausimas: kas toliau?

Deja, Hana neturėjo drąsos paklausti.

Kai širdies ritmas tapo normalus, ją apėmė baisus nuovargis.

Maždaug po valandos Haną pažadino pranešimo gaviklio signalas. Pamiršusi, kad yra ne viena, ji kone išvirto iš lovos.

Paskui po išmėtytus drabužius apgraibomis ėmė ieškoti to įkyraus daikto. Radusi suprato, kad skamba ne jos, o Džeiko gaviklis. Netrukus ėmė pypsėti ir jos – atvežtas naujas pacientas.

– Džeikai, – skubiai tarė Hana, kai jis nesureagavo į pranešimų gaviklių garsus. Pasišviesdama telefonu ji greitai susirado apatinius, – akimirksnį situacija priminė naktį, kai slapčia mėgino išsliūkinti iš Džeiko buto. Ji užsitempė marškinėlius, bet, supratusi, kad jie Džeiko, vėl nusivilko.

Pagaliau prideramai apsirengusi Hana papurtė Džeiką už peties.

– Kelkis. Į skubios pagalbos skyrių vežamas motociklo avarijoje nukentėjęs jaunuolis.

– Grrr, – suurzgė Džeikas apsiversdamas siauroje lovoje. O Dieve, nejaugi jis visuomet rytais taip sunkiai keliasi? Kaip tada, po galais, jam pavyko baigti ordinatūrą?

– Džeikai, aš rimtai, kelkis. – Ji neketino viena gaivinti sužeistojo. Įjungusi prie lovos stovinčią lempelę Hana prisimerkė, nors šviesa buvo labai blausi.

– Aš jau, – sumurmėjo Džeikas pagaliau lipdamas iš lovos ir mėgindamas nuvyti miegą. Hanai įbrukus į rankas drabužius, Džeikas prisimerkė ir paklausė: – Sakei motociklo avarija?

– Taip. Turi paskubėti.

Ji liko sužavėta. Pabudęs Džeikas susiruošė žaibiškai. Per mažiau nei trisdešimt sekundžių jau stovėjo apsirengęs ir atrodė kaip rimtų rimčiausias gydytojas.

– Eime.

Gal jam galvoje negerai?

– Tu eik pirmas, – pasakė Hana lengvai stumtelėdama jį prie durų. – Negalime į Skubios pagalbos skyrių įžengti kartu.

Akimirką sudvejojęs jis ryžtingai linktelėjo, atidarė duris ir išėjo. Palaukusi keletą minučių Hana nusekė paskui.

Naivu buvo tikėtis, kad jiems ilgai pavyks išsaugoti santykius paslaptyje. Ypač jei ir toliau leis laiką budėjimo kambaryje.

Dabar apie tai galvoti Hana neturėjo jėgų, tad problemos sprendimą beliko atidėti vėlesniam laikui ir giliai įkvėpus žengti į skubios pagalbos punktą.

Jie, matyt, bus užtrukę ilgiau, nei Hana manė, nes nukentėjusysis jau buvo atvežtas. Džeikas ėmėsi vadovauti komandai. Ji pastebėjo, kad jis visuomet taip elgiasi, kai jaučiasi įsitempęs.

Hana atsistojo greta jo.

– Sunkiai sužeistas?

– Kol kas tiksliai negaliu pasakyti, svarbiausia, kad jis dar kovoja už savo gyvybę.

Nepaleisdama monitoriaus iš akių Hana stebėjo, kaip personalas paima iš paciento kraujo, įstato lašelinę ir atlieka bendrąją apžiūrą.

– Gydytoja Stiuart, pacientui reikia įstatyti arterinį kateterį, – pasakė Džeikas.

Haną pribloškė formalus kreipinys – ar tai dėl Ričardo? Tačiau ji akimirksniu susitelkė į pacientą. Nors nenorėjo girtis, bet ketvirtame medicinos kurse Intensyviosios terapijos skyriuje ji buvo pagarsėjusi kaip arterinių kateterių statymo ekspertė. Niekada neklysdavo.

Medicinos sesuo, stovinti šalia vežimėlio su vaistais, ištraukė sterilų dėklą, o Hana dezinfekavo vietą. Užsimovusi pirštines pamėgino užčiuopti pulsą ties stipinkauliu. Tačiau jo nebuvo justi.

– Čia nejaučiu pulso, – pasakė ji. Pažvelgusi į virš paciento galvos įtaisytą monitorių Hana įsitikino, kad širdies ritmas normalus. – Jam elektromechaninis atsiribojimas^9.

– Atlikime retorokotokiją^10, kad išvengtume širdies tamponados^11, – ramiai pasakė Džeikas.

Sutrikusi Hana pažvelgė į jį ir paklausė, ar ketina užduotį patikėti jai. Džeikas linktelėjo. Vis dar mūvėdama sterilias pirštines laukė, kol seselė atplėš pakuotę su nauja, ilgesne adata. Hanos skrandis skausmingai susitraukė. Kelis kartus ji buvo stebėjusi procedūrą, bet niekada nedarė jos pati.

Pritvirtinusi prie adatos galo švirkštą, kairiąją ranka užčiuopė įdubą ir atsargiai įstūmė adatą, tada patraukė švirkšto stūmoklį ir išsiurbė šešiasdešimt mililitrų kraujo.

– Pulsas atsirado, – pranešė medicinos sesuo. Hana iš palengvėjimo net atsiduso. Pavyko!

– Neištrauk dar adatos, – patarė Džeikas primindamas, kad pavojus nepraėjo. – Turime pasirūpinti, kad tai nepasikartotų. – Jis pažvelgė į medicinos seserį Aliciją. – Pakvieskite kompiuterinės tomografijos patarėją chirurgijos klausimais – avarijos metu nukentėjusiajam tikriausiai buvo pažeisti plaučiai ir širdis.

Tvirtai laikydama adatą Hana pritvirtino dar vieną švirkštą ir patraukė stūmoklį. Šį kartą išsiurbė tik dešimt mililitrų, tačiau adatos neištraukė. Nepajėgdama užgniaužti smalsumo, ji pakėlė akis į Džeiką.

– Iš kur žinojai, kad tai perikardinis kraujo išsiliejimas, o ne, pavyzdžiui, oro susikaupimas pleuroje? Juk yra daugybė priežasčių, dėl kurių vaikiną galėjo ištikti elektromechaninis atsiribojimas. Džeikas nežymiai kilstelėjo petį.

– Tokia diagnozė man pasirodė logiškiausia. Maniau, kad per avariją jis krūtine trenkėsi į motociklo vairą. Oro susikaupimas pleuroje buvo antra diagnozė mano sąraše, bet nuojauta sakė, kad problema susijusi su širdimi. Tačiau tai neturi reikšmės, nes būtume patikrinę viską.

Tai būtų atėmę nemažai brangaus laiko, – pamanė Hana. Kažin ar ji kada nors išmoks taip lengvai ir intuityviai priimti sprendimus? Nuoširdžiai vylėsi, kad taip.

Lūžusi kairė koja, tačiau neurologinė būsena stabili. Hana nepaliaujamai siurbė iš širdplėvės kraują klausydama, kaip Džeikas kalbasi su budinčiuoju neurochirurgu apie galimus operacijos pavojus. Žinoma, koją operuoti reikės, bet dabar buvo svarbesnių dalykų.

– Kiek kraujo jau išsiurbėte? – paklausė budintysis širdies ir krūtinės chirurgas Danjelis Fišeris.

– Septyniasdešimt penkis mililitrus, – atsakė Hana.

Fišeris linktelėjo.

– Gerai, operuosime. Man reikės jūsų operacinėje, kol atversiu krūtinę.

Hana neketino ginčytis. Ji, tiesą sakant, net norėjo lydėti pacientą į operacinę su daktaru Fišeriu. Po maždaug pusantros valandos, leidosi ieškoti Džeiko.

– Kaip sekėsi? – paklausė jis.

– Nepakartojama, – atsakė Hana. – Kraujagyslės plyšimas buvo nedidelis, daktaras Fišeris jį greitai sutvarkė. Ar ką nors praleidau?

– Ne, aplankiau Stiveną, jam viskas gerai. Turime pasiruošti vizitacijai.

