Лаптон Розамунд

Sesuo

ROSAMUND LUPTON

SESUO

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Versta iš:

Rosamund Lupton

SISTER

Piatkus, London, 2010

ISBN 9786090103975

Copyright © Rosamund Lupton 2010

© Viršelyje panaudota nuotrauka,

Yolande de Kort / „Arcangel Images“

© Viršelio dizainas, Emma Grey LBBG

The verse on page 81 is from „In the Bleak Midwinter“

by Christina Rossetti (1830-1894).

The verse on page 255 is from „Sleep, Baby, Sleep“ (traditional)

© Vertimas į lietuvių kalbą, Danguolė Žalytė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Redaktorė Danutė Gadeikienė

Korektorė Rasa Praninskienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Edvardas Jazgevičius

Maketavo (epub) Jurga Morkūnienė

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys.

Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba

autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip

meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius,

vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Skiriu savo tėvams, Kitui ir Jane Orde-Powlettams,

kurie visą gyvenimą mane palaiko.

Ir Martinui, savo vyrui, su meile.

„Kur rasime geresnę dukterį,

meilesnę seserį ar ištikimesnę draugę?“

Jane Austen, „Ema“

Puikias gėles užkloja žiemą sniegas,

Bet kvepaluos žiedų esmė išlieka.

Shakespeare, 5 sonetas

1

Sekmadienio vakaras

Mieliausioji Tese,

Padaryčiau viską, kad būčiau su tavim dabar, kaip tik šią akimirką, kad galėčiau laikyti tau už rankos, žiūrėti į tave, klausytis tavo balso. Argi gali laiškas pakeisti lytą, regą ir klausą – visus jutimų receptorius, regos nervus ir virpančius ausų būgnelius? Bet juk anksčiau mums sekdavosi bendrauti per tarpininkus – žodžius, tiesa? Kai išvažiavau į pensioną mokytis ir pamiršus žaidimus, juoką ir tylias išpažintis mudviem teko tenkintis laiškais. Neprisimenu, ką rašiau pirmame laiške, bet neužmiršau, kad griebiausi galvosūkių, norėdama išvengti smalsių auklėtojos akių. (Spėjau, kad jos įgūdžiai rasti sprendimus išgaravo su vaikiškumu.) Žodis žodin prisimenu tavo, septynmetės, atsakymą į mano slepiamą namų ilgesį, nematomą raštą, išryškėjusį tik tada, kai pakaitinau popierių žibintuvėliu. Nuo tol gerumas man kvepia citrinomis.

Ši istorija, rodanti, kad nuo vaikystės turiu seklės gabumų ir kad mes, seserys, visada buvome labai artimos, patiktų žurnalistams. Beje, dabar jie tūno prie tavo buto su vaizdo ir garso operatoriais (veidai prakaituoti, striukės purvinos; laiptais, vis kliūdami už turėklų, driekiasi laidai). Taip, šiek tiek nukrypau nuo tikslo, bet kaip kitaip tau pasakyti? Nežinau, kaip vertintum savotiškos garsenybės padėtį, bet spėju, kad tau būtų truputį juokinga. Linksma ir keista. Man tik keista, nes humoro jausmą iš mudviejų teturi tu, tiesa?

– Bet tau uždrausta išeiti už vartų, reikalas rimtas, – pasakiau. – Kitą kartą tikrai būsi išmesta iš mokyklos, o mamai rūpesčių ir taip per akis.

Buvai nutverta, bandydama vogčia įsinešti į mokyklą savo triušį. Aš kalbėjau, kaip dera vyresnei seseriai.

– Bet juk ir juokinga šiek tiek, ar ne, Bea? – paklausei tu, čiaupydama lūpas, kad nesusijuoktum.

Priminei man butelį energinio gėrimo su kylančiais juokelių burbuliukais, kurie tuojau šnypšdami iškils į paviršių ir sprogs.

Mintis apie tavo juoką suteikia jėgų, ir aš prieinu prie lango.

Lauke išvystu palydovinio žinių kanalo reporterį. Įpratau matyti jo suplotą veidą dvimačiame plazminiame ekrane Niujorko bute, bet čia jis gyvas, trimatis, stūkso Čepstou gatvėje ir stebeilija tiesiai į mane pro pusrūsio langą. Nagus niežti paspausti nuotolinio valdymo pultelio mygtuką; užtraukiu užuolaidas.

Bet kai visų jų nematau, dar blogiau. Pro užuolaidas plieskia šviesos, į langus ir sienas atsimuša garsai. Lyg žurnalistai būtų buldozerio kriaušė, tuoj įsiveršianti į tavo svetainę. Nieko nuostabaus, žodis „spauda“ kilęs iš „spausti“, jei tai užtruks, uždusiu. Taip, tiesa, skamba teatrališkai, tu veikiausiai pasiūlytum jiems kavos. Bet juk žinai, kaip greitai suirztu ir kaip branginu asmeninę erdvę. Eisiu į virtuvę ir mėginsiu susitvardyti.

Čia ramiau, todėl galiu mąstyti. Keista, kas mane dažnai stebina: paikiausi mažmožiai. Antai vakar laikraštyje perskaičiau straipsnį, kad mudvi visada buvome artimos, o amžiaus skirtumas nepaminėtas. Gal dabar, kai mes suaugusios, jis nebesvarbus, bet vaikystėje krisdavo į akis. „Penkeri metai – ilgas laiko tarpsnis?..“ – klausiamąja intonacija sakytų žmonės, kurie nieko nežino. O mudvi prisimindavome Leo ir jo paliktą skylę, tiksliau – žiojinčią tuštumą, bet kaip vandens prisisėmusios į burną nieko nesakydavome, juk taip?

Kitapus užpakalinių durų girdžiu mobiliuoju telefonu kalbant žurnalistę. Matyt, ji kažkam diktuoja, staiga išgirstu minint mane – Arabela Beatrisė Heming. Mama sakė, kad manęs niekas niekada nevadino pirmuoju vardu, turbūt jau kūdikystėje buvo akivaizdu, jog nesu Arabela, nes šiam vardui būdingos juodo tušo kaligrafijos kilpos ir užraitai, nes šiame varde slypi Bela – gražuolė. Ne, aš iš pat pradžių buvau blaivaus proto Beatrisė be slaptų savasčių, „Times New Roman“ šriftas be jokių pagražinimų. Vardą Arabela išrinko tėtis, kai dar nebuvau gimusi. Ko gero, tikrovė jį nuvylė.

Ausį vėl pasiekia žurnalistės balsas, ji kažkam skambina ir atsiprašinėja, kad tenka ilgai dirbti. Ne iš karto suvokiu, kad dėl to kalta aš, Arabela Beatrisė Heming. Noriu išeiti į lauką ir atsiprašyti, tokia jau esu, visada pirmoji skubu į virtuvę, kai tik mama pradeda it tamtamais tarškinti puodais – tikras ženklas, kad pyksta. Žurnalistė pasitraukia. Nebesuprantu žodžių, bet girdžiu balsą – ji ramina, teisinasi, atsargiai renka žodžius. Staiga jos balsas persimaino. Matyt, kalba su vaiku. Balsas skverbiasi pro duris ir langus, tavo bute darosi šilčiau.

Gal reikėtų būti dėmesingai ir pasakyti žurnalistei, kad eitų namo. Tavo byla tebenagrinėjama, kol ji nebaigta, man draudžiama ką nors pranešti spaudai. Bet ji ir visi tai jau žino. Jiems reikia ne faktų, o jausmų. Jie trokšta, kad grąžyčiau rankas, nori stambiu planu parodyti pabalusius krumplius. Jie nori išvysti, kaip ištrykšta ir per skruostą it sraigės šliaužia mano ašaros, palikdamos juodus blakstienų tušo pėdsakus. Todėl tupiu užsirakinusi.

Pagaliau žurnalistai su operatorių palyda išsiskirstė, palikę ant laiptų į tavo butą pelenų takelį ir nuorūkų tavo vazonuose su narcizais. Rytoj padėsiu peleninių. Tiesą pasakius, dėl kai kurių žurnalistų klydau. Trys atsiprašė už trukdymą, o vienas operatorius net padovanojo chrizantemų iš kampinės parduotuvės. Žinau, tu jų nemėgai.

– Rudos kaip mokyklinės uniformos ar ruduo, net pavasarį, – šypsodamasi erzinai, nes man patiko šios dailios ir ilgai žydinčios gėlės.

– Yra daug ryškiaspalvių, – atkirtau be šypsenos.

– Akį rėžia. Auginamos prie garažų, kad atitrauktų akis nuo kiemo betono luitų.

Bet šie vystantys netikėto rūpestingumo žiedai, užuojautos puokštė, stebina it raktažolės greitkelio pakraštyje.

Chrizantemų įteikęs operatorius pasakė, kad šį vakarą per dešimtos valandos žinias bus rodomas siužetas apie tave. Ką tik paskambinau mamai ir perdaviau žinią. Man atrodo, ji net savaip didžiuojasi, kad sulaukei tokio dėmesio. Sulauksi ir dar didesnio. Pasak vieno garso operatoriaus, rytoj atvyks televizininkai iš užsienio. Tiesiog keista – kai bandžiau prabilti prieš kelis mėnesius, niekas nenorėjo klausytis.

Pirmadienio popietė

Atrodo, dabar nori klausytis visi: žiniasklaida, policija, advokatai – keverzoja rašikliai, tempiasi kaklai, dūzgia diktofonai. Šiandien po pietų duodu liudytojo parodymus Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos advokatui, besiruošiančiam teismui, kuris vyks po keturių mėnesių. Jis pasakė, kad mano parodymai gyvybiškai svarbūs, nes esu vienintelis asmuo, žinantis visą istoriją.

Duodu parodymus advokatui ponui Raitui, jis sėdi priešais. Bebaigiąs ketvirtą dešimtį, nors galbūt ir jaunesnis, veidas nuvargęs nuo pernelyg daug panašių į mano pasakojimų. Išraiška budri, o skatindamas išsipasakoti, palinksta prie manęs. Moka klausytis, bet, mąstau, kas jis per žmogus?

– Jei neprieštaraujate, – sako, – norėčiau, kad papasakotumėte viską iš pat pradžių ir leistumėte man paskui atsirinkti, kas svarbu.

Linkteliu.

– Nelabai nutuokiu, kada ta pradžia buvo.

– Gal tada, kai pirmą kartą suvokėte, kad kažkas negerai?

Jis vilki gražius itališkus lininius marškinius ir ryši bjaurų raštuotą poliesterio kaklaraištį – tokių dviejų skirtingų daiktų tas pats žmogus nepasirinktų. Matyt, vienas jų – dovana. Jei dovanotas kaklaraištis, ponas Raitas – malonus žmogus, nes jį ryši. Nesu tikra, ar sakiau, kad įgijau naują savybę – mąstydama nukrypstu į visokius niekus, kai nenoriu galvoti apie dalyką, apie kurį kalbu.

Pažvelgiu jam į akis.

– Kai paskambino motina ir pranešė, kad ji dingo.

◈

Mama paskambino sekmadienį per mūsų kviestinius pietus. Vietos kulinarijos valgiai buvo tipiškai niujorkietiški – įmantriai jokie; tą patį būtum pasakęs apie mūsų butą, mūsų baldus ir mūsų santykius – nieko tikro. Didysis Obuolys be šerdies. Žinau, tu sukrėsta dėl tokio pažiūrų posūkio, bet pasakojimas apie mano gyvenimą Niujorke gali palaukti.

Tą rytą mes grįžome iš Meino po „snieguoto romantiško atokvėpio“ viloje, kur šventėme mano pareigų paaukštinimą – buvau paskirta klientų aptarnavimo grupės vedėja. Todas mėgaudamasis linksmino svečius – pasakojo apie didžią mūsų klaidą:

– Be abejo, mes nesitikėjome sūkurinės vonios, bet karštas dušas būtų nepakenkęs, o telefono ryšys – naudingas. Negalėjome skambinti net mobiliaisiais, nes atsidūrėme ne ryšio zonoje.

– Išvykote staiga? – nepatikliai paklausė Sara.

Juk žinai, kad mudviem su Todu nebūdingi neapgalvoti sprendimai. Į Sarą iš kitos stalo pusės dėbtelėjo jos vyras Markas.

– Brangioji.

Ji nenuleido akių, sutikusi jo žvilgsnį.

– Nepakenčiu žodžio „brangioji“. Šis slaptažodis reiškia „užsičiaupk“, tiesa?

Sara tau patiktų. Ji iš pat pradžių man priminė tave, gal todėl mudvi ir draugaujame. Sara atsisuko į Todą.

– Kada pastarąjį kartą ginčijaisi su Beatrise? – paklausė ji.

– Mudu nemėgstam skandalų, – atsakė Todas, teisuoliškai bandydamas užčiaupti jai burną.

Bet Sarą ne taip lengva nusodinti.

– Vadinasi, abiem vienodai nesvarbu.

Stojo nesmagi tyla, kurią aš mandagiai sudrumsčiau:

– Gal norėtumėte kavos ar žolelių arbatos?

Virtuvėje supyliau pupeles į kavamalę – vienintelis mano įnašas prisidedant prie valgių. Paskui mane įslinko atgailaujanti Sara.

– Atleisk, Beatrise.

– Nieko tokio. – Elgiausi kaip tobula šeimininkė, šypsojausi, raminau, maliau kavą. – Markas geria juodą ar balintą?

– Balintą. Mes irgi nebesijuokiame, – pridūrė, įsirėmusi į stalą kilstelėjo ant jo užpakalį ir mataravo kojomis. – O seksas...

Įjungiau kavamalę vildamasi, kad jos žviegimas nutildys Sarą. Ji perrėkė triukšmą:

– O tu su Todu?

– Puikiai, ačiū, – atsakiau berdama sumaltas pupeles į septynis šimtus dolerių kainuojančią kavavirę.

– Vis dar juokiatės ir dulkinatės? – paklausė ji.

Atidariau dvidešimto amžiaus ketvirtojo dešimtmečio dėžutę su kavos šaukšteliais, kiekvieno emalis buvo vis kitos spalvos: it ištirpę saldainiai.

– Praėjusio sekmadienio rytą nusipirkome juos sendaikčių mugėje.

– Keiti temą, Beatrise.

Bet tu supranti, kad ne; kad sekmadienio rytą, kai kitos poros mylisi, neskubėdamos keltis, mudu su Todu einame ieškoti senienų. Visada geriau sutardavome kaip pirkėjai, o ne kaip meilužiai. Maniau, kaupdami bendrame bute daiktus kuriame bendrą ateitį. Girdžiu, kaip erzini mane, neva sekso neatstotų net dekoruotas Klarisės Klif1 arbatinukas, bet man jis atrodo daug patikimesnis.

Suskambėjo telefonas. Sara nekreipė į jį dėmesio.

– Seksas ir juokas. Bendro gyvenimo širdis ir plaučiai.

– Verčiau atsiliepsiu į skambutį.

– Kaip manai, kada laikas išjungti gyvybės palaikymo sistemą?

– Tikrai turiu atsiliepti.

– Kada reikia atskirti bendrą hipoteką, banko sąskaitą ir draugus?

Aš čiupau telefoną, džiaugdamasi dingstimi nutraukti pokalbį.

– Alio!

– Beatrise, čia mamytė.

Tu dingai prieš keturias dienas.

Neprisimenu, kaip dėjausi daiktus, tik prisimenu, kaip įėjo Todas. Uždariau lagaminą ir atsisukau į jį.

– Kada reisas?

– Iki rytojaus nieko nėra.

– Bet aš turiu vykti tuoj pat.

Tu nesirodei darbe nuo praėjusio sekmadienio. Darbdavė bandė tau skambinti, bet atsiliepdavo atsakiklis. Ji nuvažiavo pas tave, bet butas buvo tuščias. Niekas nežino, kur tu. Tavęs ieško policija.

– Gali nuvežti mane į oro uostą? Skrisiu pirmu pasitaikiusiu lėktuvu.

– Iškviesiu taksi, – atsakė Todas. Buvo išgėręs dvi taures vyno. Man patikdavo jo atsargumas.

◈

Žinoma, ponui Raitui šito nepasakoju. Sakau, kad sausio 26 dieną penkioliktą trisdešimt Niujorko laiku man paskambino motina ir pasakė, jog tu dingai. Jį, kaip ir tave, domina bendras vaizdas, o ne smulkmenos. Net vaikystėje tavo paveikslai būdavo didžiuliai, netelpantys popieriaus lakšte, o aš krapštydavausi prie savo piešinėlių su pieštuku, liniuote ir trintuku. Vėliau tu tapydavai abstrakčias drobes, drąsiomis ryškių spalvų dėmėmis vaizduodavai didžias tiesas, o man puikiausiai tiko darbas grafinio dizaino srityje, visų pasaulio spalvų virsmas sisteminės pigmentų lentelės „Pantone“ numeriais. Neturiu tavo talento viską vaizduoti plačiais potėpiais, todėl piešiu šią istoriją kruopščiais smulkmenų taškeliais. Viliuosi, kad iš jų susidarys vientisas vaizdas kaip puantilisto paveiksle, o kai baigsiu, suprasime, kas atsitiko ir kodėl.

– Vadinasi, kol motina nepaskambino, nieko neįtarėte? – klausia ponas Raitas.

Mane užplūsta pažįstama kaltės šleikštulio banga.

– Ne. Nė mažiausios užuominos.

◈

Skridau pirma klase, tik ten buvo vieta. Kol kapanojomės per debesų šalies nežinią, įsivaizdavau, kaip tave baru dėl šio poelgio. Priverčiau pažadėti, kad daugiau tokių kiaulysčių nekrėsi. Priminiau, kad netrukus tapsi motina ir jau laikas elgtis kaip suaugusiai.

Vyresnioji sesuo – ne pareigų pavadinimas, Bea.