Hana nustebo suvokusi, kaip greitai pralėkė laikas. Jau šešios ryto. O rodėsi, tik prieš kelias minutes ji su Džeiku rūpinosi rūko sukeltos katastrofos aukomis.

Rytinė vizitacija praėjo sklandžiai, Hana grįžo į budėjimo kambarį nusiprausti po dušu ir persirengti. Vilkėdama džinsais ir palaidine ji išėjo iš dušo kabinos ir nustebo pamačiusi Džeiką.

– Pasiruošusi eiti? – nerūpestingai paklausė jis.

Kur eiti?

– Ak, taip. – Grūsdama į kuprinę daiktus Hana pamėgino nuslėpti sumišimą.

– Pas tave ar pas mane? – paklausė Džeikas atidaręs budėjimo kambario duris.

Hana stabtelėjo ir pažvelgė į jį.

– Ketinau važiuoti namo, – sausai atsakė ji. Viena, – mintyse pridūrė.

Tikriausiai pajutęs dvejonę Džeikas nusišypsojo.

– Hana, jaučiuosi pavargęs taip pat kaip ir tu. Nenoriu nieko daugiau, tik kelias valandas pamiegoti. Tačiau esame sutarę kartu praleisti vakarą, nepamiršai?

Kaip ji galėjo pamiršti? Džeiko kvietimas vakarieniauti buvo be galo maloni staigmena.

Bet nesitikėjo, kad drauge jie praleis ir visą dieną. Dirbti kartu ligoninėje atrodė paprasta, bet rodytis dviese viešumoje visai kas kita.

Hana liepė sau atsipalaiduoti ir džiaugtis, kad Džeikas jos nesišalina po aistringos jųdviejų nakties. Vis dėlto važiuoti pas jį namo nesijautė pasirengusi.

– Pas mane.

– Gerai. – Jis nesiginčijo. Juodu nuėjo į automobilių stovėjimo aikštelę, kur stovėjo Džeiko automobilis.

– Tau derėtų važinėti į darbą metro, – papriekaištavo Hana.

– Kad išgelbėčiau planetą? – šaižiai nusijuokęs paklausė Džeikas. – Nežinojau, kad palaikai žaliuosius.

Važiuodami jie juokais ginčijosi visuotinio atšilimo tema. Rasti vietą automobiliui pastatyti nebuvo lengva, staiga Džeikas puolė į neviltį, o Hana pradėjo juoktis.

– Matai? Sakiau, kad geriau važiuoti metro.

Pagaliau už kelių kvartalų jis rado vietą.

– Ne, reikėjo važiuoti pas mane. Prie namų turiu rezervuotą vietą.

Pavarčiusi akimis Hana ištiesė ranką pasiimti kuprinės, bet Džeikas buvo greitesnis. Apėjęs automobilį jis atsidūrė šalia Hanos.

– Tikiuosi, jis čia niekam neužklius, – suniurnėjo jis.

Hanai nespėjus patikrinti, kad automobiliui nieko nenutiks, pažįstamas balsas pašaukė ją vardu.

– Hana, čia tu?

Apsunkusia širdimi ji stabtelėjo ir išvydo Tristaną. Arba Tydžėjų – taip jį vadino draugai.

Nuo galvos iki kojų apsirengęs juodai, veidas išgražintas auskarais ir smeigėmis, o ant abiejų rankų puikavosi didžiulės tatuiruotės. Iš šonų stovėjo po sėbrą, kurie taip pat vilkėjo juodai. Apstulbusi Hana jį vos pažino.

Kalėjimas brolį akivaizdžiai pakeitė. Ir ne į gera.

Džeikas nutaisė piktą veidą ir globėjiškai žengė priešais Haną, tarsi jai grėstų pavojus.

– Dinkite iš čia, – paliepė jis Tristanui ir jo draugams. – Mums nereikia bėdų.

Tristanas ir jo draugai prapliupo kvatoti, tarytum Džeiko žodžiai būtų pokštas.

Hana pažvelgė į brolį nebyliai prašydama pasitraukti.

Tačiau ar jis kada nors jos klausė?

Ne.

– Mes irgi neieškome bėdų, sesute? – tyčia garsiai pasakė Tristanas. – Liepk savo vaikinui eiti šalin. Man reikia su tavimi pasikalbėti. Akis į akį.

Nepatikliai pažvelgęs į Haną Džeikas giliai įkvėpė.

– Sesute? – šokiruotas pakartojo jis.

Džeikas sureagavo taip, kaip Hana ir tikėjosi, tačiau ji nekaltino jo. Kaip, po galais, galėjo patikėti, kad tarp jų įmanomi santykiai?

Juk viskas ir taip aišku: kartu jie nebus. Gal ir yra tos pačios profesijos atstovai, tačiau asmeniniai pasauliai priklauso skirtingoms galaktikoms.

Nors jai pavyko išlipti iš gilios duobės, kurioje augo, motina, o dabar ir brolis niekada neleis pasukti kitu keliu.

Tristano ignoruoti ji negalėjo. Net ir labai to norėdama.

Hana pasiėmė kuprinę ir nusišypsojo Džeikui dirbtine, visai nenuoširdžia šypsena.

– Atleisk, bet privalau atšaukti mudviejų pasimatymą. Turiu pasirūpinti šeimos reikalais.

9 Situacija, kai elektrokardiogramoje širdies ritmas matomas, bet pulso nėra.

10 Skysčių pašalinimas iš perikardo ertmės.

11 Kraujo susikaupimas perikardo ertmėje.

Tryliktas skyrius

Džeikas neteko žado, kai Hana užsimetusi ant peties kuprinę patraukė prie užkalbinusio vaikino ir jo sėbrų, kurie atrodė kaip tikri gaujos nariai.

Brolis?

Tyliai po nosimi nusikeikęs Džeikas susikryžiavo rankas ant krūtinės. Jis pasiryžo nepalikti Hanos vienos su trimis vyrais, kurie atrodė itin pavojingi. Vylėsi, kad bent neginkluoti. Džeikas kiek nurimo tik tada, kai sėbrai atsitraukė ir leido Hanai su broliu netrukdomai pasikalbėti.

Hana buvo minėjusi, kad jos artritu serganti motina negali dirbti ir gyvena valstybės išlaikomame būste, bet kodėl nieko nesakė apie brolį?

Ko dar nepasakė?

Ir kodėl jį tai taip neramina?

Džeikas toli gražu nesididžiavo abejonėmis, tačiau nesiliovė galvojęs, kokių paslapčių Hana turi dar. Jis sutelkė dėmesį į tyliai besišnekančius Haną ir Tristaną.

Ginčijasi? Neaišku. Nežinodamas, ką manyti, Džeikas trypčiojo nuo vienos kojos ant kitos ir nekantriai laukė sugrįžtant Hanos. Jis nustebo išvydęs, kaip ji įkiša ranką į kuprinę, išsiima piniginę ir paduoda Tristanui kelis sulankstytus banknotus.

Greitai perskaičiavęs pinigus vaikinas įsikišo juos į juodų plačių kelnių kišenę.

– Ačiū, sesute. – Be didelio entuziazmo viena ranka apkabino seserį ir nuėjo pas draugus. Kai visi trys pasuko priešinga kryptimi, Džeikas nuleido rankas ir giliai įkvėpė.

Hana atsisuko. Kilstelėjo smakrą, bet nieko nepasakė.

– Kodėl nesakei, kad turi brolį? – pagaliau nutraukė tylą Džeikas stengdamasis, kad jo balsas neskambėtų kaltinamai. Ji nesupranta, kaip jis trokšta ja pasitikėti.

Kaip jam reikia pasitikėjimo.

Hana gūžtelėjo pečiais.

– Apie šeimą kalbėti nelengva. Girdėjai, kaip šnekėjausi su Devonu? Kalbėjau iš patirties. Tristano patirties. Jį ką tik paleido iš kalėjimo. Dabar dėl įrašo byloje brolis negali susirasti darbo.

Kalėjimas. Sunkus nusikaltimas. Džeikas stengėsi neparodyti, koks yra apstulbęs. Nieko nuostabaus, kad ji davė jam pinigų.

– Tau turėtų būti nelengva.

Hana šaižiai nusijuokė.

– Taip, bet ar nemanai, kad Tristanui dar sunkiau? Klausyk, Džeikai, jaučiuosi pavargusi ir noriu pabūti viena. Aš... tau paskambinsiu vėliau, gerai?

Jam nespėjus susivokti, Hana atsirakino daugiabučio duris ir dingo.

Grįžęs į Gregoro butą Džeikas kelis kartus mėgino skambinti Hanai, bet ji nekėlė ragelio, tad paliko balso žinutę, kurioje prašė paskambinti. Vis dar negalėdamas atsigauti po netikėtų įvykių, Džeikas išsitiesė ant lovos ir įsistebeilijo į lubas.

Jis negalėjo suvokti, kaip Hana, kamuojama tokių šeimos problemų, sugebėjo baigti keturis parengiamosios mokyklos kursus, keturis kursus medicinos universitete ir dabar mokytis ordinatūroje. Ką jau kalbėti apie tai, kad dar privalėjo remti šeimą finansiškai.

Žinodamas apie Hanos praeitį ir sunkumus, kuriuos jai teko įveikti siekiant tikslo, Džeikas ja žavėjosi dar labiau.

Tačiau jį neramino tai, kad ji nepatikėjo savo paslapčių.

Sąžiningumas jam labai svarbus. Greičiausiai dėl Elės, kuri nuo pat pradžių melavo. Džeikas ją mylėjo, bet ji jo ne. O kai jie išsiskyrė, paskleidė siaubingus gandus ligoninėje ir pavertė jį kvailiu.

Kad ir kaip Džeikas sielvartavo tada, dabar jam buvo kur kas skaudžiau. Hanai jis buvo neabejingas. Atvėrė jai širdį ir abejojo, ar nebus padaręs dar vienos siaubingos klaidos.

Išlipęs iš lovos Džeikas dar kartą surinko jos numerį vildamasis, kad atsilieps. Bet ir vėl jokio atsako. Gal jau miega?

Ne, negali būti. Kuo ilgiau Hana tylėjo, tuo aiškiau jam darėsi, kad ji nė neketina atskambinti. Nei dabar, nei vėliau.

Niekada.

Hana nutraukė su juo santykius.

Nors Džeikui ji buvo svarbi, jai, matyt, jis nieko nereiškė. Skirtingai nei su Ele, dėl santykių su Hana buvo kaltas tik jis pats.

Liguistas praradimo jausmas nepaliko Džeiko ramybėje. Likimas iš jo šaipėsi. Jis bandė lyginti Haną su Ele, bet pasirodo, kad skirtingesnių žmonių ir būti negali.

Hana jo nesusirado. Ji nepuolė su juo flirtuoti vos sužinojusi, kad jis – prižiūrintysis gydytojas. Atvirkščiai, žengė žingsnį atgal.

Nes gėdijosi praeities ir brolio.

Džeikas pats nesistengė išgauti tiesos. Išgirdęs Hanos pokalbį su suimtu pacientu Devonu, neprašė jos paaiškinti. O privalėjo.

Privalėjo patikinti ją, kad ir kas būtų, jo jausmai nepasikeis.

Kovodamas su pasibjaurėjimu savimi, Džeikas negalėjo užmigti. Dar kartą pažvelgė į telefoną ir nusivylė pamatęs, kad Hana neatsakė į jo žinutę. Net jei nuspręstų grįžti prie jos namų ir belstis tol, kol būtų įleistas, nepriverstų jos atvirauti.

Nors mintis Džeikui atrodė viliojanti, jis žinojo, kad mandagiai išklausiusi Hana vis tiek išprašytų jį lauk. Atsisėdęs jis įsijungė kompiuterį ir atsiduso. Vakar per vakarienę, Gregoras pasiteiravo, kaip jam sekasi ieškoti buto. Tai buvo tarsi užuomina, kad laikas susirasti gyvenamąją vietą.

Kadangi šiai ir kitai nakčiai Stiveno Vaito pamainai jis buvo radęs kitą gydytoją, be to, žlugo planai su Hana, savaitgalis buvo laisvas.

Gal ieškodamas buto atsiribos nuo minčių apie tai, kaip sumovė santykius su Hana. Paieškas Džeikas pradėjo nuo nemokamos skelbimų svetainės, kurioje buvo daugybė nekilnojamojo turto skelbimų. Rado vos kelis pardavimo pasiūlymus, tad įniko į nuomos skiltį. Gerai nepažinodamas Čikagos ir nežinodamas, kur norėtų gyventi, pirkti Džeikas neskubėjo. Nuomotis būtų paprasčiau, be to, ilgainiui galėtų rasti tai, ko nori.

Daugumoje skelbimų buvo ieškomi bendranuomiai, tačiau Džeikas nenorėjo su niekuo dalytis būstu. Vienas skelbimas vis tik patraukė akį.

Skubiai išnuomojamas dviejų kambarių butas buvusiame Breidistryto sandėlyje, Breidi ir Vebsterio gatvių kampe. Ieškomas bendranuomis arba butą galiu pernuomoti. Susidomėjus skambinti telefonu 55 57 810.

Norėdamas įsitikinti, kad nesapnuoja, Džeikas dar kartą perskaitė skelbimą. Tačiau Hanos numerį pastarąsias kelias valandas buvo rinkęs tiek kartų, kad akimirksniu pažino. Tai tikrai jos butas. Hana ieškojo bendranuomio arba ketino visai atsisakyti buto.

Žiūrinėdamas nuotraukas Džeikas nenoriai ėmė šypsotis. Hanos bute jis buvo tik kartą ir tai per daug įsijautęs į bučinį, kad spėtų apsidairyti aplinkui. O dabar susižavėjo jo eklektiškumu.

Jis mėgino paskambinti dar kartą, bet vėl įsijungė balso paštas. Netrukus tyrinėdamas nuotraukas Džeikas ėmė kurpti planą.

Vienaip ar kitaip, jis privers Haną su juo pasikalbėti.

Pamiegojusi kiek daugiau nei valandą Hana išsiropštė iš lovos.

Kaskart užmerkusi akis ji regėjo priblokšto Džeiko veidą, kai jis suvokė, kad tatuiruotas ir auskaruotas jaunuolis yra jos brolis.

Blogesnio laiko pasirodyti Tristanas nebūtų galėjęs pasirinkti. Nors ar apskritai atsirastų tinkamas laikas jiedviem su Džeiku susitikti? Hana nuoširdžiai tuo abejojo.

Džeiko kaltinti ji negalėjo. Jam svetimas pasaulis, kuriame ji užaugo. Geriausia būtų visa tai pamiršti. Pamiršti Džeiką. Paėmusi mobilųjį telefoną Hana pamatė praleistus jo skambučius. Pirštai norėjo spausti skambinimo mygtuką, bet sveikas protas neleido.

Pamiršk jį!

Skrandis urzgė iš alkio, todėl padėjusi telefoną Hana nuėjo šaldytuve susirasti ko nors užvalgyti. Susiraukė pamačiusi tuščias lentynas. Šaldytuve gulėjo pusė gūžės parudavusių salotų, stiklainis raugintų agurkų ir pustuštis šampano butelis, kurį su Mardže gėrė sužadėtuvių proga.

Viskas.

Supratusi, kad maistas pats ant lentynų magiškai neatsiras, Hana atsiduso ir uždarė dureles – kito mėnesio pinigus, skirtus maistui, atidavė Tristanui.

Pasiraususi spintelėje Hana rado pusę dėžutės kvietinių traškučių. Skonis buvo tarsi kartono, bet vis tiek suvalgė juos užsigerdama vandeniu iš čiaupo. Skrandį veriantis alkio jausmas atlėgo.

Padėtis nėra tokia jau prasta, kaip atrodo. Tikrai ne tokia kaip vaikystėje. Ligoninėje, prisisegusi kortelę su vardu, ji gali pavalgyti nemokamai, – jeigu tikrai pasidarys striuka, pasinaudos tuo dažniau.

Nors laisvąjį savaitgalį ji tikrai netroško važiuoti į ligoninę, bet bent jau turėjo iš ko rinktis. Geriau nei gulėti namie, žiūrėti į lubas ir eiti iš proto. Sužinojusi, kad Mardžė išsikrausto, Hana visų pirma atsisakė kabelinės. Televizoriaus ji ir taip neturi kada žiūrėti.