Dėl ko aš tąkart rėžiau tau pamokslą? Galėjau dėl daugybės dalykų; svarbiausia, man visada atrodė: vyresnioji sesuo – darbas, kuriam aš puikiai tinku. O skrisdama tavęs ieškoti, nes tave rasiu (prižiūrėti tave – viena svarbiausių mano pareigų), raminausi įprastai – esu pranašesnė, brandesnė, vyresnė sesuo ir duosiu pipirų jaunai užgaidžiai vėjavaikei, kuri jau turėtų žinoti, kaip deramai elgtis.

Lėktuvas ėmė leistis Hitrou. Po mumis plytėjo Vakarų Londonas, menkai slepiamas sniego. Užsidegė saugos diržo lemputė, ir aš sudariau sutartį su Dievu: padarysiu viską, jei tave rasiu gyvą ir sveiką. Būčiau sudariusi sutartį ir su velniu, bet jis paslaugų nepasiūlė.

Kai lėktuvas nerangiai dunkstelėjo ant tūpimo tako, mano įsivaizduojamas apmaudas virto šleikščiu nerimu, Dievas – pasakos vaikams personažu, vyresnės sesers galia – bejėgiškumu. Nevalingai prisiminiau Leo mirtį ir sužiaukčiojau iš sielvarto, lyg būčiau nugurkusi kąsnį pašvinkusios mėsos. Negalėjau prarasti ir tavęs.

◈

Kabineto langas neįprastai didelis, pro jį liejasi pavasario saulės šviesa.

– Vadinasi, susiejote Tesės dingimą ir Leo mirtį? – klausia ponas Raitas.

– Ne.

– Sakėte, kad pagalvojote apie Leo?

– Apie Leo nesiliauju galvojusi. Jis buvo mano brolis. – Aš jau pavargusi nuo prisiminimų apie jį. – Leo mirė nuo mukoviscidozės būdamas aštuonerių. Mudvi su Tese ligos nepaveldėjome, gimėme visiškai sveikos.

Ponas Raitas bando išjungti akinamą šviesą virš galvos, bet jam nesiseka. Atsiprašydamas trukteli pečiais ir vėl atsisėda.

– O kas atsitiko paskui? – klausia jis.

– Mane pasitiko mama, ir aš nuvažiavau į nuovadą.

– Galite man apie tai papasakoti?

◈

Atvykimo salėje laukė mama kupranugario vilnos paltu. Prisiartinusi pamačiau, kad ji nesišukavusi ir nevykusiai pasidažiusi. Žinau, ką sakau: tokios jos nebuvau mačiusi nuo Leo laidotuvių.

– Nuo pat Mažojo Hadstono važiavau taksi. Tavo lėktuvas vėlavo.

– Tik dešimt minučių, mama.

Aplink mus glėbesčiavosi vėl susitikę meilužiai, giminaičiai, draugai. Mudvi nerodėme viena kitai švelnumo. Ko gero, net nepasibučiavome.

– Gal ji kaip tik dabar skambina, o aš išvažiavusi, – tarė mama.

– Paskambins dar kartą.

Bet nuo tada, kai nusileido lėktuvas, pati tikrinau mobilųjį begalę kartų.

– Kvaila, – kalbėjo mama. – Ir kodėl laukiu jos skambučio? Ji visiškai nustojo man skambinusi. Matyt, per daug vargo. – Atpažinau irzulio gaideles. – O kada ji pastarąjį kartą teikėsi apsilankyti?

Kažin kada mama ims sudarinėti sutartis su Dievu?

Išsinuomojau automobilį. Buvo tik šešta ryto, bet M4 greitkelis į Londoną jau buvo užkimštas; beviltišką, piktai kvailo antplūdžio metą dar labiau sulėtino sniegas. Mudvi važiavome tiesiai į nuovadą. Nesugebėjau įjungti šildytuvo, ir šaltame ore tarp mūsų it tumulai trumpam pakibdavo ištarti žodžiai.

– Jau kalbėjai su policija? – paklausiau.

Atrodė, mamos žodžiai apmaudžiai raukosi ore.

– Taip, jokios naudos. Ką aš žinau apie jos gyvenimą?

– Kas pranešė, kad ji dingo?

– Buto savininkas. Kažkoks Eimjesas, – atsakė mama.

Nė viena iš mūsų neprisiminėme pavardės. Man pasirodė keista, kad į policiją dėl tavo dingimo kreipėsi senyvas tavo buto savininkas.

– Jis pranešė policijai, kad jai kažkas įkyriai skambindavo, – tarė mama.

Automobilyje buvo šalta kaip lauke, bet aš suplukau nuo prakaito.

– Kaip įkyriai?

– Policininkai nepasakė, – atsakė mama.

Pažvelgiau į ją. Po pudra mačiau išblyškusį veido ovalą – pagyvenusi geiša, nusitepusi „Clinique bisque“.

Kai nuvykome į Noting Hilo nuovadą, buvo pusė aštuonių, bet žiemiškai tamsu. Keliuose buvo spūstis, bet ką tik pabarstyti smėliu šaligatviai beveik tušti. Policijos nuovadoje buvau buvusi tik kartą, pranešti apie pamestą mobilųjį telefoną – jo net nepavogė. Tada užsukau tik į priimamąjį. Šį kartą mane palydėjo į nepažįstamą apklausos kambarių, kamerų, policininkų su lazdomis ir antrankiais prie diržų pasaulį. Jis niekaip nesisiejo su tavim.

◈

– Ir jūs susitikote su detektyvu seržantu Finboru? – klausia ponas Raitas.

– Taip.

– Ką apie jį pamanėte?

Atsargiai renku žodžius.

– Atidus. Dėmesingas. Padorus.

Ponas Raitas nustemba, bet skuba paslėpti nuostabą.

– Ką nors prisimenate iš tos įžanginės apklausos?

– Taip.

◈

Iš pradžių tavo dingimas mane pritrenkė, bet paskui pojūčiai pernelyg paaštrėjo; mačiau per daug smulkmenų ir per daug spalvų, lyg pasaulis būtų animacinis studijos „Pixar“ filmas. Kiti pojūčiai irgi sustiprėjo; girdėjau, kaip kaskart džerkšteli laikrodžio rodyklė, kaip kėdės koja brūžina linoleumą. Užuodžiau cigaretės kvapą, įsigėrusį į striukę ant durų. Tai buvo niršus triukšmas, atsuktas visu garsu, lyg mano smegenys nebegalėtų nepaisyti nesvarbių dalykų. Viskas buvo svarbu.

Mamą puodelio arbatos išsivedė policininkė, o aš likau akis į akį su detektyvu seržantu Finboru. Jis elgėsi senamadiškai mandagiai. Veikiau panėšėjo į Oksfordo ar Kembridžo dėstytoją negu policininką. Pamačiau, kad už lango drebia.

– Ar galite nurodyti priežastį, dėl kurios jūsų sesuo būtų kur nors išvykusi? – paklausė jis.

– Ne. Negaliu.

– Ji būtų jums pasakiusi?

– Taip.

– Jūs gyvenate Amerikoje?

– Mes visą laiką kalbamės telefonu ir susirašinėjame elektroniniu paštu.

– Vadinasi, jūs artimos.

– Labai.

Be abejo, mes artimos. Taip, skirtingos, bet artimos. Per penkerius metus neatitolome.

– Kada pastarąjį kartą su ja kalbėjotės? – paklausė jis.

– Rodos, praėjusį pirmadienį. Trečiadienį mes kelioms dienoms išvykome į kalnus. Kelis kartus bandžiau jai paskambinti iš restorano, bet telefonas buvo užimtas: ji gali valandų valandas plepėti su draugais. – Gal reikėjo suirzti – juk už tavo telefono pokalbius moku aš; norėjau prisiminti seną pažįstamą jausmą.

– O jos mobilusis?

– Pametė maždaug prieš du mėnesius, o gal jį pavogė. Ji be galo išsiblaškiusi. – Vėl mėginau pajusti apmaudą.

Seržantas Finboras valandėlę patylėjo mąstydamas, kokie žodžiai būtų tinkamiausi. Labai dėmesingai elgėsi.

– Tai manote, kad ji dingo ne savo noru? – paklausė.

„Ne savo noru.“ Atsargūs žodžiai smurtiniam veiksmui pavadinti. Per tą pirmą susitikimą niekas neištarė „pagrobimas“ ar „nužudymas“. Su seržantu Finboru be žodžių supratome vienas kitą. Buvau dėkinga jam už taktą; dar per anksti įvardyti.

– Motina sakė, kad jai kažkas įkyriai skambindavo.

– Pasak buto savininko – taip, skambindavo. Deja, smulkiau jūsų sesuo jam nepasakojo. Ar Tesė jums ką nors sakė apie ją persekiojančius skambučius?

– Ne.

– Nesakė, kad ją kas nors gąsdina ar jai grasina? – paklausė Finboras.

– Ne. Anaiptol. Ji buvo kaip paprastai – laiminga. – Aš irgi seržantui turėjau klausimą. – Ar patikrinote ligonines? – Paklaususi suvokiau, kaip šiurkščiai ir smerkiamai nuskambėjo mano žodžiai. – Pamaniau, gal jai anksčiau prasidėjo sąrėmiai.

Detektyvas seržantas padėjo puodelį su kava, šiam dunkstelėjus krūptelėjau.

– Mes nežinojome, kad ji nėščia.

Staiga išvydau gelbėjimo ratą ir nuplaukiau prie jo.

– Jei sąrėmiai jai prasidėjo per anksti, gal ji ligoninėje. Juk netikrinote gimdymo skyrių?

– Mes prašome ligoninių patikrinti visus ligonius, gimdyves irgi, – atsakė jis, ir gelbėjimo ratas išsprūdo.

– Kada turi gimti kūdikis? – paklausė jis.

– Nebeliko nė trijų savaičių.

– Žinote, kas tėvas?

– Taip. Emilijus Kodis. Jos dailės koledžo dėstytojas.

Nesvarsčiau nė akimirkos. Nebe laikas slėpti. Seržantas Finboras neparodė nuostabos, bet gal policininkai šito mokomi.

– Aš studijavau dailės koledže... – prabilo jis, bet aš jį nutraukiau. Kavos kvapas plastikiniame puodelyje šleikščiai sustiprėjo.

– Turbūt labai dėl jos nerimaujate.

– Mėgstu kruopštumą.

– Taip, žinoma.

Norėjau, kad seržantas Finboras laikytų mane ne isterike, o protinga ir sumania moterimi. Prisimenu, man dingtelėjo: vargu ar svarbu, ką jis apie mane mano. Vėliau sužinojau, kad labai svarbu.

– Buvau susitikęs su ponu Kodžiu, – tarė seržantas Finboras. – Jis kalbėjo apie Tesę tik kaip apie buvusią studentę, apie kitokius santykius neminėjo.

Emilijus vis dar nepripažįsta tavęs, nors ir dingai. Atleisk. Bet jo „diskretiškumas“ visada buvo greičiau atsiribojimas, jis tik dangstydavosi priimtinesniu daiktavardžiu.

– Ar žinote, kodėl ponas Kodis neprasitarė, kad juodu meilužiai? – paklausė Finboras.

Puikiai žinojau.

– Koledžas draudžia dėstytojams seksą su studentėmis. Be to, jis vedęs. Kai pilvas ėmė kristi į akis, privertė Tesę išeiti akademinių atostogų.

Detektyvas seržantas Finboras atsistojo; jo elgesys pasikeitė, dabar buvo veikiau policininkas negu Oksfordo ar Kembridžo dėstytojas.

– Kartais skelbiame dingusių žmonių paiešką per vietos naujienų laidą. Noriu atkurti, ką ji prieš dingdama veikė, ir parodyti per televiziją.

Už lango metaliniais rėmais čiulbėjo paukštis. Prisiminiau tavo balsą taip aiškiai, lyg būtum šiame kambaryje su manim.

– Kai kuriuose didmiesčiuose paukščiai dėl triukšmo nebegirdi vienas kito. Po kurio laiko jie pamiršta, kokios sudėtingos ir gražios jų trelės.

– Kaip, po galais, tai susiję su manim ir Todu?

– Kai kurie visai nustojo čiulbėję ir tobulai mėgdžioja automobilių sirenas.

– Tese. – Mano balsas irzlus ir nepakantus.

– Ar Todas girdi tavo giesmę?

Tuo metu nekreipiau dėmesio į tavo studentiškai stiprius jausmus, maniau, kad iš tokių seniai išaugau. Bet nuovadoje vėl prisiminiau mūsų pokalbį, nes mintys apie paukščių giesmes, apie Todą, apie bet ką gelbėjo nuo minčių apie šį įvykį. Seržantas Finboras pajuto, kaip sielojuosi.

– Verčiau būti kuo atsargesniam. Ypač dabar, kai žinau, kad ji nėščia.

Jis davė nurodymus jaunesniesiems policininkams, pradėjo tartis dėl filmavimo grupės ir moters, kuri vaidins tave. Nenorėjau svetimo žmogaus, todėl pasisiūliau pati. Kai ėjome iš kambario, seržantas Finboras atsisuko į mane.

– Ponas Kodis daug vyresnis už jūsų seserį?

Penkiolika metų, ir dar tavo dėstytojas. Meilužis, labiau tinkantis į tėvus. Taip, žinau, kad ir anksčiau tai sakiau, tiek kartų, kad tau galop įkyrėjo, ir trumpai drūtai liepei man nekišti nosies. Finboras vis dar laukė atsakymo.

– Jūs klausėte, ar mudvi artimos, o ne ar aš ją suprantu.

Rodos, dabar tave suprantu, bet tada dar toli gražu.

Finboras smulkiau papasakojo man apie atpažinimo eksperimentą.

– Moteris, dirbanti Parodos kelio pašte, prisimena, kad Tesė apie antrą valandą pirko atviruką ir oro pašto ženklų. Ji nesakė, kad Tesė nėščia, bet tikriausiai jas skyrė prekystalis, ir ji paprasčiausiai nematė.

Išvydau koridoriumi ateinant mamą.

– Tesė išsiuntė atviruką iš to paties pašto maždaug penkiolika minučių trečios, – kalbėjo detektyvas seržantas.

– Tas atvirukas – sveikinimas man gimimo dienos proga, – pratrūko mama, matyt, jai išseko kantrybė. – Daug mėnesių pas mane nesirodo. Beveik neskambina. Bet atsiuntė atviruką, lyg jis išpirktų visas kaltes.

Prieš porą savaičių buvau tau priminusi, kad artėja mamos gimtadienis.

Pasakodama toliau turiu prisipažinti, nes noriu būti sąžininga, kad dėl Todo neklydai. Jis negirdėjo mano giesmės. Nes aš nė karto jam nečiulbėjau. Niekam kitam irgi. Turbūt esu iš paukščių, kurie tik automobilių sirenas mėgdžioja.

◈

Ponas Raitas, gindamasis nuo ryškios pavasario saulės šviesos, atsistoja nuleisti žaliuzių.

– Ir tą dieną jūs dalyvavote atpažinimo eksperimente? – klausia jis.

– Taip.

Ponas Raitas turi vaizdajuostę, jam nebūtinos mano neįprasto maskarado smulkmenos, bet aš žinau, kad tau įdomu. Labai norėtum žinoti, kokia iš manęs išėjai tu. Iš tikrųjų tai sekėsi neblogai. Papasakosiu be to rūstaus – po laiko lengva kalbėti – žvilgsnio.

◈

Pusamžė policininkė Vernon nusivedė mane persirengti. Rausvaskruostė, sveikatinga, lyg būtų ką tik melžusi karves, o ne patruliavusi Londono gatvėse. Pajutau, kokia aš po skrydžio išblyškusi, paraudusiomis akimis.

– Manote, iš to bus naudos? – paklausiau.

Ji man nusišypsojo ir greitai apkabino – sutrikau, bet man patiko.

– Taip. Atpažinimo eksperimentas – nereikalingas vargas, jei nėra vilties kam nors išjudinti atmintį. Vis dėlto dabar žinome, jog Tesė nėščia, taigi tikimybė, kad ją kas nors įsidėmėjo, didesnė. Nagi, pasirinkime drabužius, gerai?

Vėliau sužinojau, kad Vernon, nors jau sulaukusi keturiasdešimties, policijoje dirbo vos kelis mėnesius. Ji elgėsi motiniškai nuoširdžiai ir sumaniai.

– Tesės bute radome drabužių, – pasakė. – Numanote, ką ji galėjo vilkėti?

– Suknelę. Pilvas užaugo toks, kad nieko kito užsitempti nebegalėjo, o nėščiosios drabužiams neturėjo pinigų. Laimė, dauguma jos apdarų dukslūs ir beformiai.

– Patogūs, Bea.

Policininkė Vernon atsegė lagaminėlį. Buvo tvarkingai sulanksčiusi ir suvyniojusi į popierių kiekvieną nudriskusį seną skarmalą. Mane sujaudino jos rūpestis. Tebejaudina net dabar.

Išsirinkau švariausią suknelę – plačią violetinę „Whistles“, siuvinėta sijono apačia.

– Šitą nusipirko per išpardavimą prieš penkerius metus, – pasakiau.

– Gerų firmų ilgai laiko.

Lyg būtume „Selfridge’s“ matavimosi kabinoje.

– Taip.

– Visada atsiperka, jei sukrapštai pinigų.

Buvau dėkinga policininkei už tuščius plepalus, žodinį tiltą tarp dviejų žmonių neįprastomis aplinkybėmis.

– Tada imam šitą, – tarė ji ir taktiškai nusigręžė, kol nusirengiau nepatogų pagal užsakymą siūtą kostiumėlį.

– Ar jūs panaši į Tesę? – paklausė.

– Ne, jau nebe.

– Vadinasi, buvote panaši?

Pajutau jai dar didesnį dėkingumą už paiką šneką, bet spėjau, kad paikumas išgaruos.

– Iš pirmo žvilgsnio.

– Kaip suprasti?

– Motina stengdavosi mus rengti vienodai.

Nors amžiumi skyrėmės, abi segėdavome klostuotus sijonėlius ir vilkėdavome raštuotus megztinius arba dryžuotas medvilnines sukneles, nelygu metų laikas. Nieko įmantraus ar puošnaus, prisimeni? Nieko sintetinio.

– Ir šukuosenos būdavo vienodos.

„Apkirpkite, kaip pridera“, – įsakydavo mama, ir mūsų plaukai imdavo kristi ant grindų.

– Žmonės sakydavo, kad Tesė bus labai panaši į mane, kai paaugs. Bet tenorėjo būti malonūs.

Ištarusi tuos žodžius, pasijutau priblokšta. Šiuo savo juodai pramintu taku dar niekada nebuvau ėjusi su kitu žmogumi. Visada žinojau, kad kai užaugsi, būsi daug gražesnė už mane. Niekada tau šito nesakiau.

– Jai tikriausiai buvo sunku, – tarė policininkė. Nesiryžau jos iškart pataisyti, ir ji prabilo apie kitus dalykus: – Jos plaukai tokios spalvos kaip jūsų?

– Ne.

– Kai kurios iš kailio neriasi, kad liktų šviesiaplaukės.

– Tiesą pasakius, ši spalva nenatūrali.

– Niekaip nebūčiau atspėjusi. – Šį kartą į plepalus įterpė svarbų dalyką: – Tada būtų geriau, jei užsidėtumėte peruką.

Aš pasistengiau neišsiduoti krūptelėjus.

– Gerai.

Ji ištraukė dėžę su perukais, o aš apsivilkau tavo suknelę ir nuskalbta minkšta medvilnė slystelėjo kūnu. Staiga atsidūriau tavo glėbyje. Kitą akimirką suvokiau, kad tai tik tavo kvapas; kvapas, į kurį anksčiau nekreipdavau dėmesio: tavo šampūno, tavo muilo ir dar kai ko neįvardijamo. Matyt, tokią tave užuosdavau tik tada, kai apsikabindavome. Giliai įkvėpiau, nepasiruošusi jausmų svaiguliui: tu taip arti ir tavęs nėra.

– Kas jums?

– Suknelė kvepia ja.

Motiniškame policininkės Vernon veide atsispindėjo užuojauta.

– Uoslė – stiprus pojūtis. Gydytojai juo naudojasi bandydami prikelti žmones iš komos. Rodos, paveikiausias yra ką tik nupjautos žolės kvapas.

Policininkė norėjo paguosti, kad nesu liguistai jautri. Ji mane užjautė, suprato, ir aš buvau dėkinga, kad mane palaiko.

Dėžėje buvo įvairiausių perukų, ir aš numaniau, kad jie naudojami atpažinimo eksperimentams ne tik žmogui dingus, bet ir tada, kai reikia atpažinti auką. Rausdamasi dėžėje įsivaizdavau skalpų kolekciją ir pasišlykštėjau. Policininkė pastebėjo.

– Leiskite man paieškoti. Kokie Tesės plaukai?

– Ilgi, ji beveik niekada jų nekerpa, todėl galiukai suskilinėję. Bet labai žvilgūs.

– O spalva?

„Pantone“ numeris PMS 167, iškart pamaniau, bet kitiems pasaulio spalvos nėra sisteminės pigmentų lentelės numeriai, todėl atsakiau:

– Gelsvai rudi.

Tavo plaukai man visada primindavo karamelę. Tikriau, karamelę šokoladiniame saldainyje, takią ir spindinčią. Policininkė Vernon rado panašų peruką, žvilgų, kaip ir dera nailonui. Prisiverčiau jį užsimaukšlinti ant savo dailiai pakirptų plaukų, pirštai neklausė. Maniau, viskas. Bet policininkė siekė tobulumo.

– Ji dažosi? – paklausė.

– Ne.

– Gal galėtumėte nusivalyti dažus?

Ar aš svyravau?

– Žinoma, – atsakiau.

Bet lengva nebuvo. Net pabusdavau išvakarėse dažais išterliotomis lūpomis ir skruostais. Ant mažos paprastos kriauklės buvo sustatyti nešvarūs kavos puodeliai, nusiploviau dažus. Atsisukau ir išvydau tave. Mane persmelkė meilė. Bet tuojau pat suvokiau, kad tai mano atspindys dideliame veidrodyje. Prisiartinau ir pamačiau save nutriušusią ir išvargusią. Man reikia makiažo, puikiai sukirptų drabužių ir tinkamos šukuosenos. Tu graži ir be jų.

– Ko gero, reikėtų padaryti pilvą, – tarė Vernon.

Ji davė man pagalvėlę, ir aš ištariau klausimą, kirbantį pasąmonėje:

– Ar žinote, kodėl Tesės buto savininkas neužsiminė, jog Tesė nėščia, kai pranešė, kad ji dingo?

– Ne, nežinau. Paklauskite detektyvo seržanto Finboro.

Pasikišau po suknele antrą pagalvėlę ir paplojau jas, kad įtikinamiau atrodyčiau nėščia. Valandėlę pasirodė, kad vaidinu kvailame farse, ir nusijuokiau. Policininkė irgi nusijuokė – nuoširdžiai, ir supratau, kad ji įpratusi šypsotis. Matyt, beveik visą laiką jai iš paskutiniųjų tenka dėtis rimtai ir gailestingai.

Įėjo mama.

– Atnešiau tau maisto, vaikeli, – tarė. – Turi gerai valgyti.

Atsisukusi pamačiau, kad ji laiko krepšį, pilną maisto, ir jos globa mane sugraudino. O ji pažvelgė į mane, ir veidas sustingo. Vargšė mama. Farsas, man atrodęs niūriai juokingas, iš tikrųjų buvo žiaurus.

– Bet tu privalai jai pasakyti. Kuo ilgiau slėpsi, tuo tau bus blogiau.

– Vakar mačiau virtuvinį rankšluostį su tokiu užrašu apačioje: „Ką gali atlikti tuoj, niekad nesakyk rytoj.“

– Tese... (O gal aš tik iškalbingai atsidusau, kaip pridera vyresnei seseriai?)

Tu nusijuokei ir meiliai mane paerzinai:

– Ar dar tebeturi kelnaites su išsiuvinėtomis savaitės dienomis?

– Nenukreipk kalbos. Be to, jas man padovanojo, kai buvau devynerių.

– Negi tikrai mūvėdavai jas nurodytomis dienomis?

– Ji labai užsigaus, jei nepasakysi.

Žiūrėjau į mamą, suprasdama bežodį jos klausimą ir be žodžių atsakydama. Taip, tu – nėščia; taip, tu jai nepasakei; taip, visas pasaulis ar bent televizorių žiūrintis pasaulis tai sužinos.

– Kas tėvas?

Neatsakiau. Kol kas pakaks vieno sukrėtimo.

– Todėl ji kelis mėnesius pas mane nesirodė? Gėdijosi.

Tai buvo teiginys, o ne klausimas. Bandžiau ją raminti, bet ji numojo ranka į mano žodžius, nors mostaguodavo retai.

– Na, jis bent jau ketina ją vesti. – Mama žiūrėjo į mano sužadėtuvių žiedą, kurio nesusipratau nusimauti.

– Jis mano, mama. – Kvailiausiai įsižeidžiau, kad mama jo nebuvo pastebėjusi anksčiau.

Nusimoviau nuo piršto žiedą su stambiu briliantu ir padaviau. Ji įsimetė jį į rankinuką nė nedirstelėjusi.

– Ar jis ketina ją vesti, Beatrise?

Gal reikėjo jos pagailėti ir pasakyti, kad Emilijus Kodis jau vedęs. Ji būtų ant tavęs įtūžusi ir valandėlę užmiršusi stingdantį siaubą.

– Pirmiau ją raskime, mama, tada rūpinsimės jos ateitimi.

1 Cliff Clarice (1899–1972) – Didžiosios Britanijos dailininkė keramikė (čia ir toliau – vert. past.).

2

Policijos filmavimo grupė įsitaisė netoli Pietų Kensingtono metro stoties. Man, šio trumpučio filmo žvaigždei, nurodinėjo jaunas policininkas su kepure, o ne su šalmu. Stileiva režisierius-policininkas pasakė: „Puiku, pradedam.“ Ir aš nužingsniavau nuo pašto Parodos keliu.

Tu pasitikėjai savim ir be aukštakulnių, taigi nenoromis persiaviau tavo laivutėmis. Jos man buvo per didelės, todėl prikimšau nosis popierinių nosinaičių. Prisimeni, kaip žaisdavome su mamos batais? Jos aukšti kulniukai jaudinamai kaukšėdavo – vadinasi, eina suaugusi moteris. Tavo minkštos laivutės neatkreipė dėmesio, netaukšėjo, švelni oda grimzdo į ledu aptrauktas balutes ir persisunkė geliamai šaltu vandeniu. Prie Gamtos istorijos muziejaus driekėsi ilga irzli nekantrių vaikų ir nusikamavusių tėvų eilė. Vaikai spoksojo į policininkus ir filmavimo grupę, tėvai – į mane. Aš buvau nemokama pramoga, kol jie pateks į muziejų pasigrožėti judančiais tiranozauro ir didžiulio baltojo banginio modeliais. Bet man buvo nė motais. Vyliausi, kad bent vienas jų praėjusį ketvirtadienį čia buvo ir matė, kaip tu išėjai iš pašto. O kas paskui? Ką jie išvydo paskui? Svarsčiau, kas blogo galėjo atsitikti, kai liudytojų tiek daug.

Vėl ėmė drėbti, šaligatvį čaižė ledinis vanduo. Policininkas liepė man vis vaikščioti; tą dieną, kai dingai, snigo, šlapdriba irgi panašu. Dirstelėjau į eilę prie Gamtos istorijos muziejaus. Ant vaikų vežimėlių buvo užtraukti plastikiniai šarvai. Tėvai prisidengė gobtuvais ir skėčiais. Šlapdriba juos pavertė trumparegiais. Niekas į mane nebežiūrėjo. Niekas nebūtų pamatęs tavęs. Niekas nieko nebūtų pastebėjęs.

Šlapdriba permerkė ilgų plaukų peruką, per nugarą nuvinguriavo upelis. Po atlapota striuke prie kūno lipo tavo plona medvilninė suknelė, apsunkusi nuo ledinio vandens. Išryškėjo visi apvalumai. Tau būtų buvę juokinga – atpažinimo scenos virsta pornografiniu filmu. Pro šalį važiuojantis automobilis sulėtino greitį. Pusamžis vairuotojas, sukaitęs ir sausas, nužvelgė mane pro priekinį stiklą. Man toptelėjo, gal kas sustojo ir pasisiūlė tave pavėžėti. Bet neturėjau teisės galvoti, kad galbūt tau taip atsitiko. Ši mintis nuvestų mane į siaubingų galimybių labirintą, aš kuoktelėčiau, o kad tau padėčiau, mąstyti turiu blaiviai.

Kai grįžau į nuovadą, persirengimo kambaryje manęs laukė mama. Kiaurai permirkau ir nesuvaldomai drebėjau nuo šalčio ir nuovargio. Buvau be miego daugiau kaip parą. Pradėjau vilktis suknelę.

– Ar žinai, kad kvapą sudaro daugybė smulkučių nupleišėjusių dalelių? – paklausiau. – Kadaise mokėmės mokykloje.

Mama abejingai papurtė galvą. Bet aš, vaikščiodama per šlapdribą, užuodžiau tavo kvapą, nes tarp plonų suknelės medvilnės plaušelių buvo atpleišėjusių tavo odos ląstelių. Ne taip jau neprotinga manyti, kad tu šalia. Žinoma, ir kraupoka.

Padaviau mamai tavo suknelę ir apsivilkau garsaus dizainerio kostiumėlį.

– Ar būtinai reikėjo vaizduoti ją tokią nušiurusią? – paklausė ji.

– Tesė taip atrodo, mama. Kam vargti, jei niekas jos neatpažintų.

Kai fotografuodavomės, mama stengdavosi mus aptvarkyti. Net per kitų vaikų gimtadienius, pamačiusi fotoaparatą, paskubomis nušluostydavo šokoladuotą burną ar skaudžiai perbraukdavo per plaukus rankinės dydžio šepečiu. Jau tada tau sakydavo, kaip gražiai atrodytum, jei „pasistengtum kaip Beatrisė“. Bet aš gėdingai džiaugiausi, nes jei būtum pasistengusi, visiems būtų kritę į akis, kokios mudvi skirtingos, be to, peikdama tave, mama netiesiogiai gyrė mane – o pagyrimais ji mūsų nelepino.

Mama grąžino man sužadėtuvių žiedą, ir aš jį užsimoviau ant piršto. Jis ramino, lyg mane už rankos laikytų Todas.

Įėjo policininkė Vernon nuo šlapdribos drėgna oda ir dar rausvesniais nei paprastai skruostais.

– Ačiū, Beatrise. Jūs puikiai padirbėjote. – Keista, man buvo malonu. – Šįvakar vietos kanalas parodys per Londono žinias, – kalbėjo ji. – Detektyvas seržantas Finboras iškart praneš jums, jei ką sužinosime.

Sunerimau, kad koks nors tėčio draugas pamatys per televizorių ir jam paskambins. Nuovokioji Vernon pasiūlė, kad prancūzų policininkai praneštų tėčiui apie tavo dingimą „akis į akį“, lyg tai būtų geriau už telefono skambutį, ir aš sutikau.

◈

Ponas Raitas atpalaiduoja poliesterio kaklaraištį; pirmoji pavasario saulė kontoras ir jų centrinį šildymą užklupo netikėtai. Bet aš džiaugiuosi, kad šilta.

– Ar tą dieną dar kalbėjote su detektyvu seržantu Finboru? – klausia jis.

– Tik pasitikslinau telefono numerį.

– Kada išėjote iš nuovados?

– Pusę septynių. Mama išėjo valanda anksčiau.

Nuovadoje niekas nežinojo, kad mama neturi automobilio ir net nemoka vairuoti. Policininkė Vernon manęs atsiprašė ir pasakė, kad pati būtų parvežusi ją namo, jei būtų žinojusi. Žvelgdama į praeitį tikiuosi, kad policininkei Vernon pakako užuojautos įžvelgti gležną būtybę, lindinčią tamsiai mėlyno klostyto sijono ir vidurinės klasės apmaudo kiaute.

◈

Man už nugaros užsitrenkė nuovados durys. Per veidą trenkė niūrus, ledokšnius talžantis vėjas. Gatvės ir priekiniai automobilių žibintai klaidino, minios ant šaligatvio gąsdino. Spūstyje šmėkštelėjai tu. Paskui sužinojau, kad žmonės, išsiskyrę su mylimaisiais, nuolat mato juos tarp prašalaičių; tai susiję su atpažinimo sritimis smegenyse, pernelyg dirgliomis ir lengvai sužadinamomis. Šis žiaurus smegenų pokštas truko vos kelias akimirkas, bet visu kūnu spėjau pajusti, kaip man tavęs trūksta.

Sustabdžiau automobilį prie laiptų į tavo butą. Greta aukštų švarutėlių kaimynų tavo namas atrodė kaip neturtingas giminaitis, jau daug metų neturintis iš ko įsitaisyti naujo baltų dažų sluoksnio. Nešina lagaminėliu su tavo drabužiais, nulipau stačiais apledėjusiais laiptais į pusrūsį. Oranžinis gatvės žibintas skleidė blausią šviesą, beveik nieko nebuvo įmanoma įžiūrėti. Kaip tau pavyko nesusilaužyti kojų per pastaruosius trejus metus?

Sustirusiais nuo šalčio pirštais paspaudžiau tavo durų skambutį. Kelias sekundes nuoširdžiai vyliausi, kad atidarysi. Paskui ėmiau žvalgytis po gėlių vazonais. Žinojau, kad slepi laukujų durų raktą po kažkuriuo, sakei augalo pavadinimą, bet aš pamiršau. Gėlininkės buvote judvi su mama. Be to, aš pernelyg karštai rėžiau tau pamokslą apie saugumą. Kaip galima palikti laukujų durų raktą po vazonu prie pat durų? Ir dar Londone. Baisi atsakomybės stoka. Prisišauksi įsilaužėlius.

– Ir ką gi jūs čia darote? – paklausė balsas iš viršaus.

Pakėliau akis ir išvydau tavo buto savininką. Kai mačiau jį pastarąjį kartą, atrodė kaip pasakų personažas – priklijuok baltą barzdą, ir bus kaip iš akies luptas Kalėdų Senelis. Dabar jo lūpos rūsčiai sučiauptos, nesiskutęs, akys dega nuožmiai kaip jaunuolio.

– Aš – Beatrisė Heming, Tesės sesuo. Mes kartą buvome susitikę.

Lūpų linija sušvelnėjo, akys paseno.

– Eimjesas Torntonas. Atsiprašau. Atmintis jau šlubuoja.

Jis atsargiai nulipo slidžiais pusrūsio laiptais.

– Tesė nustojo slėpusi atsarginį raktą po rausvu ciklamenu. Atidavė jį man. – Jis atsegė piniginės monetų skyrelį ir išėmė raktą.

Andai tu visiškai nekreipei dėmesio į mano pamokslą, kodėl staiga susirūpinai saugumu?

– Prieš dvi dienas įleidau policininkus, – kalbėjo Eimjesas. – Kad jie paieškotų įkalčių. Ar yra naujienų? – Jis buvo apyverksnis.

– Ko gero, ne.

Suskambėjo mano mobilusis telefonas. Abu krūptelėjome, aš skubiai atsiliepiau. Eimjesas viltingai mane stebėjo.

– Alio.

– Labas, mieloji. – Todo balsas.

Žiūrėdama į Eimjesą papurčiau galvą.