Bet dabar nėra ir interneto. Norėdama patikrinti, ar niekas nesusidomėjo jos skelbimu dėl buto, turės prisijungti prie elektroninio pašto darbe.

Ji siūlė įsikraustyti Andrėjai, bet ji gyvena su vaikinu, todėl atsisakė.

Hanos žvilgsnis vėl nukrypo į telefoną. Atsiduso pagalvojusi, kad ilgai Džeiko ignoruoti vis tiek nesugebės. Galų gale jie juk bendradarbiai. Privalo jam paskambinti ir pranešti, kad jų santykiai – ar kaip tai pavadinti – baigti. Ji nemanė, kad Džeikas labai nusimins, ypač dabar, kai sužinojo apie Tristaną.

Be to, ji, matyt, visai pametė galvą, jei tikėjosi, kad pirmametė ordinatorė sugebės išlaikyti tokio vyro kaip Džeikas, Traumatologijos skyriaus vedėjo, dėmesį. Jie yra visiškai skirtinguose karjeros lygmenyse.

Kaip ir asmeniniame gyvenime.

Akyse pradėjo tvenktis ašaros, bet Hana jas skubiai nusibraukė. Nuo staiga užplūdusios vienatvės sugniaužė širdį, prireikė kelis kartus giliai įkvėpti, kad nepasiduotų nevilčiai. Tai juk juokinga. Negali būti, kad per tokį trumpą laiką ji įsimylėjo Džeiką Holtą.

Vis dėlto Hana įsimylėjo.

Mylėjo Džeiką.

Šniurkštelėjusi nosimi liepė sau liautis. Nuo kada verkimas ir skandinimasis nevilty ką nors išsprendė? Išgyvens, kaip išgyveno dirbdama du darbus ir tuo pat metu studijuodama medicinos universitete.

Tereikia liautis galvoti apie praradimus. Ir susitelkti į tai, kas jau pasiekta.

Pasiryžusi suimti save į rankas Hana atsistojo ir sviedė į šalį tuščią traškučių dėžutę. Laikas nešdintis iš buto. Gal nuvažiuoti į ligoninę? Pasižiūrėti, kaip gaivinami pacientai? Ko nors išmokti?

Padoriai pavalgyti.

Kai suskambo mobilusis, Hana akimirksniu pagalvojo, kad tai Džeikas, tačiau pamatė nepažįstamą numerį. Nurijusi nusivylimą pakėlė ragelį.

– Alio.

– Labas, aš... skambinu dėl buto.

Balsas atrodė keistai prislopęs, tačiau Hana į tai per daug nekreipė dėmesio. Ji džiaugėsi, kad taip greitai kažkas atsiliepė į skelbimą, kurį įdėjo vakar ryte prieš eidama į darbą.

– Puiku. Ar norėtumėte nuomoti butą? – Kuo daugiau Hana apie tai galvojo, tuo labiau troško atsikratyti finansinės nuomos naštos. O jei nesutars su nauju bendranuomiu? Viskas prasidėtų vėl iš naujo.

Be to, ji jau buvo radusi kelis gerokai pigesnius, mažyčius butukus. Žinoma, geriant kavą rytais trūks virš Mičigano ežero kylančios saulės vaizdo, bet maistas šaldytuve taip pat būtų neblogai.

– Taip. Kada galėčiau jį apžiūrėti?

Mąstydama Hana trumpam nutilo.

– Savaitgalį būsiu namie, sakykite, kada jums patogu.

– Galėčiau atvažiuoti po valandos.

Po valandos? Taip greitai? Hana pasistengė, kad jos žodžiai skambėtų kuo entuziastingiau.

– Puiku. Tai netrukus pasimatysime.

Jis taip greitai padėjo ragelį, kad Hana nespėjo paklausti vardo. Žinau bent tiek, kad vyras, – pagalvojo ji.

Tai, kad galbūt netrukus išnuomos butą, suteikė Hanai energijos. Ji nusiprausė veidą vildamasi, kad paraudusių akių svečias nepastebės, paskui susitvarkė kambarį. Prieš išsikraustydama Mardžė buvo iššveitusi vonios kambarį, tad juo rūpintis nereikėjo.

Kai beveik lygiai po valandos pasigirdo durų skambutis, Hana paspaudė laukujes duris atidarantį mygtuką. Po kurio laiko pasigirdo beldimas į duris. Ji persibraukė šviesius plaukus ir prieš atidarydama duris plačiai išsišiepė.

Netrukus šypsena dingo.

– Džeikai? Ką čia veiki?

Tarsi bijodamas, kad Hana užtrenks prieš nosį duris, Džeikas žengė į vidų.

– Tiesą sakant, atvykau dėl buto. Susitarėme susitikti, pameni? Galiu apžiūrėti?

Hanos žandikaulis atvipo, tačiau Džeikas įdėmiai dairydamasis po svetainę atrodė nusiteikęs rimtai. Ji nesumojo, ką atsakyti, kai jis perėjęs kambarį pažvelgė pro didžiulius langus.

– Neblogas vaizdas, – sumurmėjo.

Hana susikryžiavo rankas ant krūtinės ir prisimerkė. Kodėl jis taip elgiasi? Juokauja? Ji tam visai nenusiteikusi.

– Puikiai žinai, kad vaizdas pro tavo langus kur kas gražesnis. Džeikai, surimtėk. Juk neketini nuomotis šio buto. Jau turi prašmatnų būstą.

Džeikas žvilgtelėjo į ją per petį.

– Tas butas ne mano. Jis priklauso Gregui Metjusui. Apsistojau ten, iki kol rasiu kur gyventi.

Stiklo ir chromo pilis, kuri jai iš karto nepatiko, yra Chirurgijos skyriaus vedėjo? Tikrai? Hana žvelgė į Džeiką negalėdama apsispręsti, tikėti juo ar ne.

Bet jis toliau dairėsi aplinkui, tarsi iš tikrųjų domėtųsi butu. Kai įėjo į virtuvę ir atidarė šaldytuvą, Hana stengėsi nesusigūžti.

– Butas išnuomojamas kartu su buitine technika, – skubiai tarė ji.

– Hmm. – Laimei, Džeikas nutylėjo apie šaldytuvo turinį, tačiau šniukštinėti nesiliovė. Nepraleido nė vienos spintelės ir stalčiaus.

Jai buvo nesmagu stebėti, kaip jis landžioja po visus jos namų kampus.

– Viršuje du miegamieji? – paklausė jis rodydamas į laiptus.

– Hm, taip. Gali apžiūrėti. – Ji jokiu būdu neketino eiti drauge su Džeiku į miegamuosius. Jau ir taip buvo sunku bendrauti neutraliai.

Hana jautėsi šiek tiek nusivylusi, kad jam iš tiesų rūpi butas. Arba jis puikiai apsimeta, jog šis jį domina.

Džeikas elgėsi taip, tarsi jųdviejų nakties nė nebuvo.

O ji niekaip negalėjo nusikratyti prisiminimų.

– Ačiū. – Džeikas ėmė lipti į viršų.

Hana ištempusi ausis klausėsi, kaip jis vaikšto po kambarius. Mardžės kambarys buvo visiškai tuščias, todėl Džeiko batų kaukšėjimas į kietmedžio grindis buvo aiškiai girdimas.

Taip pat girdėjosi atveriamų ir vėl užveriamų spintų durų garsai. Vėl žingsniai. Pasuko į vonios kambarį. Nejaugi jis išties nori taip nuodugniai apžiūrėti? Hana nežinojo, ką ir galvoti. Galiausiai Džeikas nusileido žemyn.

– Imu.

– Atsiprašau? – Ji tikriausiai ne taip išgirdo. O gal taip? Džeikas – Traumatologijos skyriaus vedėjas. Jis rastų kur kas geresnį butą.

Prabangesnį. Tokį, kaip ta stiklo ir chromo pilis, kuri – Hana ligi šiol tuo šventai tikėjo – priklausė jam. Be abejonės, kur nors galėtų rasti parduodamą prašmatnų butą.