– Niekas jos nematė, ir kažkas jai įkyriai skambindavo, – tariau ir pati išsigandau, mano balsas virpėjo. – Šį vakarą per televizorių policininkai rodys nufilmuotą atpažinimo eksperimentą. Man teko dėtis ja.

– Bet tu visai į ją nepanaši, – atsakė Todas.

Jo dalykiškumas mane ramino. Todą labiau domino atlikėja negu filmas. Akivaizdu, atpažinimo eksperimentas, jo nuomone, kvailystė.

– Aš galiu atrodyti kaip ji. Beveik.

Eimjesas atsargiai lipo laiptais prie savo durų.

– Ar nėra laiško nuo Tesės? – paklausiau. – Policininkai sako, kad ji nusipirko oro pašto ženklų prieš dingdama.

– Ne, nebuvo.

Bet laiškas galbūt dar nepasiekė Niujorko.

– Gal pasikalbėkim vėliau? Nenoriu, kad telefonas būtų užimtas, jei ji kartais paskambintų.

– Gerai, jei nori. – Todas suirzo, ir aš apsidžiaugiau, kad tu vis dar keli jam apmaudą.

Todo nuomone, parsirasi gyva ir sveika, o jis pirmutinis išdroš tau pamokslą.

Atrakinau tavo buto duris ir įžengiau. Lankiausi pas tave tik du ar tris kartus ir niekada ilgai neviešėdavau. Manau, visiems trims buvo ramiau, kad mudviem su Todu nepakanka vietos ir vienintelė išeitis – viešbutis. Nenutuokiau, kokie prasti tavo langai. Pro plyšius veržėsi atšiaurus vėjas su šlapiu sniegu. Sienos buvo sudrėkusios, aprasojusios ir šaltos. Tavo gamtai nekenksmingos lemputės ima ryškiau šviesti labai negreitai. Atsukau visą centrinį šildymą, bet šilumą skleidė tik du viršutiniai radiatorių coliai. Ar nepastebi tokių dalykų, ar esi ištvermingesnė?

Pamačiau išjungtą iš tinklo telefoną. Ar todėl nebūdavo signalo, kai pastarąsias kelias dienas tau skambindavau? Bet tikrai nebūtum laikiusi jo išjungto tiek laiko. Bandžiau išsklaidyti dygų nerimą – tu dažnai išjungi telefoną tapydama ar klausydamasi muzikos, nes piktiniesi jo valdingu reikalavimu dėmesio; matyt, paskutinį kartą, kai čia buvai, pamiršai jį vėl įjungti.

Ėmiau grūsti į spintą drabužius iš tavo lagaminėlio džiaugdamasi, kad suirzau.

– Kurių galų nepastatai spintos miegamajame, kur jai numatyta vieta? Čia ji atrodo juokingai.

Mano pirma viešnagė, nuostaba, kad tavo mažutę svetainę užkėtojusi didžiulė spinta.

– Miegamąjį aš paverčiau studija, – atsakei ir prajukai nebaigusi sakinio.

Studija – per daug prašmatnus žodis mažučiam miegamajam pusrūsyje pavadinti.

Viena labiausiai man patinkančių tavo savybių – gebėjimas greičiau už kitus suvokti, kad elgiesi keistai, ir pirmai pradėti juoktis iš savęs. Tu – vienintelis man pažįstamas žmogus, kurį nuoširdžiai juokina savos kvailystės. Deja, mūsų giminei tai nebūdinga.

Kabindama tavo drabužius, spintos apačioje pamačiau stalčių ir ištraukiau. Jame buvo kūdikio kraitelis. Visi daiktai tavo bute aptriušę, tavo drabužiai ir baldai iš sendaikčių parduotuvių, o kūdikio drabužėliai nauji ir brangūs. Išėmiau šviesiai mėlyną kašmyro antklodėlę ir mažą kepurytę, tokią minkštą, kad pajutau, kokios šiurkščios mano rankos. Daikteliai buvo gražūs. Lyg autobusų stotyje būčiau radusi Eimso2 kėdę. Tu jų nebūtum įpirkusi, vadinasi, kažkas tau davė pinigų. Emilijus Kodis vertė tave darytis abortą. Kas nutiko, Tese?

Sutilindžiavo durų skambutis, ir nubėgau atidaryti. Ant lūpų spurdėjo, kone išsprūdo „Tese“, kai atlapojau duris. Ant slenksčio stovėjo jauna moteris. Nurijau „Tese“. Kai kurie žodžiai turi skonį. Suvokiau, kad drebu iš susijaudinimo.

Ji buvo gal šeštą mėnesį nėščia, o gal ir daugiau, bet laikros marškinaičių apačia, nors šálta, nukirpta, o į išvirtusio pilvo bambą įvertas auskaras. Jos viešas nėštumas ir geltoni plaukai pasirodė man vulgarūs.

– Tesė yra? – paklausė ji.

– Ar jūs jos draugė?

– Taip. Draugė. Aš – Kasia.

Prisiminiau, kad pasakojai apie Kasią, draugę lenkę, bet tas apibūdinimas neatitiko tikrovės tarpduryje. Tu gyrei ją ir iškreipei tiesą, suteikei Kasiai žavesio, kurio ji neturi. Mano nuomone, ji – paikas mini sijonėlis, pašiurpusi kojų oda, venos nuo nėštumo iššokusios – nė trupučio neprimena „Donatelo piešinio“.

– Aš Tesę sutikau klinika. Taip pat draugas nebuvo.

Atkreipiau dėmesį ne tiek į jos žodžius, kiek į prastą anglų kalbą. Ji žvilgtelėjo į fordą prie laiptų.

– Jis grįžo. Trys savaitės.

Tikėjausi, kad mano veide atsispindėjo visiškas abejingumas asmeniniam Kasios gyvenimui.

– Kada Tesė namie?

– Nežinau. Niekas nežino, kur ji. – Mano balsas virptelėjo, bet, velniai griebtų, šitos mergos akivaizdoje nepraskysiu. Paveldėjau sveiką mamos snobizmą. – Jos čia nebuvo nuo praėjusio ketvirtadienio, – gyvai kalbėjau toliau. – Gal žinote, kur ji galėtų būti?

Kasia papurtė galvą.

– Mes atostogos. Maljorka. Taikomės.

Vyriškis forde pasignalizavo. Kasia jam pamojavo, ir pamačiau, kad ji jaudinasi. Darkyta, laužyta anglų kalba paprašė tau perduoti, kad buvo užsukusi, ir nuskubėjo laiptais aukštyn.

Taip, panele Froid, aš pykau, kad užsuko ji, o ne tu grįžai. Nors ji – nekalta.

Išlipau iš pusrūsio ir paspaudžiau mygtuką prie Eimjeso durų. Jis atidarė ir ėmė čiupinėti grandinėlę.

– Ar žinote, iš kur Tesė gavo tokius brangius drabužėlius kūdikiui? – paklausiau.

– Ji išleido krūvą pinigų Bromptono krautuvėse, – atsakė jis. – Baisiai džiaugėsi...

– Turiu omeny, iš kur ji gavo tiek pinigų? – nekantriai pertraukiau senį.

– Nemėgstu klausinėti.

Tai buvo priekaištas; jis mandagus, užtat aš – ne.

– Kodėl pranešėte, kad ji dingo? – paklausiau.

– Tesė neatėjo su manim vakarieniauti. Pažadėjo ateiti, o žodžio nelaužydavo, net davusi jį tokiam seniui.

Jis atkabino grandinėlę. Buvo senas, bet vis dar aukštas, keliais coliais aukštesnis už mane, ir nesikūprino.

– Gal reikėtų kūdikio kraitelį atiduoti labdarai, – pasiūlė jis.

Aš pasibjaurėjau Eimjesu ir įsiutau.

– Dar ankstoka ją laidoti.

Nusigręžiau ir skubiai vėl nulipau laiptais. Jis kažką sušuko įkandin, bet nesiteikiau išgirsti. Grįžau į tavo butą.

◈

– Dar dešimt minučių, ir baigsime, – sako ponas Raitas, ir aš jam dėkinga. Neįsivaizdavau, kaip sunku duoti parodymus.

– Ar buvote jos vonios kambaryje? – klausia jis.

– Taip.

– Ar žvilgtelėjote į vonios spintelę?

Purtau galvą.

– Vadinasi, nieko keisto nekrito į akis?

– Ne, nieko nemačiau.

◈

Buvau išsekusi, purvina ir sušalusi iki kaulų. Troškau karšto dušo. Iki žinių laidos per televizorių dar dvi valandos, turėjau marias laiko, bet būgštavau, kad neišgirsiu tavęs, jei paskambinsi. Todėl sumečiau: ir puiku – rėmiausi ta pačia logika, pagal kurią mylimasis įžengia pro duris kaip tik tada, kai užsitepi ant veido kaukę ir vilki nešvarią pižamą. Taip, sutinku, vargu ar tokie samprotavimai susiję su logika, bet vyliausi, kad ir tu paskambinsi, jei palįsiu po dušu. Be to, juk gali ir žinutę mano mobiliajame palikti.

Įėjau į tavo vonios kambarį. Žinoma, dušo nebuvo, tik vonia ištrupėjusiu emaliu ir pelėsiais apgliaumijusiais čiaupais. Apstulbau – taip viskas skyrėsi nuo mano vonios kambario Niujorke, duoklės modernistinei chromo ir kalkakmenio prabangai. Ir kaip gali jaustis švari, išsimaudžiusi tokioje vonioje? Pasijutau pranašesnė, o tada pamačiau lentyną: tavo dantų šepetuką, dantų pastą, glaustinių lęšių tirpalą ir šepetį su ilgais plaukais tarp šerių.

Supratau puoselėjusi bergždžią viltį, kad pasielgei kvailai ir studentiškai – išlėkei į kokį nors festivalį ar protesto žygį; kad numojai ranka į aštuonių mėnesių nėštumą ir nakvynės po atviru dangumi apsnigtame lauke padarinius, nes tau būdingas neatsakingumas. Mintyse net rėžiau tau pamokslą už kvailą nerūpestingumą. Tavo lentynėlė su tualetiniais reikmenimis išsklaidė iliuzijas. Vilties nėra. Nežinia, kur tu, ir į jokį žygį vykti neketinai.

◈

Ponas Raitas išjungia magnetofoną.

– Čia ir baigsime.

Linkteliu, bandydama nuvyti tavo ilgų plaukų tarp šepečio šerių vaizdą.

Įeina apkūni sekretorė ir praneša, kad žiniasklaidininkų minia prie tavo buto jau gąsdinamai didžiulė. Ponas Raitas rūpestingas – klausia, gal paieškoti man kito būsto.

– Ne. Ačiū. Noriu būti namie.

Dabar vadinu tavo butą namais, jei neprieštarauji. Gyvenu jame jau du mėnesius, pripratau.

– Gal jus pavėžėti? – klausia jis. Turbūt pamato, kaip nustembu, nes nusišypso. – Man nesunku. O šiandien tikriausiai nusikamavote.

Raštuotas poliesterio kaklaraištis – dovana. Jis – malonus žmogus.

Mandagiai atmetu pasiūlymą, ir jis palydi mane iki lifto.

– Duosite parodymus keletą dienų. Tikiuosi, neprieštaraujate?

– Ne. Žinoma, ne.

– Matote, jūs – pagrindinė tyrėja ir svarbiausia liudytoja.

Mano veiklą vargu ar pavadintum tyrimu. Sustoja liftas, ponas Raitas prilaiko duris, kad saugiai įlipčiau.

– Jūsų liudijimas lems nuosprendį, – sako jis, ir aš, leisdamasi pilnutėliu liftu, taip ir matau, kaip mano žodžiai it derva aptraukia kaltinimo valtį, kad ji nepaskęstų.

Lauke ankstyvas pavasario saulės sušildytas vakaras, prie kavinių iš kietų pilkų šaligatvių dygsta balti skėčių grybai. Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnyba įsikūrusi per porą gatvių nuo Šventojo Jokūbo parko, ir aš nutariu dalį kelio eiti pėsčia.

Pasuku į parką, kaip tikėjausi, trumpiausiu taku, bet, pasirodo, tai aklakelis. Grįždama atgal, išgirstu už nugaros žingsnius, ne raminamą aukštakulnių kaukšėjimą, o tykiai grasinamą vyro plumpinimą. Persigąstu, veju nuvalkiotą mintį apie niekšų persekiojamas moteris, bet sunkūs žingsniai artėja ir garsėja. Be abejo, jis mane aplenks, praeis kita puse rodydamas, kad neturi piktų kėslų. Tačiau jis artėja. Sprandą nutvilko šaltas alsavimas. Leidžiuosi bėgti, judesiai iš baimės mėšlungiški. Grįžusi į aklakelio pradžią pamatau žmones, šaligatvis sausakimšas. Įsimaišau tarp jų ir nesižvalgydama nužingsniuoju į metro.

Sakau sau, kad tai neįmanoma. Jis suimtas, sėdi kalėjime, prašymas paleisti už užstatą atmestas. Bus nuteistas kalėti iki gyvos galvos. Matyt, man pasivaideno.

Įlipu į metro traukinį ir išdrįstu apžvelgti vagoną. Iškart pamatau tavo nuotrauką. Pirmame „Evening Standard“ puslapyje, fotografavau Vermonte prieš dvejus metus, kai atskridai pasisvečiuoti, vėjas išpūtęs plaukus kaip žvilgią burę, veidas švyti. Tu akinamai graži. Nieko nuostabaus, kad nuotrauka pirmame puslapyje. Yra ir kita nuotrauka, kurioje tu šešerių, apkabinusi Leo. Žinau, ką tik verkei, bet nuotraukoje nematyti. Tavo veidas išsilygino tą akimirką, kai tik man nusišypsojai. Šalia tavo nuotraukos ir vakarykštė mano. Mano veidas neišsilygino. Laimė, man jau nebesvarbu, kaip atrodau nuotraukose.

Išlipu Ladbruk Grouvo stotelėje ir atkreipiu dėmesį, kaip vikriai nardo londoniečiai – eskalatoriais, pro bilietų užtvaras – nekliudydami vienas kito. Lauke vėl pajuntu kažką per arti už nugaros, šaltą alsavimą ant sprando, grėsmės šiurpulį. Paskubomis leidžiuosi bėgti, atsitrenkiu į žmones, stengiuosi save įtikinti, kad tai skersvėjis, sukeltas traukinių apačioje.

Gal kadaise patirtas siaubas ir baimė įstringa galvoj, net kai nebėra ko nuogąstauti. Lieka snūduriuojantis, itin lengvai sužadinamas klaikas.

Prieinu Čepstou gatvę ir, išvydusi žmonių ir automobilių jūrą, apstulbstu. Visų Didžiosios Britanijos, regis, ir daugelio užsienio kanalų televizininkų grupės. Vakarykštis žiniasklaidos būrelis, primenantis kaimo šventę, išaugo į pašėlusį nuotykių atrakcionų parką.

Esu už dešimties durų nuo tavo buto, tada mane pastebi garso operatorius, dovanojęs chrizantemų. Sukandu dantis, bet jis nusisuka; mane vėl apstulbina jo gerumas. Dar už dvejų durų mane pamato reporteris. Jis žengia prie manęs, kiti puola paskui jį. Nulekiu laiptais, neriu į vidų ir užtrenkiu duris.

Lauke gausmas užpildo erdvę it trifidai; prie stiklo prikišami nepadoraus ilgio objektyvai. Užtraukiu užuolaidas, bet šviesos pro ploną medžiagą tebeakina. Aš kaip vakar einu į virtuvę, bet ramybės ir čia nėra. Kažkas daužo į užpakalines duris, o priekinių skambutis zirzia be paliovos. Telefonas patyli ne ilgiau kaip sekundę, paskui vėl pradeda skambėti. Į kakofoniją įsitraukia ir mano mobilusis. Kaip jie sužinojo numerį? Garsai atkaklūs, valdingi ir reikalauja atsakymo. Prisimenu pirmą vakarą tavo bute. Tada maniau, kad nieko nėra vienišesnio už telefoną, kuris neskamba.

◈

Po dešimt dvidešimt ant sofos, susisupusi į tavo indišką lovatiesę, bergždžiai mėgindama sušilti, žiūrėjau per televizorių nufilmuotą atpažinimo eksperimentą. Iš toli atrodžiau labai panaši į tave. Pabaigoje buvo prašoma paskambinti ką nors mačiusius ir nurodytas telefono numeris.

Pusė dvyliktos. Pakėliau ragelį patikrinti, ar telefonas veikia. Paskui persigandau, kad gal kaip tik tą akimirką kas nors bandė prisiskambinti: tu ar policija pranešti, kad tave rado.

Pusė pirmos. Nieko.

Pirma. Pajutau, kad ramybė mane dusina.

Pusė dviejų. Išgirdau, kad rėkiu tavo vardą. O gal tavo vardas palaidotas tyloje?

Dvi. Kažkas sukrebždėjo prie durų. Skubiai atidariau, bet atcimpino tik katė, valkata, kurią prieš kelis mėnesius priglaudei. Pienas šaldytuve – savaitės senumo ir sugižęs. Neturėjau kuo užkimšti katei gerklės.

Pusę penkių įėjau į tavo miegamąjį, prasispraudžiau pro molbertą ir krūvas drobių. Įsipjoviau koją ir pasilenkiau surinkti šukių. Atitraukiau užuolaidas ir pamačiau polietileno maišelį, lipnia juosta priklijuotą prie išdaužto lango rėmo. Nieko nuostabaus, kad bute dantys barška.

Įlipau į tavo lovą. Polietilenas plaikstėsi lediniame vėjyje, neritmingi nežmogiški garsai trikdė kaip šaltis. Po pagalve gulėjo tavo pižama. Ji kvepėjo kaip tavo suknelė. Apkabinau ją, per daug sušalusi ir susirūpinusi, kad galėčiau miegoti. Tačiau užmigau.

Sapnavau raudoną spalvą, „Pantone“ nuo PMS 1788 iki PMS 1807; kardinolų ir kekšių spalvą; aistros ir prabangos spalvą; karminą, dažiklį iš sutraiškytų košenilio patelių; vyšninę spalvą; gyvybės spalvą; kraujo spalvą.

Mane pažadino durų skambutis.

◈

Antradienis

Atvykstu į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos skyrių, o čia jau pripažinta, kad atėjo pavasaris. Kaskart pravėrus sukamąsias duris plūsteli silpnas ką tik nupjautos žolės kvapas iš parko; priimamojo sekretorės vilki vasarines sukneles, jų rankos, kojos ir veidai rudi – matyt, vakar vakare užsitepė savaiminio įdegio kremo. Šilta, bet aš vilkiu storai – išblyškęs, per daug apsitūlojusios žiemos prisiminimas.

Suku į pono Raito kabinetą, vis dar ketinu jam papasakoti apie įsivaizduojamą vakarykštį persekiotoją. Man tereikia dar kartą išgirsti, kad jis uždarytas į kalėjimą ir bus nuteistas ten sėdėti iki gyvos galvos. Bet kai įžengiu, kambarį užlieja pavasario saulės ir elektros šviesa, ir nuo jų ryškio vakarykštės baimės šešėlis išblunka ir išnyksta.

Ponas Raitas įjungia magnetofoną, ir mes vėl pradedame darbą.

– Šiandien norėčiau išgirsti apie Tesės nėštumą, – sako jis, ir aš pajuntu neišsakytą priekaištą.

Vakar jis manęs prašė papasakoti viską iš pat pradžių, kai tik suvokiau, kad kažkas negerai, o aš pradėjau kalbėti apie mamos skambutį per pobūvį. Bet dabar suprantu, kai tai nebuvo tikroji pradžia. Jei būčiau su tavim praleidusi daugiau laiko, jei būčiau ne taip rūpinusis savim ir įdėmiau klausiusi, gal prieš daugelį mėnesių būčiau supratusi, kad kažkas labai negerai.

– Tesė pastojo praėjus šešioms savaitėms nuo romano su Emilijum Kodžiu pradžios, – sakau nutylėdama apie užplūdusius mane jausmus, kai išgirdau naujieną.

– Ką ji apie tai manė?

– Neva suvokusi, kad jos kūnas – stebuklas.

Vėl prisimenu mūsų pokalbį telefonu.

– Beveik septyni milijardai stebuklų vaikšto šia žeme, Bea, o mes jais netikime.

– Ji pranešė Emilijui Kodžiui? – klausia ponas Raitas.

– Taip.

– Ką jis sakė?

– Norėjo, kad Tesė nutrauktų nėštumą. Ji atkirto, kad kūdikis – ne siūlas.

Ponas Raitas šypteli ir skubiai paslepia šypseną, bet man malonu.

– Kai Tesė atsisakė, Kodis pareiškė, kad ji privalanti mesti koledžą, kol nėštumas nepastebimas.

– Ir ji metė?

– Taip. Emilijus paaiškino administracijai, kad jai kažkas pasiūlė kūrybines atostogas. Rodos, net paminėjo kažkokį koledžą.

– Tai kas žinojo apie nėštumą?

– Jos artimi draugai ir dailės studentai. Bet Tesė jų paprašė koledžo administracijai nesakyti.

Negalėjau suprasti, kodėl tu gini Emilijų. Jis to nevertas. Niekuo to nenusipelnė.

– Ar jis siūlė Tesei padėti?

– Ne. Jis apkaltino ją tyčia užsitaisius vaiką, pareiškė, kad nepriversianti jo padėti jai ar kūdikiui.

– Ar Tesė jį apgavo? – klausia ponas Raitas.

Stebiuosi, kad jį domina tokios smulkmenos, bet paskui prisimenu, kad jis prašė papasakoti viską, paskui nuspręsiąs, kas svarbu.

– Ne. Ji pastojo netyčia.

Prisimenu, apie ką toliau kalbėjomės. Aš sėdėjau savo kabinete, kūriau restoranų grupės reklaminį įvaizdį ir sykiu ėjau vyresnės sesers pareigas.

◈

– Bet kaip tai gali būti atsitiktinumas, Tese?

Dizaino grupė išrinko tankųjį „Bernard MT“ šriftą, jis atrodė senamadiškai, o ne retro, kaip buvau liepusi.

– Atsitiktinumas skamba šiek tiek nemaloniai, Bea. Geriau staigmena.

– Tiek to, apie kokią staigmeną galima kalbėti, kai kiekvienoje didesnėje gatvėje pilna vaistinių, prekiaujančių sargiais?

Tu meiliai juokeisi, erzindama mane, kol tave bariau.

– Yra žmonių, kurie nemoka valdytis.

Pajutau, kad tu mane smerki.

– Ir ką tu darysi?

– Pūsiuos, pūsiuos, o paskui susilauksiu kūdikio.

Tu kalbėjai vaikiškai; tu elgeisi vaikiškai, kaip gali būti motina?

– Žinia gera, nepyk.

◈

– Ar ji kada nors galvojo apie abortą? – klausia ponas Raitas.

– Ne.

– Jūs katalikės?

– Taip, bet ji ne todėl atsisakė darytis abortą. Vienintelis katalikiškas priesakas, kuriuo tikėjo Tesė, yra šios akimirkos priesakas.

– Atsiprašau, aš jo nežinau...

Suprantu, kad per teismo procesą to neprireiks, bet norėčiau, kad jis žinotų apie tave ne tik nepaneigiamus faktus iš segtuvų.

– Tai reiškia gyventi čia ir dabar, – aiškinu. – Patirti dabartį, nesirūpinti dėl ateities ir neprisiminti praeities.

Niekada netikėjau šiuo priesaku: per daug lengvabūdiškas, per daug palankus malonumams. Turbūt jį prikergė graikai; Dionisas nekviestas įsibrovė į katalikybę ir pasirūpino, kad katalikai irgi pasilinksmintų.

Noriu jam pasakyti dar kai ką.

– Jau nuo pat pradžių, kai kūdikis tebuvo ląstelių gumulėlis, Tesė jį mylėjo. Todėl manė, kad jos kūnas – stebuklas. Todėl niekada nebūtų sutikusi darytis aborto.

Jis linkteli ir deramai pagerbia tavo meilę kūdikiui minute tylos.

– Kada kūdikiui buvo nustatyta mukoviscidozė? – klausia jis.

Man malonu, kad jis pasakė „kūdikis“, o ne „vaisius“. Tu ir tavo kūdikis ėmėte jam atrodyti žmogiškesni.

– Dvylikos savaičių, – atsakau. – Kadangi mūsų šeimoje mukoviscidozė paveldima, ji pasidarė genetinius tyrimus.

◈

– Čia aš. – Supratau, kad tu kitame laido gale ryji ašaras. – Berniukas. – Žinojau, ką išgirsiu. – Jam mukoviscidozė. – Balsas skambėjo kaip mergytės. Neišmaniau, ką atsakyti. Mudvi pernelyg daug žinojome apie šią ligą, banalūs paguodos žodžiai netiko. – Jis irgi kentės, Bea, visai kaip Leo.

◈

– Tai buvo rugpjūčio mėnesį? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Dešimtąją. Po keturių savaičių ji paskambino pasakyti, kad jos kūdikiui bus taikoma nauja genų terapija.

– Ką ji žinojo apie šį gydymo būdą? – klausia ponas Raitas.

– Ji pasakė, kad vaisiui bus įterptas sveikas genas, pakeisiantis mukoviscidozės geną. Ir tai bus padaryta, kol jis dar gimdoje. Vaisiui vystantis ir augant, naujasis genas išstums ydingą mukoviscidozės geną.

– Kaip jūs jautėtės?

– Persigandau, kad ji taip rizikuos. Pirmiausia vektorius, o...

– Vektorius? – pertraukia ponas Raitas. – Atsiprašau, aš...

– Būdas naujam genui įterpti į organizmą. Galit vadinti jį taksi. Vektoriai dažnai būna virusai, nes jie prisitaikę užkrėsti ląsteles ir pernešti į jas naują geną.

– Jūs – tikra specialistė.

– Visi mūsų šeimos nariai – genetikai mėgėjai, dėl Leo.

◈

– Bet žmonės mirdavo per genų terapiją, Tese. Visi organai nustodavo funkcionuoti.

– Prašom leisti man baigti! Vektorius bus ne virusas. Tai ir nuostabiausia. Mokslininkams pavyko sukurti dirbtinę chromosomą genui į vaisiaus ląsteles įterpti. Taigi kūdikiui pavojaus nekils. Neįtikėtina, tiesa?

Neįtikėtina. Bet aš vis tiek nerimavau. Prisimenu, apie ką kalbėjomės toliau. Pasidabinau visomis vyresniosios sesers regalijomis.

– Tarkim, vektorius nepadarys žalos. O pats modifikuotas genas? Net jei jis išgydys mukoviscidozę, bet nutiks kas nors nenumatyta?

– Ar gali nustoti jaudintis?

– Jis gali turėti siaubingą šalutinį poveikį. Gali pakenkti kitiems organams, net neaišku kaip.

– Bea...

– Taip, gal ir atrodo, kad rizika nedidelė...

– Be šios terapijos jis sirgtų mukoviscidoze, – įsiterpei tu, alkūne nustumdama mane nuo tribūnos. – Šimtaprocentinė garantija. Taigi rizika nedidelė, ir aš rizikuosiu.

– Sakei, geną tau leis į pilvą?

Kai prabilai, supratau, kad šypsaisi.

– O kaip kitaip genas patektų į vaisių?

– Vadinasi, genų terapija gali paveikti ir tave.

Tu atsidusai – „atstok nuo mano galvos“, jaunesnės sesers atodūsis vyresniajai.

– Aš tavo sesuo. Turiu teisę nerimauti dėl tavęs.

– O aš – kūdikio motina.

Tavo atsakymas mane nustebino.

– Aš tau parašysiu, Bea.

Tu padėjai ragelį.

◈

– Ji jums dažnai rašydavo? – klausia ponas Raitas.

Spėlioju, ar šiaip smalsauja, ar klausimas susijęs su byla.

– Taip. Kai suprasdavo, kad aš nepritarsiu. Kartais tiesiog norėdavo surikiuoti mintis, o aš būdavau nebylus atgarsis.

Ar žinai, kad man labai patikdavo šie vienpusiai pokalbiai? Jie dažnai mane erzindavo, bet jausdavausi daug laisviau, kad nereikia tavęs smerkti.

– Policija perdavė man laiško kopiją, – sako ponas Raitas.

Atleisk. Turėjau atiduoti visus tavo laiškus policijai.

Jis šypsosi.

– Laiškas apie žmones angelus.

Džiaugiuosi, kad jis pabrėžė tai, kas svarbu tau, o ne jo tyrimui. Tą vietą prisimenu ir be laiško:

Visi šie žmonės, kurių nepažįstu, apie kuriuos net nesu girdėjusi, plušėjo valandų valandas, dienų dienas, metų metus, ieškodami vaisto. Iš pradžių tyrimai buvo finansuojami iš labdaringų aukų. Angelų iš tikrųjų yra, angelų baltais laboratoriniais chalatais ir tvido sijonais, organizuojančių vilties bėgimus, prekybą pyragais ir rinkliavas, kad vieną dieną kokios nors nepažįstamosios kūdikis išgytų.

– Ar jos laiškas išsklaidė jūsų nuogąstavimus? – klausia ponas Raitas.

– Ne. Gavau jį kitą dieną po sėkmingo genų terapijos bandymo, aprašyto JAV spaudoje. Apie „Chrom-Med“ bendrovės rastą vaistą nuo mukoviscidozės skalambijo visi laikraščiai ir visos aliai vienos televizijos. Bet apsiribota begalinėmis pasveikusių kūdikėlių nuotraukomis, mokslas beveik neminimas. Net didieji laikraščiai daug dažniau rašė apie „stebuklo kūdikį“ negu „genų terapiją“.

– Taip, – linkteli ponas Raitas. – Čia dėjosi tas pat.

– Bet internete duomenų netrūko, taigi galėjau tyrimus kruopščiai išnagrinėti. Sužinojau, kad bandymas atitiko nustatytus reikalavimus, tiesą pasakius, pranoko lūkesčius. Dvidešimt Didžiosios Britanijos kūdikių gimė visiškai sveiki, be jokių mukoviscidozės požymių. Motinos nenukentėjo. Nėščios amerikietės, kurių vaisiui buvo nustatyta mukoviscidozė, maldavo genų terapijos. Supratau, kad Tesei nepaprastai pasisekė – jai pasiūlė.

– Ką žinojote apie „Chrom-Med“?

– Kad tai pripažinta bendrovė, daranti genetinius tyrimus daug metų. Kad ji sumokėjo profesoriui Rozenui už jo chromosomą ir pasamdė jį tęsti tyrimus.

Leido tavo moteriškėms tvido sijonais atsipūsti nuo rinkliavų.

– Be to, per televizorių mačiau apie pustuzinį profesoriaus Rozeno, žmogaus, radusio naująjį vaistą, interviu.

Suprantu, kad taip neturėjo būti, bet mano požiūrį į genų terapiją pakeitė ar bent privertė juo suabejoti profesorius Rozenas. Prisimenu pirmą kartą, kai pamačiau jį per televizorių.

◈

– Profesoriau Rozenai, koks jausmas apima, tapus stebukladariu? Taip jus kai kas vadina, – sumurkė rytinės laidos vedėja.

Prieš ją sėdėjo profesorius Rozenas, įkūnytas stereotipas – akiniai metaliniais rėmeliais, siauri pečiai, raukšlėta kakta, kur nors už telekameros, be abejo, kabo baltas chalatas.

– Vargu ar tai stebuklas. Viso labo dešimtmečiai tyrimų ir...

– Nejaugi? – nutraukė ji.

Vedėja norėjo baigti kalbą, bet jis neteisingai ją suprato – pamanė, kad skatinamas pasakoti toliau.

– Mukoviscidozės genas yra septintoje chromosomoje. Jis gamina baltymą, vadinamą mukoviscidozės transmembraninio laidumo reguliuokliu, arba MTLR.

Ji išlygino tiesų aptemptą sijonuką ant grakščių kojų ir nusišypsojo jam.

– Gal galėtume išgirsti supaprastintą variantą, profesoriau Rozenai.

– Paprasčiau nepasakysi. Aš sukūriau dirbtinę chromosomą...

– Nemanau, kad mūsų žiūrovai... – vėl įsiterpė ji ir skėstelėjo rankomis, lyg paprastiems mirtingiesiems Rozeno žodžiai būtų nesuprantami.

Mane ji suerzino, apsidžiaugiau, kad profesorių Rozeną irgi.

– Ar jūsų žiūrovai turi smegenis? Mano dirbtinė chromosoma be jokios žalos ir rizikos gali pernešti į ląsteles naują sveiką geną.

Pamaniau, kad kas nors turėtų jį pamokyti, kaip išdėstyti savo mokslą debilų kalba. Atrodė, lyg profesorius Rozenas būtų nusivylęs ir nebemokėtų ja kalbėti.

– Dirbtinė žmogaus chromosoma gali ne tik įterpti, bet ir nuolat palaikyti gydomųjų genų veiklą. Sintetiniai centromerai...

Vedėja skubiai jį nutraukė.

– Ko gero, šiandien teks baigti paskaitą, profesoriau, nes kai kas nori jums karštai padėkoti.

Ji atsisuko į didžiulį televizoriaus ekraną, tiesiogiai transliuojantį vaizdus iš ligoninės. Apsiašarojusi motina ir išdidus tėvas, glamonėdami sveiką naujagimį, dėkojo profesoriui Rozenui už gražučio sūnelio išgydymą. Profesoriui buvo aiškiai nemalonu, jis sumišo. Nė kiek nesimėgavo savo sėkme, todėl man patiko.

◈

– Tai jūs pasitikėjote profesoriumi Rozenu? – klausia ponas Raitas neišsiduodamas, kokį įspūdį susidarė pats, nes tikriausiai matė jį per televizorių, kai žiniasklaida iš paskutiniųjų melžė šį įvykį.

– Taip. Visuose televizijos interviu, kuriuos mačiau, jis atrodė pasiaukojantis mokslininkas, nenutuokiantis, kaip elgtis su žiniasklaida, kuklus, trikdomas pagyrų, nesidžiaugiantis televizinės šlovės akimirka.

Nesakau ponui Raitui, kad profesorius Rozenas man priminė poną Normansą (ar jis ir tau dėstė matematiką?), geraširdį, bet nepakantų paauglių mergiočių kvailumui, pyškinantį lygtis it šūvių papliūpas. Netinkamas elgesys su žiniasklaida, akiniai metaliniais rėmeliais ir panašumas į seną mokytoją – ne logiškos priežastys pripažinti, kad genų terapija nepavojinga, o viso labo asmeniška paskata abejonėms įveikti.

– Ar Tesė pasakojo, kas atsitiko po genų terapijos?

– Smulkiai ne. Tepasakė, kad vaistai suleisti, dabar reikia laukti.

◈

Tu man paskambinai vidury nakties, užmiršusi ar numojusi ranka į laiko skirtumą. Pabudo Todas ir atsiliepė į skambutį. Suirzęs atkišo telefoną man, vien lūpomis bambėdamas: „Pusė keturių ryto, Jėzau Kristau.“

– Padėjo, Bea. Jis išgijo.

Aš pravirkau; kūkčiojau, „riedėjo ašaros kaip pupos“. Baisiai nerimavau ne dėl tavo kūdikio, o dėl tavęs – kaip tau reikės prižiūrėti ir mylėti vaiką, sergantį mukoviscidoze. Todas pamanė, kad atsitiko kažkas baisaus.

– Tai velnioniškai nuostabu.

Nežinau, kas labiau jį nustebino, kad verkiu dėl kažko nuostabaus ar kad keikiuosi.