– Būstas nuostabus, mielas ir erdvus. Išplanavimas nepakartojamas. Imu.

Keturioliktas skyrius

Hana sutrikusi žvelgė į Džeiką. Jis net nepasidomėjo, koks nuomos mokestis. Kita vertus, gal jau susisiekė su tarpininkais ir susižinojo visą informaciją.

– Ak, gerai. Puiku. Tai iš tiesų... puiku.

– Ar neprieštarausi, jei smulkmenas aptarsime per vakarienę? – paklausė Džeikas dalykiškai, tarsi jie būtų tiesiog pažįstami, o ne meilužiai. Jo atsainus tonas veikė taip, lyg per juodą lentą slystančių nagų garsas. – Mirštu iš alkio. Seniai valgiau, sprendžiant iš tavo šaldytuvo turinio – tu taip pat.

– Kodėl gi ne? – Gal Džeikas tikisi, kad jie pratęs ten, kur sustojo? O gal ieško mandagaus būdo, kaip nutraukti santykius? Nuo šios minties Hanai pasidarė bloga, tačiau nusprendė, jog geriau pasikalbėti tuoj pat nei ligoninėje per darbo savaitę.

Ji jautėsi taip, tarsi kas mėgintų išplėšti širdį iš krūtinės, bet galėjo apsimesti, kad viskas gerai.

Pastaraisiais metais Hana įgijo nemažai patirties apsimetinėdama, kad gyvenimas yra gražus. Tik taip sugebėjo ištverti vidurinės, koledžo ir medicinos universiteto metus. Vakarienė su Džeiku niekuo nesiskirs nuo likusio jos gyvenimo.

– Važiuodamas už kelių kvartalų nuo čia mačiau itališką restoranėlį, atrodė visai neblogas, – pasakė Džeikas. – Norėtum?

Hana tiksliai žinojo, apie ką jis kalba.

– Pas Antonijų puikus maistas, – tepasakė ji eidama durų link.

– Štai kaip, esi jame buvusi? – paklausė Džeikas, kai jie laukė lifto.

– Taip. – Jausdamasi nejaukiai Hana žengė į vidų ir, kol liftas dardėjo į pirmą aukštą, visą laiką stovėjo įbedusi akis į duris. – Gyvenu čia jau šešerius metus.

– Šešerius metus? Tikrai? – Džeikas iš nuostabos kilstelėjo antakius. – Ar universiteto praktiką taip pat atlikai Čikagos ligoninėje?

– Ne, tik baigiau Čikagos universiteto medicinos mokyklos studijas. – Kodėl jai staiga ėmė rodytis, lyg kalbėtųsi su nepažįstamu žmogumi? Keista, kad juodu tiek mažai vienas apie kitą žino.

Nenuostabu, jog jiems nepavyko.

Išėjusi į lauką Hana ėmė spėlioti, ar jis atvažiavo automobiliu. O gal jau suprato, kad čia nėra kur jo pastatyti? Automobilio Hana neturėjo ne tik dėl pinigų trūkumo. Gal vis dėlto reikėtų Džeiką perspėti, kad čia nėra stovėjimo aikštelės? Kažin ar tada jis persigalvotų dėl nuomos?

Nors tokia mintis neturėjo jos pradžiuginti, vis dėlto gerokai praskaidrino nuotaiką.

– Ar nemanai, kad šiandien puikus vakaras pasivaikščioti? – paklausė Džeikas, tarsi būtų perskaitęs Hanos mintis. – Pas Antonijų vos už dviejų kvartalų į šiaurę nuo čia.

Hana puikiai žinojo, kur yra restoranas, todėl nieko nesakiusi pasileido eiti. Jų rankos netyčia susilietė ir Hana truputį atsitraukė. Ji jautė, kad Džeikas į ją žiūri, bet ir toliau nekreipdama dėmesio į jį žvelgė tiesiai.

Visą kelią tarp jųdviejų tvyrojo nejauki tyla.

– Hana, mieloji, kaip laikaisi? – ponia Džina pasitiko ją šiltu apkabinimu. Mokydamasi parengiamojoje mokykloje Hana čia dirbo padavėja, tačiau nors vieta buvo labai miela, iš arbatpinigių pragyventi nepavyko. Ne taip kaip Satin, džentelmenų klube. Arbatpinigiais padavėjos ten, žinoma, būdavo apdovanojamos todėl, kad vaikščiodavo ne itin kukliai apsirengusios, be to jas dar būdavo galima pagrabalioti už sėdynės.

– Gerai, Džina, ačiū. Čia mano draugas Džeikas Holtas. Džeikai, tai Antonijaus žmona Džina.

– Draugas, sakai? – moteris įdėmiai nužvelgė Džeiką. Hana suprato, kad restorano savininkė spėjo padaryti išvadą juodu esant daugiau nei draugus. Laimei, mažam restoranėliui klientų netrūko, tad Džina neturėjo laiko šnekučiuotis ir šelmiškai mirktelėjusi nuvedė juos prie stalelio kampe.

– Gal taurę vyno, Hana? – žiūrinėdamas valgiaraštį paklausė Džeikas.

– Ne, ačiū. – Vynas šį susitikimą neabejotinai paverstų pasimatymu. Bet jis juk buvo dalykinis.

– Liaukis, užsakysiu butelį, išgersime. Esu nusiteikęs švęsti.

Hana gūžtelėjo pečiais ir nusišypsojo. Deja, švęsti ji buvo nenusiteikusi. Nors galėtų. Nuo šiol bent jau finansiškai palengvės, nereikės sukti galvos dėl didžiulio nuomos mokesčio.

Tad kodėl jaučiasi taip apgailėtinai?

Apsisprendusi užsisakyti mėgstamiausią patiekalą – spagečius su mėsos maltinukais – Hana laukė, kol Džeikas baigs nagrinėti valgiaraštį, kurį ji mokėjo atmintinai.

Kai užsakymai buvo pateikti, Džeikas atsilošė kėdėje ir pakėlė taurę:

– Už naują pradžią, – pasakė.

– Iš tiesų, – sumurmėjo Hana stengdamasi atrodyti optimistiškai ir gurkštelėjo vyno. Jis buvo pasakiško skonio, Hana vos susilaikė neišgėrusi visos taurės vienu mauku.

Kurį laiką žvelgęs į taurę Džekas pagaliau pakėlė akis į Haną.

– Į Čikagą atvykau pradėti naujo gyvenimo. Mineapolyje draugavau su moterimi, kurios vienintelis tikslas buvo ištekėti už prižiūrinčiojo gydytojo. Jai rūpėjo tik visuomeninė padėtis, o ne jausmai.

Apstulbusi Hana atsilošė kėdėje. – Prisiekiau sau daugiau nesusitikinėti su bendradarbėmis. Kai nutraukiau santykius su Ele, ji pasirūpino, kad visas ligoninės personalas sužinotų, koks esu niekšas.

– Ne, Džeikai. – Ji nesileis mulkinama. – Visi, kas tave pažįsta, nepatikėtų tokiomis paskalomis.

Džeiko lūpas iškreipė vos pastebima šypsena.

– Ačiū, Hana. Tikriausiai pats nusipelniau to, nes buvau visiškas kvailys. Tačiau ne tai svarbiausia.

Ne tai svarbiausia? Hana sulaikė kvapą ruošdamasi išgirsti blogiausią naujieną. Dabar jis pasakys, kodėl jų santykiai negalimi.

Tarsi ji pati to nežinotų.

– Hana, pasielgiau negerai. Seniai turėjau pasakyti tiesą. Nuoširdžiai gailiuosi, kad sudariau įspūdį, jog gėdijuosi tavęs.

– Nesudarei, – paprieštaravo Hana.

Džeikas susimąstė.

– Manau, kad sudariau. Tikriausiai pagalvojai, jog nusiminiau sužinojęs, kad turi tokį brolį, tačiau problema slypi ne čia.

Nieko nesuprasdama Hana tik spoksojo į Džeiką.

– Džeikai, neprivalai aiškintis. Viską suprantu. Be abejo, Tristanas padarė klaidų. Galiu tik viltis, kad iš jų pasimokė. Tačiau suprantu, jog nenori būti šalia tokio žmogaus.