– Norėčiau jį pavadinti Ksavjė. Jei mama neprieštaraus.

Prisiminiau, kaip Leo didžiavosi antru vardu; kaip troško, kad būtų taip vadinamas.

– Leo būtų pasakęs „jėga“, – atsakiau ir pamaniau, kad liūdna mirti tokiam jaunam, kai dar gali sakyti „jėga“.

– Aha, tikrai.

◈

Mus pertraukia senyva pono Raito sekretorė, įneša mineralinio vandens, ir mane staiga pradeda kamuoti troškulys. Išgeriu pilną popierinį puodelį vienu mauku, ir ji žiūri šiek tiek nepritariamai. Kai paima tuščią puodelį, matau, kad vidinė plaštakų pusė išmušta oranžinėmis dėmėmis. Turbūt vakar vakare tepėsi savaiminio įdegio kremu. Susigraudinu, kad ši kūninga moteris pavasarį bandė gražintis. Nusišypsau jai, bet ji nemato. Ji žiūri į poną Raitą. Iš to žvilgsnio suprantu, kad sekretorė jį įsimylėjusi, kad dėl jo vakar vakare nusirudino rankas ir veidą, kad suknelė, kurią vilki, pirkta galvojant apie jį.

Ponas Raitas nutraukia mano mintines apkalbas.

– Vadinasi, jūsų nuomone, nei kūdikiui, nei nėštumui niekas negrėsė?

– Aš maniau, kad viskas puiku. Nerimavau tiktai, kaip ji, vieniša motina, sudurs galą su galu. Tada tai atrodė didelis rūpestis.

Panelė Įsimylėjusi Sekretorė išeina, beveik nepastebėta pono Raito, per stalą žiūrinčio į mane. Dėl sekretorės dirsteliu į jo ranką: vestuvinio žiedo nėra. Taip, mano mintys vėl paikioja, nenori plaukti toliau. Tu žinai, kas laukia. Atleisk.

2 Eamesas Charlesas (1907–1978) – JAV architektas, baldų dizaineris.

3

Valandėlę durų skambutis sutapo su mano raudonu sapnu. Paskui puoliau jų atidaryti įsitikinusi, kad čia tu. Seržantas Finboras suprato, kad laukiau ne jo. Jam pakako takto nutaisyti sutrikusią ir užjaučiamą miną. Suprato, ką pamaniau.

– Nieko baisaus, Beatrise. Mes jos neradome.

Jis įėjo į tavo svetainę lydimas policininkės Vernon.

– Atpažinimo eksperimentą pamatė Emilijus Kodis, – tarė Finboras, sėsdamasis ant tavo sofos. – Tesė jau pagimdė.

Bet tu man būtum pasakiusi.

– Tai tikriausiai klaida.

– Šventosios Onos ligoninė patvirtino, kad praėjusį antradienį Tesė joje pagimdė ir tą pačią dieną buvo išrašyta. – Jis valandėlę gailestingai luktelėjo ir sviedė kitą rankinę granatą. – Kūdikis gimė negyvas.

Manydavau, kad žodžiai „gimė negyvas“ susiję su ramybe. Stovintis vanduo. Nurimk, mano plastanti širdie. Tykus stingulio balselis. Dabar manau, kad šie žodžiai susiję su neviltimi dėl prarastos gyvybės; kad tai – žiaurus eufemizmas, įvyniojantis vinis į tiesą, kurią bando paslėpti. Bet tada net nepagalvojau apie tavo kūdikį. Atleisk. Man niekaip neišėjo iš galvos, kad pagimdei prieš savaitę, o aš iš tavęs negavau jokios žinios.

– Mes kalbėjomės su Šventosios Onos ligoninės psichiatrijos skyriumi, – kalbėjo Finboras. – Kūdikiui mirus Tesė ten iškart buvo nusiųsta. Ja rūpinasi daktaras Nikolsas. Aplankiau jį, ir jis pasakė, kad Tesę apėmusi pogimdyminė depresija.

Mūsų ryšį nutraukė sprogęs tiesos šrapnelis. Tu man nepranešei apie kūdikio mirtį. Tu prislėgta, bet į mane nesikreipei. Aš žinojau apie visus tavo tapomus paveikslus, visus draugus, net kokią knygą skaitai, net tavo katės vardą (Dručkė, prisiminiau kitą dieną). Žinojau daugybę tavo gyvenimo smulkmenų. Bet svarbių dalykų nežinojau. Nepažinojau tavęs.

Taigi galop man sandėrį pasiūlė velnias. Gerai, nebuvau tau artima, bet užtat mainais niekas tavęs nepagrobė. Nenužudė. Tu dar gyva. Žaibiškai sutikau su sandėriu.

– Be abejo, mums vis dar rūpi jos gerovė, – pasakė seržantas Finboras. – Bet nėra pagrindo manyti, kad įpainiotas kitas žmogus.

Dėl akių patylėjau, tikrindama smulkiu šriftu surašytas sandėrio sąlygas.

– O įkyrūs telefono skambučiai?

– Daktaras Nikolsas mano, kad Tesei pasivaideno dėl nestabilios emocinės būklės.

– O išdaužtas langas? Kai įėjau, jos miegamajame ant grindų buvo pilna stiklo šukių.

– Tai mes ištyrėme iškart, gavę pranešimą, kad ji dingo. Antradienio naktį toje gatvėje vaikėzas išdaužė priekinius penkių automobilių stiklus. Matyt, paleido plytą ir Tesei į langą.

Užplūdęs palengvėjimas išplovė įtampą iš mano kūno, ir tuštumą užpildė milžiniškas nuovargis.

Kai jie išėjo, užsukau pas Eimjesą.

– Jūs žinojote, kad jos kūdikis mirė, tiesa? – paklausiau. – Todėl ir patarėte atiduoti kūdikio drabužėlius labdarai.

Jis prislėgtas pažvelgė į mane.

– Atsiprašau. Maniau, jūs irgi žinot.

Nenorėjau apie tai kalbėti – kol kas.

– Kodėl nieko nesakėte policijai apie kūdikį?

– Tesė netekėjusi. – Iš mano išraiškos suvokė, kad jo nesuprantu. – Nerimavau, jog policininkai pamanys, kad ji kekšė. Kad nesivargins jos ieškoti.

Gal jo nuomonė iš dalies pagrįsta, nors kiek kitokiu atžvilgiu. Sužinoję, kad tau pogimdyminė depresija, policininkai nebeskubėjo tavęs ieškoti. Bet tada to beveik nesuvokiau.

– Tesė sakė, kad vaisius buvo išgydytas?! – nepasidaviau.

– Taip, mukoviscidozės požymiai išnykę. Bet buvo dar vienas dalykas, apie kurį gydytojai nenutuokė. Rodos, kūdikio inkstai.

Nuvažiavau pas mamą pranešti geros žinios. Taip, geros, nes tu gyva. Apie tavo kūdikį negalvojau. Atleisk. Jau sakiau, sandėris su velniu.

Apgaulingas sandėris. Važiuodama pamaniau, kad esu kvailė, nes taip lengvai leidausi apmulkinama. Taip troškau to sandėrio, kad nebemačiau tiesos. Pažįstu tave nuo gimimo. Buvau su tavim, kai išvyko tėtis. Kai mirė Leo. Aš žinau daug svarbių dalykų. Tu būtum man pasakiusi apie kūdikį. Ir būtum pasakiusi, kad išvažiuoji. Vadinasi, kažkas tau sutrukdė.

Mamai irgi palengvėjo. Grauždamasi dėl savo žiaurumo, žlugdžiau jos viltis.

– Nemanau, kad policininkai teisūs, mama. Ji nebūtų išlėkusi nežinia kur man nepranešusi.

Bet mama visomis keturiomis įsikirto į gerą žinią ir neketino manęs paleisti be kovos.

– Mieloji, tu neturi vaikų. Negali net įsivaizduoti, kaip ji jaučiasi. O liūdesys pagimdžius ir taip slogus, nesvarbu aplinkybės. – Mama įgudusi vartoti eufemizmus. – Nesakau, kad džiaugiuosi dėl kūdikio mirties, – toliau kalbėjo ji. – Bet dabar Tesė galės pradėti gyvenimą iš naujo. Nedaugelis vyrų pasiruošę auginti svetimą vaiką. – Mamos supratimu, tavo ateitis šviesi.

– Aš iš tikrųjų manau, kad ji dingo ne savo noru.

Bet mama nenorėjo manęs klausyti.

– Vieną gražią dieną ji susilauks kito kūdikio daug geresnėmis aplinkybėmis. – Bet jos balsas pranašaujant tau ramią ir laimingą ateitį virptelėjo.

– Mama...

Ji mane pertraukė, atsisakė klausytis.

– Tu žinojai, kad ji nėščia? – Užuot įsivaizdavusi tavo ateitį, mama jau peršoko į praeitį. Būti bet kur, tik ne dabartyje, kurioje tau atsitiko nežinia kas. – Manai, būti vieniša motina – nieko baisaus?

– Tu verteisi savarankiškai. Parodei mums, kad tai įmanoma.

Norėjau jai įsiteikti, bet tik dar labiau įsiutinau.

– Negalima lyginti mano ir Tesės elgesio. Nieku gyvu. Aš pastojau ištekėjusi. Taip, vyras mane paliko, bet aš to nenorėjau.

Dar nė karto nebuvau girdėjusi, kad ji vadintų tėtį „vyru“, o tu? Visada sakydavo „jūsų tėvas“.

– Turiu šiokį tokį supratimą apie gėdą, – kalbėjo mama. – Tesei nepakenktų kai ką apie ją sužinoti.

Jau sakiau, kad pyktis gali nustelbti siaubą, bent trumpam.

Kai važiavau iš Mažojo Hadstono atgal į Londoną, kilo pūga, ir M11 greitkelis virto įnirtingai purtomu sniego kamuoliu. Į žemę karštligiškai krintantys milijonai snaigių aplipdavo priekinį stiklą taip tirštai, taip greitai, kad valytuvai nespėdavo jų nubraukti. Prie kelio mirksėjo skydai: perspėjo apie pavojingas vairavimo sąlygas, ragino mažinti leistiną greitį, kad automobilininkai nenukentėtų. Pro šalį kaukdama prašvilpė greitoji pagalba.

– Tai ne kauksmas, Bea.

– Gerai, staugimas.

– Sirena – dvidešimt pirmo amžiaus kavalerijos žygio garsas.

Tu ką tik pradėjai studijuoti dailės koledže ir manei, kad tokios mintys niekada niekam nebuvo atėjusios į galvą. Turėjai ir kitą apmaudžią studentų savybę – manei, kad nestudentai nieko nesupranta.

– Kalbu apie gaisrininkus, policininkus ar gydytojus, skubančius į pagalbą.

– Supratau iškart, ačiū, Tese.

– Bet manei, kad mintis kvaila ir neverta jos plėtoti?

– Aha.

Tu sukikenai.

– Kalbu rimtai – man sirena primena, kad visuomenė rūpinasi savo nariais.

Greitoji jau dingo iš akių, sirenos nebegirdėti. Ar tavim rūpinasi kavalerija? Nuvijau šią mintį šalin. Negaliu sau leisti spėlioti, kas tau nutiko. Bet buvau sušalusi, išsigandusi ir vieniša.

Gatvės netoli tavo namo nebuvo pabarstytos smėliu ir klastingai slidžios. Stabdydama paslydau ir vos neparverčiau motociklo prie tavo buto. Ant apatinio laipto sėdėjo pradėjęs trečią dešimtį vaikinas su juokingai didele puokšte, nukritusios ant celofano tirpo snaigės. Pažinau jį iš tavo apibūdinimo – Saimonas, parlamentaro sūnus. Tu teisi: dėl lūpų auskarų atrodo, kad jo vaikiškas veidas perkreiptas kančios. Baikerio drabužiai buvo permirkę, pirštai pabalę nuo šalčio. Net tokiu oru užuodžiau jo losjoną po skutimosi. Prisiminiau, pasakojai, kaip nerangiai jis lindo prie tavęs ir kaip jam atsakei. Turbūt esi viena iš nedaugelio, tesinti iš gailesčio duotą pažadą likti drauge.

Pasakiau, kad tu dingai, ir jis, prispaudęs puokštę prie krūtinės, sumaitojo gėles. Kalba kaip mokęsis Etone, balsas ramus.

– Seniai?

– Nuo praėjusio ketvirtadienio.

Saimonas išblyško.

– Ketvirtadienį mudu matėmės.

– Kur?

– Haid Parke. Buvome kartu maždaug iki keturių.

Pašte buvai pastebėta dviem valandom anksčiau. Matyt, jis paskutinis tave matė.

– Rytą ji man paskambino ir paprašė susitikti, – kalbėjo Saimonas. – Pasiūlė „Gyvatės galeriją“ Kensingtono soduose. Susitiksime, išgersime kavos, pasikalbėsime.

Jau kalbėjo kaip iš šiaurinio Londono. Ėmiau svarstyti, kuri šnekta tikroji.

– Paskui paklausiau, ar galiu ją palydėti namo, – pasakojo Saimonas. – Bet ji atsisakė. – Balse skambėjo savigaila. – Nuo to laiko jai neskambinau ir nebuvau užsukęs. Taip, negražiai elgiausi, bet norėjau, kad ir ji pajustų, ką reiškia abejingumas.

Turbūt jis baisingas savanaudis, jei tiki, kad įžeistus jo jausmus galima lyginti su tavais po kūdikio mirties ar mano jausmais tau dingus.

– Kur tu ją palikai? – paklausiau.

– Ji mane paliko, aišku? Perėjau su ja per Haid Parką. Paskui ji nuėjo. Aš jos niekur nepalikau.

Buvau įsitikinusi, kad jis meluoja. Šiaurinio Londono šnekta netikra.

– Kur?

Jis neatsakė.

Aš vėl išrėkiau klausimą:

– Kur?!

– Prie baseino.

Iki šiol kaip gyva nesu ant niekieno rėkusi.

Paskambinau detektyvui seržantui Finborui ir palikau skubų pranešimą. Saimonas tavo vonios kambaryje karštu vandeniu šildė sustirusias, pabalusias rankas. Vėliau tavo vonios kambarys trenks jo losjonu po skutimosi, nustelbs tavo muilo ir šampūno kvapą, o aš pyksiu ant Saimono.

– Ką sakė policija? – paklausė įėjęs.

– Žadėjo patikrinti.

– Kaip amerikietiška.

Šitaip mane erzinti leidžiama tik tau. Iš tikrųjų policininkas pasakė: „Iškart to imsiuosi.“

– Tai jie iššukuos Haid Parką? – paklausė Saimonas.

Bet aš stengiausi negalvoti, ką reiškia policininko „iškart to imsiuosi“. Pakeičiau vieną frazę kita, įvyniojau šiurkščią jo žodžių prasmę į plastiką su pūslelėmis.

– Ir jie mums paskambins? – paklausė jis.

Aš tavo sesuo. Finboras skambins man.

– Taip, detektyvas seržantas Finboras praneš, jei ką nors sužinos, – atsakiau.

Saimonas atsidrėbė ant tavo sofos ir snieguotais batais ištepliojo tavo indišką lovatiesę. Bet aš norėjau jį kai ko paklausti, todėl nuslėpiau apmaudą.

– Policija mano, kad jai pogimdyminė depresija. Kokia ji tau pasirodė?

Valandėlę jis tylėjo, ir aš ėmiau spėlioti, stengiasi prisiminti ar prasimanyti.

– Ji buvo apimta nevilties, – tarė. – Turėjo gerti tabletes, kad nustotų gamintis pienas. Sakė, kad tai bene baisiausia, ji turi maistelio kūdikiui, o kūdikio neturi.

Pamažu ėmiau suvokti, kad tavo kūdikis mirė. Atleisk, kad taip negreitai. Galiu pasiteisinti nebent nerimu dėl tavęs, vaikeliui nebeliko vietos.

Saimono žodžiai man kėlė abejonių. Suvokiau kodėl.

– Tu pasakei „ji buvo“.

Regis, jis suglumo.

– Tu pasakei „ji buvo apimta nevilties“.

Valandėlę man atrodė, kad jį užspeičiau, paskui jis nusiramino. Vėl kalbėjo netikru šiaurinio Londono akcentu.

– Turėjau omeny, kad ji buvo apimta nevilties ketvirtadienio popietę, kai ją mačiau. Iš kur galiu žinoti, kaip ji jaučiasi dabar?

Jo veidas man atrodė nebe vaikiškas, o žiaurus; lūpų auskarai – ne paauglio maišto, o mėgavimosi mazochizmu ženklai. Turėjau jam dar vieną klausimą.

– Tesė man sakė, kad vaisius išgydytas.

– Taip, jis mirė ne nuo mukoviscidozės.

– Gal kad gimė trim savaitėm per anksti?

– Ne. Ji sakė, kad jis būtų miręs, net jei būtų gimęs laiku. Pakenkti inkstai.

Aš ryžausi.

– Ar žinai, kodėl ji nepranešė apie kūdikio mirtį man?

– Maniau, pranešė. – Jo žvilgsnis buvo pergalingas. – Ar žinot, kad aš turėjau būti krikštatėvis?

Jis nesuprato mandagių užuominų, bet, kai neįprastai griežtai pareikalavau, galop nenoromis išsinešdino.

Pusantros valandos laukiau seržanto Finboro skambučio, paskui pati paskambinau į nuovadą. Kažkokia policininkė atsakė, kad su detektyvu seržantu Finboru susisiekti neįmanoma. Nusprendžiau važiuoti į Haid Parką. Tikėjausi, kad Finboro niekur nepamatysiu; tikėjausi, kad su juo negalima susisiekti, nes jis dabar tiria svarbesnę bylą, tavąją priskyręs prie dingusių asmenų, kurie kada nors vis tiek atsiranda. Tikėjausi, kad aš klystu, o jis teisus, kad tu viso labo kažkur išlėkei po kūdikio mirties. Užrakinau duris ir pakišau raktą po vazonu su rausvu ciklamenu: gal grįši, kai manęs nebus.

Artinausi prie Haid Parko ir mane pralenkė policijos automobilis kaukiančia sirena. Persigandau. Ėmiau važiuoti greičiau. Kai pasiekiau Lankasterio vartus, mane pralenkęs policijos automobilis sustojo už kitų, jau stovinčių su kaukiančiomis sirenomis.

Įžengiau pro vartus į parką, aplinkui krito minkštas sniegas. Gaila, kad neluktelėjau, nepagyvenau dar bent valandą savo gyvenimu. Daugumai žmonių tai skambėtų savanaudiškai, bet tu gyveni sielvartu, tikriau – tavo širdies dalelė mirė su sielvartu, taigi žinau, kad suprasi.

Parko gilumoje pamačiau policininkus, mažiausiai dešimt. Prie jų į parką važiavo policijos mašinos. Įvykio vietoje ėmė rinktis žiopliai – realybės šou ne per televizorių.

Baisybė žmonių ir padangų pėdsakų sniege.

Vos vilkdama kojas pasukau prie jų. Mąsčiau blaiviai, tarsi iš šalies nustatydama, kad širdis neritmingai daužosi į šonkaulius, kad trūksta oro, kad krečia drebulys. Protas, priešingai nei kūnas, laikėsi atokiai, dar nesuvokė.

Praėjau pro parko prižiūrėtoją ruda uniforma, kalbantį su žmogumi, laikantį už pasaitėlio labradorą.

– Policininkai paklausė, kur atviras baseinas ir ežeras, pamaniau, kad ieškos juose, bet vyriausiasis pareigūnas nusprendė pirmiau iškrėsti apleistus pastatus. Sumažinus finansavimą, tokių atsirado daug. – Prisidėjo daugiau klausytojų: bėgikų ir šunų vedžiotojų. – Anas pastatas prieš daug metų buvo vyrų tualetas, bet dabar pigiau pastatyti naują, negu remontuoti seną.

Pro parko prižiūrėtoją ir jo klausytojus pasukau prie policininkų. Jie atskyrė užtvara mažą apleistą Viktorijos laikų pastatą, beveik paslėptą krūmų.

Netoli užtvaros stovėjo policininkė Vernon. Jos paprastai rausvi skruostai buvo išbalę, akys užburkusios nuo ašarų; ji visa drebėjo. Ją buvo apkabinęs vienas policininkų. Manęs jie nematė.

– Taip, mačiau, bet tik ligoninėje ir niekada – tokios jaunos, – skubiai virpančiu balsu kalbėjo policininkė Vernon. – Ir tokios vienišos.

Vėliau dėl šio gailesčio ji man pasidarys labai brangi. O tada jos žodžiai išdegino žymę mano sąmonėje, privertė protą įsitraukti į įvykį.

Priėjau prie policijos užtvaros. Mane pamatė seržantas Finboras. Iš pradžių apstulbo – ką aš čia veikiu, paskui nutaisė užjaučiamą miną. Pasuko prie manęs.

– Beatrise, labai užjaučiu...

Aš jį pertraukiau. Kol neleisiu jam ištarti tų žodžių, tol tai, kas įvyko, bus netiesa.

– Jūs klystate.

Norėjau bėgti. Finboras paėmė man už rankos. Tada pamaniau – kad nesiblaškyčiau. Dabar manau, kad iš geros širdies.

– Mes radome Tesę.

Bandžiau išplėšti ranką.

– Negalite tikrai žinoti.

Jis įdėmiai pasižiūrėjo man tiesiai į akis; net tada supratau, kad tokiam žvilgsniui reikia drąsos.

– Tesė turėjo studento pažymėjimą. Klaidos negali būti. Labai užjaučiu, Beatrise. Tavo sesuo nebegyva.

Jis paleido mano ranką. Moviau šalin. Mane atsivijo Vernon.

– Beatrise...

Išgirdau, kaip seržantas Finboras ją šaukia:

– Ji nori pabūti viena.

Buvau jam dėkinga.

Sėdėjau tarp juodakamienių medžių, belapių, negyvų slopiame sniege.

Kada supratau, kad tu mirusi? Kai tai pasakė Finboras? Kai pamačiau išblyškusį ašarotą Vernon veidą? Kai išvydau vonios kambaryje tavo tualetinius reikmenis? Ar kai mama paskambino pranešti, kad tu dingai? Kada supratau?

Pamačiau iš apgriuvusio tualeto išnešamus neštuvus. Ant jų gulėjo maišas su lavonu. Priėjau.

Užtrauktuke buvo įstrigusi tavo plaukų sruoga.

Ir tada supratau.

4

Kodėl tau rašau? Anąkart išvengiau šio klausimo, kalbėjau apie būtinybę suprasti, mažmožių taškučius, sudarančius puantilistinį paveikslą. Išsisukau nuo klausimo esmės – kodėl tau? Beveik pamišėlės vaizduotės žaismas? Palapinė, piratų laivas ar pilis iš paklodžių ir antklodžių. Tu – bebaimis riteris, Leo – narsus karalaitis, o aš – princesė ir pasakotoja, aš seku pasaką, nes noriu. Visada buvau pasakotoja, tiesa?

Ar manau, kad tu mane girdi? Aišku, taip / Tikrai ne. Rinkis; aš renkuosi atsakymą kas valandą.

Man tiesiog reikia su tavim pasikalbėti. Mama sakė, kad aš mažai kalbėdavau, kol tu gimei, o turėdama sesutę pašnekovę neužsičiaupdavau. Nenoriu tylėti. Jei nutilsiu, prarasiu dalį savęs. Ir man trūks tos savasties. Suprantu, tu negali nei peikti, nei aptarti šio mano laiško, bet vis tiek žinau, kas tau užkliūtų, numanau, ką pasakytum, juk tu žinodavai ir numanydavai mano pastabas. Pokalbis vienpusis, bet taip galiu šnekėtis tik su tavim.

Ir noriu tau papasakoti, kodėl buvai nužudyta. Kad atsakyčiau, galėjau pradėti nuo pabaigos, atversti paskutinį puslapį, bet tu užduotum klausimą, į kurį atsakymas slypi ankstesniuose puslapiuose, paskui kitą klausimą, kol atsidurtume ten, kur esame. Todėl pasakosiu tau iš eilės, kaip sužinojau pati, o ne kas išaiškėjo vėliau.

◈

– Ją atpažinti mane paprašė nematytas policininkas.

Pasakoju ponui Raitui tą patį, ką ir tau, išskyrus sandėrius su velniu ir kitus neesminius nukrypimus.

– Kada tai nutiko? – klausia jis, balsas malonus, kaip per visą apklausą, bet negaliu atsakyti.

Tą dieną, kai policininkai tave rado, laikas pamišo; minutė trukdavo pusdienį, valanda pralėkdavo per kelias sekundes. Kaip pasakų knygoje skriejau per savaites ir metus; antra žvaigždė į dešinę, tiesiai iki ryto, kuris niekada neišauš. Atsidūriau Dali išsilydžiusių laikrodžių paveiksle per Skrybėliaus arbatėlę. Nieko nuostabaus, kad Odenas3 pasakė: „Sustabdykite visus laikrodžius“: jis iš paskutiniųjų stengėsi neišeiti iš proto.

– Nežinau, – atsakau. Nusprendžiu atskleisti truputį savo tiesos. – Laikas man nieko nebereiškė. Paprastai jis viską keičia ir veikia, bet kai miršta mylimas žmogus, laikas negali to pakeisti, nesvarbu, kiek jo prabėga, todėl laikas netenka prasmės.

Pamačiusi tavo plaukų sruogą supratau, kad sielvartas yra meilė, virtusi amžinu ilgesiu. Be abejo, ponui Raitui pernelyg sudėtinga, bet noriu, kad jis aiškiau įsivaizduotų, kokia iš tikrųjų tavo mirtis. Ji matuojama ne valandomis, dienomis ar minutėmis. Prisimeni tuos ketvirtojo dešimtmečio kavos šaukštelius, panašius į ištirpusius saldainius? Mažutėmis tiksliai atseikėtomis dozėmis – taip aš gyvenau. Bet tavo mirtis buvo milžiniška jūra, ir aš ėmiau skęsti. Ar žinai, kad vandenynas gali būti septynių mylių gylio? Saulė taip giliai neprasiskverbia. Visiškoje tamsoje išgyvena tik iškrypę, neatpažįstami padarai; jausmai mutantai, apie kuriuos nieko nenutuokiau, kol nenumirei.

– Gal padarykime pertrauką? – klausia ponas Raitas.

Man jau atrodo, kad savo mintis išsakiau balsu ir jis nerimauja, ar aš ne beprotė. Esu kone tikra, kad man pavyko nuslėpti, ką galvoju, kad jis tik dėmesingas. Bet nenoriu dar kartą prisiminti šios dienos.

– Verčiau baigsiu pasakoti.

Jis beveik nepastebimai nustėrsta, numanau, kad kaupia drąsą. Nesitikėjau, kad jam bus sunku. Senajam jūrininkui buvo sunku pasakoti savo istoriją, bet vargšas vestuvių svečias, priverstas klausytis, irgi nesidžiaugė. Ponas Raitas linkteli, ir aš kalbu toliau:

– Policininkai atvežė mamą į Londoną, bet ji neturėjo jėgų atpažinti Tesės, todėl į lavoninę nuėjau viena. Mane lydėjo policijos seržantas, bebaigiantis šeštą dešimtį. Neprisimenu jo pavardės. Elgėsi su manim labai maloniai.

◈

Kai įėjome į lavoninę, seržantas paėmė man už rankos ir nepaleido. Praėjome pro laboratoriją, kurioje daromi skrodimai. Žvilgūs metaliniai stalai, baltos plytelės, ryški šviesa – įspūdis, lyg būtum atsidūręs haiteko dizainerio projektuotoje virtuvėje. Jis nuvedė mane į kabinetą, kuriame buvai tu. Nepakeliamai trenkė antiseptiku. Seržantas paklausė, ar aš pasiruošusi. Aš niekada nebūsiu pasiruošusi. Linktelėjau. Jis atitraukė paklodę.

Tu vilkėjai storu žieminiu paltu, mano padovanotu per Kalėdas. Norėjau būti tikra, kad nešalsi. Kvailai apsidžiaugiau, kad juo vilki. Mirties spalvos negalima apibūdinti, nėra „Pantone“ numerio tavo veido spalvai nusakyti. Tai buvo spalvos priešybė; gyvybės priešybė. Paliečiau tavo vis dar žvilgius kaip atlasas plaukus.

– Ji buvo labai graži.

Seržantas stipriau suspaudė man ranką.

– Taip. Ji graži.

Jis pavartojo esamąjį laiką, ir pamaniau, kad manęs nenugirdo. Bet dabar man atrodo, jog seržantas stengėsi, kad būtų bent kiek geriau: mirtis dar ne viską iš tavęs atėmė. Jis buvo teisus: tu buvai graži kaip tragiškosios Šekspyro herojės. Tu tapai Dezdemona, Ofelija, Kordelija; išblyškinta ir sustingdyta mirties nuskriausta herojė, romi auka. Bet tu niekada nebuvai nei tragiška, nei romi, nei auka. Tu buvai linksma, aistringa ir nepriklausoma.

Pamačiau, kad storos tavo palto rankovės permirkusios krauju, jau sudžiūvusiu, todėl vilna sustirusi. Vidinėje rankų pusėje buvo pjūviai, pro juos ištekėjo gyvybė.

Neprisimenu, ką jis sakė ir ar aš atsakiau. Tik prisimenu, kad laikė man už rankos.

Kai išėjome iš lavoninės, seržantas paklausė, ar norėčiau, kad tėčiui praneštų prancūzų policininkai, mums nereikėtų, ir aš jam padėkojau.

Kieme manęs laukė motina.

– Atleisk. Negaliu į ją tokią žiūrėti. – Man toptelėjo: o aš, jos nuomone, galiu. – Ir tau buvo nebūtina, – kalbėjo ji. – Policininkai galėjo palyginti DNR. Tai barbariška.

Nesutikau. Taip, tai baisu, bet privalėjau pamatyti žiaurią tavo bespalvio veido tikrovę, kad patikėčiau, jog tu mirusi.

– Kaip tu ištvėrei viena? – paklausė mama.

– Mane lydėjo policininkas. Jis buvo labai malonus.

– Visi jie labai malonūs. – Mama norėjo įžvelgti nors ką gero. – Spauda be reikalo juos užsipuola, tiesa? Tiesiog neįmanoma elgtis gražiau ar... – Mamos balsas nutrūko; nieko gero ji neįžvelgė. – Ar jos veidas... noriu žinoti, ar?..

– Nesužalotas. Tobulas.

– Toks dailus veidas.

– Taip.

– Visada buvo gražus. Bet per plaukus nebuvo matyti. Nuolat sakydavau, kad šukuotų juos aukštyn arba tinkamai apsikirptų. Kad visi matytų, koks gražus jos veidas, ne todėl, kad man nepatiktų jos plaukai.

Motina susmuko, ir aš čiupau ją į glėbį. Kai prigludo prie manęs, pajutome artumą, kurio reikėjo abiem nuo tada, kai išlipau iš lėktuvo. Aš vis dar neverkiau ir pavydėjau mamai, lyg ašaromis būtų galima išlieti truputį kančios.

Parvežiau mamą namo ir padėjau atsigulti. Sėdėjau šalia, kol ji pagaliau užmigo.

Vidury nakties grįžau į Londoną. Kelyje M11 atidariau langus ir ėmiau klykti, perrėkdama variklio krioksmą, greitkelio gausmą; spiegiau į tamsą, kol įskaudo gerklę ir balsas užkimo. Kai pasiekiau Londoną, gatvėse buvo ramu ir tuščia, tylūs šaligatviai be žmonių. Sunku buvo patikėti, kad tamsus ištuštėjęs miestas rytą vėl bus šviesus ir pilnas žmonių. Aš negalvojau, kas tave nužudė; tavo mirtis išvaikė mintis. Tenorėjau grįžti į tavo butą, lyg ten būčiau arčiau tavęs.

Kai parvažiavau, automobilio laikrodis rodė be dvidešimt keturias. Prisimenu, nes jau buvo prasidėjusi kita diena, ne ta, kai tave rado. Tu jau buvai virtusi praeitimi. Žmonės mano, kad posakis „gyvenimas eina toliau“ ramina, negi jie nesupranta, kad kaip tik mintis, jog tavo gyvenimas vėl eina, o žmogaus, kurį myli, jau nutrūko, kelia didžiausią sielvartą? Po dienos, kuri jau ne ta, kai tave rado, bus dar viena diena; nebėra vilties, ir mano gyvenimas su seserimi pasibaigė.

Tamsoje lipdama laiptais į tavo butą slystelėjau ir griebiausi už apledėjusio turėklo. Nuo šalčio ir išsigandusi dar aiškiau suvokiau tavo mirtį. Grabaliodama rakto po rausvojo ciklameno vazonu, į apledėjusį betoną nusibrozdinau krumplius. Rakto nebuvo. Pamačiau, kad tavo laukujės durys praviros. Įėjau.

Kažkas buvo tavo miegamajame. Sielvartas nuslopino visus jausmus, todėl darydama duris baimės nejaučiau. Po tavo daiktus naršė kažkoks vyras. Sielvartą nustelbė pyktis.

– Ką čia darai, šikniau?

Pati nepažinau savo žodžių naujame sielos peizaže, kuris buvo kupinas gilaus kaip jūra liūdesio. Vyriškis atsisuko.

◈

– Gal čia baigsime? – klausia ponas Raitas. Dirsteliu į laikrodį: beveik septynios. Aš jam dėkinga, kad leido baigti pasakoti apie dieną, kai tu buvai rasta.

– Atsiprašau, nemaniau, kad jau taip vėlu.

– Juk sakėte, kad laikas darosi beprasmis, kai miršta mylimas žmogus.

Svarstau, ar jis ką nors pridurs. Mūsų padėtis nelygiavertė. Per pastarąsias penkias valandas aš apnuoginau savo jausmus. Tarp mūsų tvyro tyla, ir aš vos nepaprašau jo irgi apsinuoginti.

– Prieš dvejus metus autoavarijoje žuvo mano žmona.

Mūsų akys susitinka, užsimezga bendrystė: du to paties karo veteranai, išvarginti mūšių, kraujuojančiais jausmais. Dilanas Tomas klydo; mirties karalija yra. Mirtis laimi karą, o netiesioginė žala – sielvartas. Studijuodama anglų literatūrą niekada nemaniau, kad ginčysiuos su poetais, užuot mokiusis jų žodžių.

Ponas Raitas palydi mane iki lifto koridoriumi, kurį dulkių siurbliu valo valytoja. Kituose kabinetuose tamsu. Jis paspaudžia lifto mygtuką ir laukia, kol šis atvažiuos. Į kabiną įžengiu viena.

Liftui leidžiantis, pajuntu burnoje tulžies skonį. Kūnas irgi prisimena, ką pasakojau, ir aš vėl jaučiu kylant šleikštulį, lyg mėginčiau išvemti tai, ką žinau. Širdis vėl daužosi į šonkaulius, siurbdama orą iš plaučių. Išeinu iš lifto, o galvą skauda kaip tądien, kai buvai rasta. Tada tavo mirties tikrovė sprogo mano smegenyse, kartą, kitą, be galo. Kalbėdamasi su ponu Raitu, aš vėl atsidūriau minų lauke užrištomis akimis. Tavo mirtis niekada nenukeliaus užmarštin, bet kai kuriomis dienomis, geromis dienomis, išmokau ją aplenkti. Tik ne šiandien.

Išeinu iš pastato, vakaras šiltas, bet aš tebedrebu, plaukeliai ant rankų pasišiaušė, mėgindami išsaugoti kūno šilumą. Nežinau, ar tą dieną taip smarkiai drebėjau nuo šalčio, ar iš susijaudinimo.