Džeiko akyse blykstelėjo pyktis.

– Liaukis. Gal mūsų santykių pradžia ir nebuvo itin gera, bet manau, pažįsti mane pakankamai, kad suprastum, jog nesu snobas. Brolis – tavo šeima. Suprantu. Nusiminiau tik dėl to, kad anksčiau apie tai nepapasakojai. Paskui suvokiau, kad pats esu dėl to kaltas, nes stengiausi išlaikyti atstumą tarp mūsų. Verčiau elgtis taip, tarsi turėtume nuo visų slėptis. – Jis atsiduso ir staigiai persibraukė plaukus. – Tai štai, ilgiau nebenoriu slapstytis.

– Nebenori? – nustebo Hana pajutusi menką vilties spindulėlį. Paskui susiraukė. Ar jis tikrai sako tai, apie ką ji galvoja?

– Ne. Hana, suteik man dar vieną galimybę. Pažadu, šį kartą viskas bus kitaip.

Apstulbusi ji nesugebėjo ištarti nė žodžio. Net nežabotose fantazijose neįsivaizdavo, kad pokalbis gali pasukti tokia linkme. Pradėjo spėlioti, ar tik čia nebus kaltos bemiegės naktys?

Ar jis tikrai prašo dar vienos galimybės? Būti su ja? Kodėl?

Hanai nespėjus nieko atsakyti padavėja patiekė maistą. Dėkinga už sutrukdymą ji kibo į paprastai dieviško skonio spagečius su mėsos maltinukais. Tačiau šį vakarą atrodė, tarsi valgytų pjuvenas.

– Tai kada planuoji kraustytis? – netikėtai paklausė Džeikas. – Ar jau radai naują butą?

Hana pasijuto keistai. Vieną akimirką jis prašo antros galimybės, o kitą vėl grįžta prie nuomos temos.

– Ne visai, bet galiu prisitaikyti prie tavęs. Jei nori persikraustyti rugpjūčio pirmą, iki tol, manau, rasiu kur gyventi.

– Kaip suprantu, išsikėlė tavo draugė? – pasidomėjo Džeikas.

– Taip. Mardžė yra farmacininkė, neseniai baigė doktorantūrą. Ji išteka, todėl nusprendė apsigyventi drauge su sužadėtiniu Brajenu. – Hana ir pati nesuprato, kodėl Džeikui visa tai pasakoja. Ji vis negalėjo atsigauti nuo minties, kad jis prašo dar vienos galimybės.

Tikriausiai bus neteisingai supratusi.

– Suprantu. Norėčiau įsikraustyti kaip galima greičiau, bet jei tau reikia dar mėnesio, mielai sumokėsiu už pirmojo mėnesio nuomą ir pagyvensiu kolegos bute, iki rasi tinkamą būstą.

Hana pervėrė Džeiką nuožmiu žvilgsniu. Sumokės pirmojo mėnesio nuomą? Kodėl turėtų taip pasielgti?

– Man nereikia tavo išmaldos, Džeikai.

– Tai ne išmalda, Hana, – paprieštaravo jis. – Manyk, kad tai saugumo garantas.

Hana neketino leistis kvailinama.

– Ne, ačiū. Rugpjūčio pirma tinka kuo puikiausiai. Esu tikra, kad iki to laiko rasiu, kur gyventi.

Hana dar labiau nustebo, kai Džeikas ištiesė ranką per stalą ir paėmė josios.

– Hana, aš rimtai. Nebedėk daugiau skelbimų. Persikraustysiu tik tada, kai tu būsi pasirengusi. Nėra kur skubėti.

Hanai knietėjo leptelėti, kad jis pats paskubėjo priimti sprendimą dėl jos buto nuomos, tačiau persigalvojo.

Juk ji elgėsi neką protingiau. Argi ne pati nėrė į santykius lyg galvą pametusi? Argi nesileido užvaldoma nuo pat akimirkos, kai tik susipažinę iškart nuvažiavo į butą.

Iš tiesų, galėjo kaltinti tik save.

Hana susitelkė į spagečius ir maltinukus apsimesdama, kad nesijaučia taip, tarsi pasaulis dužtų į šipulius.

– Bent jau neskubėk išsikraustyti, – patarė Džeikas ir paprašė padavėjos sąskaitos. – Gerai pagalvok, kur norėtum gyventi.

Hanai beliko bejėgiškai linktelėti. Ji žinojo, kad įstengs galvoti tik apie Džeiko ketinimą persinuomoti butą ir prašymą suteikti antrąjį šansą.

Po savaitės Hana rado mažą ekonomišką butą, kuris atsiėjo pigiau nei būtų tekę mokėti perpus su bendranuomiu už senąjį.

Ekonomiški daugiabučiai buvo tolokai nuo artimiausios metro stoties, bet Hana nusprendė, kad kaip nors išgyvens keldamasi valanda anksčiau.

Tačiau atėjus rugpjūčio pirmajai – laikui, kai reikėjo pasirašyti naują nuomos sutartį, – ji jautėsi sutrikusi. Pareiškė vadybininkui, kad nori šiek tiek pagalvoti.

Kas nutiko? Hana nenorėjo Džeiko išmaldos; nors jis ir mėgino tai pavadinti gražiau, vis tiek tai buvo išmalda.

Hanai pakilus iš metro stoties į gatvę ėmė smarkiai lyti. Įtraukusi galvą ji leidosi bėgti link savo naujųjų namų.

Ir kone kaktomuša susidūrė su Tristanu.

– Labas, sesute, – pasisveikino jis.

Jį pamačius Hanos skrandis skausmingai susitraukė. Nors brolį nuoširdžiai mylėjo, daugiau pinigų duoti nebegalėjo. Na, šį kartą bent jau buvo vienas. Hana prisivertė nusišypsoti.

– Sveikas, Tristanai. Kaip laikaisi?

– Gerai. Labai gerai. – Jis atrodė neįprastai laimingas. – Spėk! Gavau darbą.

Kiaurai permirkusi Hana akimirką stovėjo ir mėgino suvokti žinią.

– Tikrai?

– Tikrai. Juk žinai, kad visada mėgau krapštytis prie automobilių... – Hanai linktelėjus jis tęsė: – Vaikinas, kuriam priklauso garažas Penktosios ir Elm gatvių sankryžoje, turi sveikatos problemų ir pats nebegali dirbti, todėl pasamdė mane mechaniku. Pradedu nuo pirmadienio.

Hanos širdį užliejo viltis ir ji plačiai nusišypsojo.

– Tikrai? Tristanai, tai puiki žinia!

– Na, norėjau, kad žinotum. Mama pasakojo, kaip sunkiai tau tenka dirbti ir kaip labai jai padedi. Tai privertė mane susimąstyti ir ko nors imtis, kad vėl nepakliūčiau į kalėjimą.

Iš tiesų? O Hana manė, kad mama nepritaria jos karjerai. Suvokusi, kad šeiminės problemos tebuvo jos pačios kaltė, pajuto deginantį gėdos jausmą. Prisiekusi būti geresne dukra ji stipriai apsikabino brolį.

– Labai dėl tavęs džiaugiuosi, Tristanai. Rimtai.

Kadangi šalia nebuvo Tristano sėbrų, jis atsakė seseriai tokiu pat stipriu ir nuoširdžiu apkabinimu.

– Aš taip pat. Ačiū, sesute. Už viską.

Ašaros ėmė plūsti veidu sumišusios su lietaus lašais, bet Hana nekreipė į jas dėmesio. Ji jautėsi taip, lyg ką tik būtų laimėjusi loterijoje.

– Nėra už ką.

Brolis nuėjo, o ji, slėpdamasi nuo lietaus, nėrė į daugiabučio vidų ir virpėdama nuo šalčio pakilo liftu į viršų. Net būdama kiaurai šlapia Hana jau seniai nesijautė taip gerai.

Galbūt jos šeimos likimas vis dėlto gulė ne ant jos vienos pečių. Bet net jei ir taip, argi jie nėra to verti?

Žinoma, verti.

Galbūt ir Džeikas vertas dar vienos galimybės.

Nekreipdamas dėmesio į lietų ir rankoje laikydamas didžiulę dėžę, Džeikas paspaudė Hanos durų skambutį.

– Kas ten?

– Aš, Džeikas.

– Ak, taip. Įeik. – Hanos balsas skambėjo taip, tarsi ji būtų visai nenustebusi, nors darbe jis minėjo norįs persivežti pas ją kai kuriuos daiktus.

Gal ji persigalvojo dėl kraustymosi? Džeikas nuoširdžiai vylėsi, kad nepersigalvojo. Jam be galo patiko šis butas, įrengtas buvusio sandėlio patalpose. Hanai atidarius duris Džeikas šyptelėjo.

– Sveika, Hana, – pasisveikino jis ir pastatė tarpduryje dėžę.

– Nesitikėjau, kad per tokį lietų imsi gabenti daiktus. Rytoj juk bus saulėta.

– Man lietus netrukdo, – nuramino ją Džeikas. Nors žinojo, kad daiktus pradėjo vežti taip anksti tik todėl, kad galėtų pabūti su Hana be pašalinių. Ne darbe. Pastarąsias kelias dienas jie beveik neturėjo laiko pasikalbėti. Jis ilgėjosi jos.

– Radau, kur gyventi, – pranešė Hana. – Gera žinia ta, kad galiu įsikelti jau nuo rugpjūčio pirmos.

Jos balsas skambėjo keistai – linksmumas pynėsi su aiškiai pastebimu liūdesiu.

– Hana, sakydamas, kad galiu sumokėti už kito mėnesio nuomą, kalbėjau rimtai – noriu, kad rastum tikrai tinkamą butą.

– Sakiau, kad nenoriu būti šelpiama, – susikryžiuodama rankas ant krūtinės ir ryžtingai kilstelėdama smakrą pasakė Hana.

– O aš sakiau, kad tai tiesiog saugumo garantas. Gregas iš manęs pinigų neima, tai kodėl negalėčiau sumokėti už pirmo mėnesio nuomą? – nenusileido Džeikas.

– Džeikai, liaukis, – nuvargusiu balsu paprašė Hana. – Liaukis apsimetinėti. Norėčiau, kad elgtumeisi su manim kaip su sau lygia, o ne kaip su žmogumi, kurį reikia šelpti.

Išsigandęs Hanos žodžių Džeikas papurtė galvą.

– Hana, neteisingai mane supratai.

– Tikrai? O kokie gi tavo ketinimai?

Kai ji šitaip atvirai paklausė, Džeikas privalėjo sąžiningai atsakyti.

– Mūsų mėnuo Traumatologijos skyriuje netrukus baigsis. Butas man tebuvo dingstis su tavimi ir toliau matytis.

Hanos akys iš nuostabos išsiplėtė.

– Kodėl?

– Hana, prašiau tavęs suteikti dar vieną galimybę, – susierzinęs pradėjo aiškinti Džeikas. – Ką manei? Kad kartu praleistas laikas tebuvo mėnesio romanas?

– Tu rimtai apie tai kalbėjai? – Priblokšta Hana susmuko ant sofos. – Maniau, kad pasakei tai tik dėl to, kad sužinojai apie mano brolį.

Akimirką Džeikui teko užgniaužti panikos priepuolį. Nejau ir vėl bus padaręs tą pačią klaidą – pamilęs žmogų, kuris negali jam atsakyti tuo pačiu?

– Aš nepersigalvojau, – lėtai pasakė jis ir priėjo arčiau norėdamas atsisėsti greta. – Tenorėjau duoti laiko, kad susivoktum, ką jauti.

Matydamas Hanos akyse blykstelint viltį, Džeikas įgavo drąsos kalbėti toliau. Hana – ne Elė. Tuo jis įsitikindavo kaskart atsidūręs šalia jos.

Jis nesiruošė slėpti jausmų.

– Hana, aš tave myliu.

– Ką?! – Išvydęs apstulbusį Hanos veidą Džeikas vos neprapliupo juoku. Tačiau vis dar turėjo išsiaiškinti, ką ji jam jaučia. – K-kaip tai įmanoma? Tu manęs beveik nepažįsti. Susipažinome vos prieš mėnesį.

Džeikas ją pažinojo daug geriau nei kada manė pažįstąs Elę. Hana – viskas, ko jis kada nors geidė, ir dar daugiau.

– Nuo pat pirmojo mūsų susitikimo negalėjau atplėšti nuo tavęs akių. Kad ir kaip stengiausi šalintis, nepavyko. Tai, ką dabar jaučiu, yra kur kas daugiau nei maniausi jaučiąs Elei. Hana, man tai labai rimta. – Džeikas pažvelgė Hanai į akis norėdamas, kad ji suvoktų, ką jis sako. – Aš tavimi žaviuosi. Tavo stiprybe, ryžtu. Atjautimu pacientams. Puikiai žinau, kad nesu tavęs vertas, bet bent sakau tau viską atvirai. Aš tave myliu. Ir teprašau dar vienos galimybės – parodyti tau, kokia man esi svarbi.

– Džeikai, yra dalykų, kurių apie mane nežinai. – Išgąstis jos veide privertė Džeiko širdį suspurdėti. – Dalykų, kurie gali priversti tave pakeisti jausmus man.

Džeikas tikėjosi dar vienos išdavystės prisipažinimo, bet nesulaukė. Staiga suprato, kad jam visai nesvarbu, kokias paslaptis Hana slepia – jo jausmų niekas nepakeis.

– Nemanau, – ramiai pasakė jis.

– Mane buvo suėmę, kai buvau šešiolikos. Už vagystę.

– Na ir kas? Buvai dar vaikas. – Nejau ji tikrai mano, kad tokiu prisipažinimu atbaidys? – Hana, aš vaikystėje irgi nebuvau šventasis. Be to, koks skirtumas, kas buvo prieš dešimt metų. Tik pažiūrėk į save dabar. Esi geriausiai dirbanti skyriaus ordinatorė. Visi prižiūrintieji Traumatologijos skyriaus gydytojai labai gerai atsiliepia apie tavo darbą.

– Bet... – Hana pasimetusi žvelgė į Džeiką. – Nejaugi nenori sužinoti, ką pavogiau?

– Hana, tai nesvarbu. Niekas, ką pasakytum, nepakeis mano jausmų tau. – Jis žinojo, ką jaučia, tačiau troško bent menkiausio ženklo, kuris atskleistų Hanos jausmus. Gal ji tik ieško būdų, kaip švelniau jį atstumti? Džeikas buvo pasiryžęs kovoti už antrąją galimybę. – Galbūt dar nesi pasiruošusi atsakyti tuo pačiu, bet aš palauksiu. Suteiksiu tau tiek laiko, kiek reikės. Nes myliu tave ir matau, kaip puikiai vienas kitam tinkame.

– Keletą drabužių. Iš universalinės parduotuvės pavogiau keletą drabužių. – Hana elgėsi taip, tarsi būtų neišgirdusi nė vieno Džeiko žodžio. – Žinojau, kad vogti negalima, bet mokykloje vaikai mane nuolat erzindavo dėl suplyšusių drabužių, todėl pasidaviau akimirkos silpnumui. Žinoma, buvau pričiupta, bet, laimei, policininkai pasitaikė geranoriški. Galėjo patupdyti mane į nepilnamečių koloniją, bet to nepadarė.

– Dieve švenčiausias, Hana, – priblokštas sumurmėjo Džeikas. – Užjaučiu, kad turėjai tai išgyventi. – Jis neįsivaizdavo, kad Hanai teko iškęsti dar daugybę kitų sunkumų.

– Teko mokytis pagal specialią programą vidurinėje, kuri ir išgelbėjo mano gyvenimą. Visų pirma nebereikėjo sukiotis tarp tų gražių, populiarių barbių, kurios manęs nekentė. Taigi sugebėjau baigti mokyklą su pagyrimu ir įstoti į koledžą.

– Po tokio pasakojimo jaučiuosi visiškas nevykėlis, – prisipažino Džeikas. Ir tai nebuvo melas. Ištverti tiek sunkumų ir tapti tuo, kas ji yra šiandien, – tikras stebuklas.

– Ne, nejau nesupranti? Štai kodėl taip blogai jaučiuosi dėl Tristano. Metų metus save kaltinau dėl to, kad jis nuėjo mano pėdomis. Pradėjo vogti ir įkliuvo.

– Hana, tavo brolis pats atsako už savo veiksmus, kaip tu atsakai už savuosius.

– Galbūt, – abejodama pasakė Hana. – Ką tik jį susitikau ir, ką manai? Jis susirado darbą. Aš taip dėl jo džiaugiuosi.

– Puiki naujiena, Hana. – Jausdamasis nuoširdžiai laimingas Džeikas ją apkabino. – Aš taip pat dėl jo džiaugiuosi.

– Tavęs tikrai netrikdo tai, kad jis buvęs kalinys? – nustebusi paklausė Hana.

– Nė kiek. – Džeikas norėjo tik vieno – kad būtų būdas priversti ją tuo patikėti. Patikėti santykiais. – Ir kartosiu šimtus kartų: aš padarysiu viską, kad manimi patikėtum.

Minutę Hana tiesiog žiūrėjo jam į akis.

– Tu teisus, Džeikai. Privertei mane suprasti, kaip dėl praeities ir šeimos problemų atstumiu visus, kurie bent kiek mėgindavo prie manęs priartėti.

Jos manymu, tai gerai? Ar blogai?

– Tai visiškai suprantama, Hana. Bet aš teprašau suteikti man šansą.

Hanos veidą nušvietė šypsena.

– Žinoma, Džeikai, aš tau jį suteiksiu. Ir pati trokštu antros galimybės. Nes tave myliu. Myliu jau nuo tada, kai atėjai į budėjimo kambarį po Kristoferio mirties. Bet truputį bijau. Man prieš akis ilgi ordinatūros metai, o tu stovi ant visai kito karjeros laiptelio. Nenoriu niekur skubėti. O kas, jei mums nepavyks?

– Palauk, pakartok. – Džeikas nebuvo tikras, ar gerai išgirdo. – Tu mane myli? Tikrai myli? Esi tuo tikra?

Hana nusijuokė ir linktelėjo, o akyse sumirgėjo ašaros. Džeikas dievino jos emocionalumą.

– Taip, Džeikai. Aš tave myliu. Dėl tavęs jaučiuosi laimingiausia moteris pasaulyje.

Džeikas ją stipriai apkabino.

– Ačiū Dievui, – sumurmėjo Hanai į ausį. Tą akimirką jam tapo aišku: jiems pavyks.

Ji atsitraukė, kad galėtų pažvelgti jam į akis.

– Džeikai, tikriausiai supranti, kad bus nelengva? Manęs laukia ilgas kelias. Penkeri ordinatūros metai ir rengimasis tapti prižiūrinčiąja gydytoja.

Karštai ją pabučiavęs Džeikas pakėlė galvą.

– Taip, Hana. Tikrai suprantu, kad mūsų laukia ilgas kelias. Bet tai nesvarbu, nes iš mūsų santykių tik ilgo kelio ir tikiuosi. O tu, kaip ir aš, puikiai žinai, kad dėl visko, ko nori, reikia kovoti. Ar ne dėl to pasirinkai chirurgo specialybę? Jeigu būtum norėjusi tapti tiesiog gydytoja, būtum galėjusi rinktis lengvesnį kelią.

– Tu teisus, Džeikai. Tikrai tave myliu, – rimtu balsu pridūrė ji. – Net neįsivaizduoji, kaip stipriai.

– Aš irgi tave myliu, Hana, – sumurmėjo Džeikas ir įsisiurbė jai į lūpas.

Dėl Hanos jis kovos. Dabar ir visada.

Po vienuolikos mėnesių...

Hana negalėjo patikėti, kad jai pavyko įveikti pirmuosius ordinatūros metus. Per priėmimo iškilmes stovėdama šalia Džeiko stebėjo aplinkui besisukiojančius pirmamečius ordinatorius.

Dar visai neseniai ji pati buvo tokia pat žalia kaip jie. Neįtikėtina, kiek daug išmoko per pastaruosius dvylika mėnesių.

Žinoma, būdavo akimirkų, kai Hana spėliodavo, ar jai pavyks. Tačiau Džeikas visada buvo šalia ir ją drąsino. Mokė. Patarinėjo.

Mylėjo.

Neteikė jai jokių išskirtinių malonių, bet vien tai, kad po sunkios budėjimo nakties galėdavo su juo pasikalbėti, buvo daugiau, nei galėjo tikėtis. Hanai dar nebuvo tekę patirti, ką reiškia gyventi su paremiančiu ir besąlygiškai palaikančiu žmogumi. Jos šeimoje ramsčiu visuomet būdavo ji.

Jei ne Džeikas, Hana abejojo, ar dabar čia stovėtų. Ir ne vien todėl, kad jis valandų valandas padėjo jai ruoštis atsiskaitymams.

Visus juos įveikė beveik aukščiausiais įvertinimais, buvo viena iš geriausių ordinatorių.

– Pasirengusi keliauti? – tyliai paklausė Džeikas. Jis buvo rezervavęs staliuką jųdviejų pamėgtame itališkame restorane Pas Antonijų. Nors Hana vis dėlto persikraustė į naują ekonomišką butuką, daugelį naktų praleisdavo pas Džeiką.

– Žinoma. – Hana susidomėjusi pažvelgė į Džeiką, vis dar negalėdama patikėti, kad šis gražus vyras, Traumatologijos skyriaus vedėjas, ją myli.

Kartais ji turėdavo sau įgnybti, kad įsitikintų nesapnuojanti.

Abipusiu sutarimu į restoraną jie važiavo metro. Džina ir Antonijus juos pasitiko tarsi paklydėlius vaikus, kurių, regis, buvo nematę metų metus.

– Staliukas jau paruoštas. Eime! Sėskitės! Gersite vyno?

– Kas jiems nutiko? – sušnabždėjo Hana Džeikui, jiems užsisakius vyną ir patiekalus. Dar niekada nemačiau jų tokių. Tarsi būtų prisivalgę kokių tablečių ar panašiai.

Džeikas nusišypsojo, gurkštelėjo vyno ir gūžtelėjo pečiais.

– Argi ne puiku? Belieka tikėtis, kad jų nuotaika nesugadins maisto. Laukiau šios akimirkos visą dieną.

Hana nusijuokė ir papurtė galvą.

– Vyrų norai tokie paprasti, – sukrizeno ji.

Staiga prie jų staliuko priėjo smulkaus sudėjimo vyras su smuiku; sprendžiant pagal amžių, galėjo būti Antonijaus tėvas. Atsistojęs šalia Hanos ėmė griežti švelnią, romantišką melodiją.

Hana nustebo, nes paprastai Antonijus nekviesdavo į restoraną muzikantų, tačiau mėgaudamasi muzika atsilošė kėdėje.

Džeikas pakilo ir apėjęs stalą priklaupė ant kelio. Akimirką ji nesuprato, kas vyksta, iki Džeikas atidarė aksominę dėžutę ir ištiesė jai.

– Hana, įveikei sunkiausius ordinatūros metus, kasdien myliu tave vis labiau. Ar suteiksi man garbę ir tapsi mano žmona?

Išvydus nuostabų deimantinį pakabutį Hanos akys prisipildė ašarų. Tai nebuvo žiedas, nes operuojant chirurgams nevalia mūvėti žiedų. Sujaudinta ji pakėlė akis į Džeiką ir nusišypsojo.

– Taip, Džeikai. Būčiau laiminga už tavęs ištekėjusi.

Džina, Antonijus ir kiti restorano darbuotojai ėmė ploti. Hana droviai laukė, kol Džeikas užsegs pakabutį ant kaklo.

– Hana, myliu tave. Vieną dieną tapsi nuostabia chirurge.

– Tik todėl, kad turiu puikų mokytoją. – Nekreipdama dėmesio į švilpavimus Hana prisitraukė Džeiką artyn ir karštai pabučiavo į lūpas. – Aš taip pat tave myliu, daktare Holtai, – sušnabždėjo ji.

– Mano širdis priklauso tik tau, Hana, – prisiekė Džeikas. – Dabar ir visada.

Hana nusišypsojo. Su tuo ji gali taikstytis visą likusį gyvenimą.

Content

Айдинг Лора Daktaras Tobulasis