Priešingai nei vakar, nejaučiu grėsmės už nugaros, gal dėl to, kad, papasakojusi apie dieną, kai buvai rasta, nebeturiu jėgų bijoti. Nusprendžiu eiti pėsčia, užuot važiavusi metro. Mano kūnas turi pratintis prie tikrojo, o ne atminties pasaulio ženklų. Mano pamaina „Kojote“ prasideda po valandos, spėsiu nueiti pėsčia.

Tu nustebusi, taip – aš veidmainė. Prisimenu savo globėjišką toną.

– Padavėja? Negalėjai rasti ne tokio... – Aš nutilau, bet tu supratai, kokiais žodžiais užbaigčiau: „bukinančio“, „tau per prasto“, „be perspektyvų“.

– Tik sąskaitoms apmokėti, negi visam gyvenimui.

– Galėjai susirasti dieninį darbą, kuris ateityje būtų naudingas.

– Bet šis darbas ne dieninis, o naktinis.

Tavo humoras nebuvo linksmas. Pajutai slaptą pašaipą: aš netikėjau, kad pragyvensi iš paveikslų.

Ką gi, nebeskirstau darbų į dieninius ar naktinius, nes šis – vienintelis, kurį turiu. Po trijų savaičių atostogų, paimtų dėl asmeninių priežasčių, mano viršininko užuojauta išseko. Nieko neliko, kaip tik tiesiai pasakyti, ką ketinu daryti, todėl atsistatydinau ir likau Londone. Skamba, lyg būčiau nerūpestinga, tarsi pasikeitus aplinkybėms nė nemirktelėjusi ir lengva ranka iškeisčiau vyresniosios vadybininkės pareigas korporacijų įvaizdžio kūrimo bendrovėje į pusę padavėjos etato. Bet tu žinai, kad aš ne tokia. Darbas Niujorke, nuolatinis atlyginimas, pensijų programa ir įprastos valandos buvo nuspėjamo ir saugaus gyvenimo atrama – paskutinė. Keista, man patinka dirbti „Kojote“.

Ėjimas padeda, ir po keturiasdešimties minučių mano kvėpavimas sulėtėja, širdis ima plakti beveik ritmingai. Pagaliau atkreipiu dėmesį į tavo žodžius, kad turėjau bent paskambinti tėčiui. Bet aš maniau, kad jaunoji nuotaka paguos jį kur kas geriau. Taip, jie vedę jau aštuoneri metai, bet aš vis dar laikau ją nuotaka – gaivia, baltute, švytinčia jaunyste ir netikrų deimantų diadema, nesutepta netekties. Nieko nuostabaus, kad tėtis pasirinko ją, o ne mus.

Prieinu prie „Kojoto“ ir matau, kad Betina lauke pastačiusi žalią stoginę ir dengia senus medinius stalus. Ji pasveikina mane: išskečia rankas kviesdama apkabinti. Prieš kelis mėnesius būčiau pasibjaurėjusi. Laimė, pasidariau nebe tokia liguistai jautri prisilietimams. Mes stipriai apsikabiname, ir aš jai už tai dėkinga. Pagaliau liaujuosi drebėti.

Ji susirūpinusi žiūri į mane.

– Pajėgsi dirbti?

– Nieko man nėra, tikrai.

– Matėme per žinias. Sakė, teismas vasarą?

– Taip.

– Kaip manai, kada atgausiu kompiuterį? – klausia šypsodamasi. – Mano rašysena neįskaitoma, niekas nesupranta, kas valgiaraštyje.

Policija, žinodama, kad tu dažnai naudodavaisi jos kompiuteriu, paėmė jį patikrinti, ar neras kokių nors duomenų tyrimui. Betina labai gražiai šypsosi, jos šypsena visada mane pribloškia. Ji apkabina mane, veda į vidų, ir aš suprantu, kad ji sąmoningai manęs laukė.

Atidirbu pamainą, vis dar pykina ir skauda galvą, bet jei kas ir pastebi, kad esu neįprastai tyli, nieko nesako. Aš visada puikiai skaičiuodavau mintyse, šiuo atžvilgiu padavėjos darbas man nesunkus, bet tauškalai su klientais vargina. Laimė, Betina gali pliaukšti už du, ir šį vakarą pasikliauju ja, kaip dažnai kliaudavausi tavim. Visi lankytojai nuolatiniai ir su manim elgiasi pagarbiai, kaip ir personalas, nieko neklausinėja ir neaptaria bylos. Taktas užkrečiamas.

Kai grįžtu namo, jau vėlu, ir aš, išsunkta per dieną, trokštu išsimiegoti. Laimė, liko tik trys atkaklūs reporteriai. Gal jie laisvai samdomi ir pristigo pinigų. Kadangi minia išsiskirstė, jie nerėkia man klausimų ir nekiša objektyvo prie veido. Šį kartą atrodo kaip per vakarėlį, mat jie bent jau suvokia, jog galiu nenorėti su jais kalbėtis.

– Panele Heming?!

Vakar buvau Beatrisė ir pasipiktinau tariamu artimumu. (Arba „Arabela“, jei reporteris tingėjo geriau pasiruošti.) Reporterė kalba tebesilaikydama pagarbaus atstumo:

– Ar galiu jūsų kai ko paklausti?

Ta pati reporterė, kurią sekmadienio vakarą prie virtuvės lango girdėjau kalbant telefonu.

– Ar ne geriau būtų prieš miegą vaikui paskaityti pasaką?

Ji aiškiai apstulbusi.

– Aš slapta klausiausi, – paaiškinu.

– Šįvakar mano sūnų prižiūri teta. Deja, už pasakas prieš miegą man niekas nemoka. Ar norėtumėte, kad žmonės ką nors žinotų apie jūsų seserį?

– Ji nupirko savo kūdikiui dažų piešti pirštais.

Nežinau, kodėl tai pasakiau. Gal kad pirmą kartą tu ne tik šia diena gyvenai, bet galvojai ir apie ateitį. Savaime suprantama, reporterė nori išgirsti daugiau. Laukia.

Bandau apibūdinti tave vienu sakiniu. Galvoju apie gerąsias tavo savybes, bet mintyse jos virsta pažinčių skyrelio skelbimu: „Graži, talentinga, dvidešimt vienų, visiems patinkanti ir mėgstanti pramogas...“ Girdžiu tavo juoką. Nepaminėjau puikaus humoro jausmo, o jį juk tikrai turi. Mąstau, kodėl žmonės tave myli. Bet, pradėjusi vardyti priežastis, pavojingai priartėju prie nekrologo, o jam tu per jauna. Įsikiša vyresnis reporteris, iki šiol tylėjęs.

– Ar ji tikrai buvo pašalinta iš mokyklos?

– Taip. Ji neapkentė taisyklių, ypač kvailų.

Jis kažką keverzoja, o aš toliau ieškau išsamaus sakinio apie tave. Kiek šalutinių sakinių gali turėti vienas pagrindinis?

– Panele Heming...

Žiūriu jai į akis.

– Ji turi būti čia. Gyva.

Apibūdinu tave penkiais žodžiais.

Įeinu į butą, uždarau duris ir išgirstu, kaip prikaišioji, kad su tėčiu pasielgiau per griežtai. Tu teisi, bet tada aš vis dar labai ant jo pykau. Tu buvai per jauna suvokti, ką iškentė mama su Leo, kai jis išėjo likus vos trims mėnesiams iki broliuko mirties. Blaiviu protu suvokiau: buvo priverstas išeiti dėl mukoviscidozės; Leo taip įsisirgo, kad į jį žiūrėti nebegalėjai; mamos širdis iš įtampos susigniaužė į tamprų kamuoliuką, vos bepajėgiantį varinėti kraują po kūną, o kad dar dėl ko kito plaktų – nė kalbos. Todėl supratau, kad tėtis turėjo logiškų priežasčių. Bet jis turėjo ir vaikų, todėl priežastys nepateisinamos. (Taip, būtuoju laiku, nes du jo vaikai negyvi, o trečias nebe vaikas.)

Tu juo patikėjai, kai pažadėjo grįžti. Buvau penkeriais metais vyresnė, bet ne ką išmintingesnė ir daug metų svajojau apie ilgą ir laimingą pabaigą. Pirmą naktį, praleistą universitete, mano svajonė išblėso, nes pamaniau, kad amžina laimė yra beprasmiška. Nes norėjau ne laimingos pabaigos su tėvu, o laimingos pradžios. Norėjau, kad tėvas būtų manim rūpinęsis vaikystėje, nes suaugusi su juo bendros kalbos neradau. Nors dabar nesu įsitikinusi.

Pro langą matau, kad visi reporteriai dingo. Dručkė murkdama raitosi man apie kojas – šantažu reikalauja daugiau ėdalo. Pašėrusi katę, prisipilu laistytuvą vandens ir išeinu pro virtuvės duris.

– Čia tavo kiemelis? – paklausiau, pirmą kartą svečiuodamasi pas tave. Stebėjausi, kad vietoj sodelio, kaip įprasta Amerikoje, čia tik kelios pėdos skaldos, o tame lopinėlyje stovi pora šiukšlių konteinerių su ratais.

– Bus gražu, Bea, – nusišypsojai tu. – Pamatysi.

Matyt, plušėjai kaip skruzdė. Visi akmenys išnešti, žemė sukasta ir apsodinta. Tu visada mėgai sodininkystę. Prisimenu, mažutė sekiodavai mamą po daržą su vaikišku ryškiaspalviu kastuvėliu ir daržininkės prijuoste. O man niekada nepatiko kapstyti žemės. Ne tai, kad būčiau pykusi, jog reikia ilgai laukti, kol pasėtas augalas užaugs (tu, nekantruole, širsdavai), bet kad jis labai greitai peržydi. Gėlės vienadienės, pernelyg laikinos. Man patiko kolekcionuoti kiniškus niekučius, tvirtus, patikimus, negyvus daiktus, kurie rytojaus dieną nepasikeis ir nežus.

Bet apsistojusi tavo bute, aš labai stengiuosi, garbės žodis, prižiūrėti darželį prie užpakalinių durų. (Laimė, kabančiaisiais sodais ant laiptų į tavo butą rūpinasi Eimjesas.) Kasdien laistau, net tręšiu. Nesu tikra, kodėl tai darau – gal manau, kad tau būtų svarbu; gal puoselėju tavo sodelį, nes nepuoselėjau tavęs? Et, motyvai nesvarbu, nes man baisiai nesiseka. Visi augalai žuvo. Jų stiebai nurudavo, keli likę lapeliai sudžiūvo ir trupa. Niekas neauga plikame žemės lopinėlyje. Iškratau iš laistytuvo paskutinius lašus. Kurio galo beprasmiškai laistau mirusius augalus ir bevaisę žemę?

Bus gražu, Bea, pamatysi.

Vėl pripilsiu laistytuvą ir dar truputį palauksiu.

3 Audenas Wystanas Hugh (1907–1973) – anglų poetas.

5

Trečiadienis

Atvykstu į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybą, o panelė Įsimylėjusi Sekretorė spokso į mane. Tikriau, atidžiai apžiūrinėja. Nujaučiu, kad vertina mane kaip varžovę. Skubiai įžengia ponas Raitas su lagaminėliu vienoje rankoje ir laikraščiu kitoje. Atvirai ir nuoširdžiai man nusišypso; dar neatsikvošėjo, kad jau darbe, nebe namie. Tikrai įsitikinu, kad panelė Įsimylėjusi Sekretorė laiko mane varžove, nes kai ponas Raitas man nusišypso, jos mina tampa akivaizdžiai priešiška. Ponas Raitas nieko nepastebi.

– Atsiprašau, kad teko laukti. Užeikite. – Mintyse jis dar tebesiriša kaklaraištį.

Įeinu paskui jį į kabinetą, ir jis uždaro duris. Jaučiu kitoje pusėje sekretorės akis, vis dar įsmeigtas į jį.

– Kaip jautėtės vakar vakare? – klausia ponas Raitas. – Žinau, kad tai iškamuoja.

Prieš tavo mirtį būdvardžiai nusakyti mano gyvenimui buvo lengvesnės kategorijos: „įtemptas“, „slogus“, „sekinantis“, geriausiu atveju – „labai liūdnas“. Dabar į savasties žodyną įtraukti kur kas stipresni: „kankinantis“, „sukrečiantis“, „triuškinantis“.

– Priminsiu, kur baigėme – jūs kažką užklupote Tesės miegamajame?

– Taip.

Mintyse ponas Raitas jau susirišo kaklaraištį, ir mes einame prie reikalo. Jis perskaito mano žodžius: „Ką čia darai, šikniau?“

◈

Vyras atsisuko. Bute baisiai šalta, bet jo kaktą išpylęs prakaitas. Po akimirkos prabilo. Itališkas akcentas koketiškas, gal tyčia, gal ne.

– Vadinuosi Emilijus Kodis. Atleiskite, jei išgąsdinau.

Bet aš iškart supratau, kas jis. Ar pajutau grėsmę, susidūrusi su juo tokiomis aplinkybėmis, nes įtariau, kad jis tave nužudė, – ar ir šiaip man būtų pasirodęs pavojingas? Priešingai nei tau, man romanų tautų vyrų grožis – tvirtas įžūliai vyriškas žandikaulis, tamsus gymis – veikiau grėsmingas, negu gundantis.

– Žinote, kad ji nebegyva? – paklausiau. Žodžiai nuskambėjo kvailai; it perdėtai teatrališko dialogo replika, kurios nesugebu tinkamai ištarti. Paskui prisiminiau tavo bespalvį veidą.

– Taip. Mačiau per vietos žinias. Siaubinga, baisi tragedija. – Jo balsas buvo skirtas žavėti, kad ir kokios nepalankios būtų aplinkybės, ir aš pamaniau, kad kerai gali reikšti ir spąstus. – Atėjau tik daiktų pasiimti. Suprantu, atrodo nepadoriai skubotai...

– Žinote, kas aš? – nutraukiau jį.

– Turbūt draugė.

– Sesuo.

– Užjaučiu. Sutrukdžiau.

Jam nepavyko paslėpti baimės gaidelių balse. Pasuko prie durų, bet aš pastojau kelią.

– Jūs ją nužudėt?

Aišku, šiurkštoka, bet šį susitikimą ne Agata Kristi aprašo.

– Jūs, be abejo, labai susikrimtusi... – atsiliepė Emilijus Kodis, bet aš jį nutraukiau.

– Jūs vertėte ją pasidaryti abortą. Norėjote, kad ir ji pati dingtų?

Jis padėjo ant grindų savo nešulį, ir aš pamačiau, kad tai drobės.

– Jūs kalbate neprotingai, tai suprantama, bet...

– Dink! Mauk iš čia, šūdžiau!

Išrėkiau jam į akis savo bjaurų sielvartą, klykiau be perstojo, net kai jis išėjo. Pro atdaras laukujes duris atskubėjo apsiblausęs, mieguistas Eimjesas.

– Girdėjau riksmą.

Tyloje jis pažvelgė į mane. Suprato be žodžių. Susirietė ir nusisuko, nenorėdamas, kad matyčiau jo sielvartą.

Suskambėjo telefonas, bet aš palaukiau, kol įsijungė atsakiklis.

– Labas, čia Tesė.

Akimirką tikrovės dėsniai nustojo galioti, tu gyva. Griebiau ragelį.

– Brangioji? Čia tu? – paklausė Todas. Žinoma, girdėjau ne tave, tik tavo balsą atsakiklio įraše. – Beatrise? Tu pakėlei ragelį?

– Ji rasta viešajame tualete. Gulėjo ten penkias dienas. Visai viena.

Stojo tyla; žinia neatitiko jo numatytų įvykių.

– Kai tik galėsiu, atskrisiu.

Todas buvo mano gelbėjimo virvė. Todėl jį ir išsirinkau. Kad ir kas atsitiktų, galėsiu laikytis jo.

Pažvelgiau į krūvą drobių, kurias paliko Emilijus. Visos jos buvo tavo aktai. Kur tau iki mano drovumo. Matyt, juos nutapė Emilijus. Visuose paveiksluose buvai nusukusi veidą.

◈

– Kitą rytą jūs nuėjote pas detektyvą seržantą Finborą ir papasakojote, kas jums kelia nerimą? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Jis atsakė, kad Emilijus, atėjęs pasiimti paveikslų, pasielgė labai netaktiškai, bet dėl to jis nebūtinai nusikaltėlis. Pranešė, kad koroneris reikalaus lavono skrodimo ir mums derėtų palaukti rezultatų, tik tada ką nors kaltinti ar daryti išvadas.

Finboras kalbėjo ramiai ir santūriai. Aš įsiutau. Gal pavydėjau jam dvasinės pusiausvyros, nes pati tuo metu lengvai pratrūkdavau.

– Maniau, detektyvas seržantas Finboras bent paklaus Emilijaus, ką jis veikė tą dieną, kai ji buvo nužudyta. Jis man pasakė, kad tik po skrodimo bus aišku, kada mirė Tesė.

Su mineraliniu vandeniu įplaukia panelė Įsimylėjusi Sekretorė, ir aš apsidžiaugiu, kad ji mus pertraukė. Keista, bet aš ištroškusi, vienu mauku išgeriu vandenį ir į akis iš pradžių man krinta jos perlamutrinis rausvas nagų lakas, paskui – vestuvinis žiedas ant piršto. Kodėl vakar apžiūrėjau tik pono Raito ranką? Man pasidaro gaila ponios Įsimylėjusios Sekretorės, kuri, nors jai ir negresia svetimavimas, kasdien nuo devynių iki pusės šešių apgaudinėjama emociškai. Ponas Raitas jai nusišypso.

– Ačiū, Stefane. – Šypsena be menkiausios užuominos, bet nuoširdumas žavi ir gali būti suprastas netinkamai.

Laukiu, kol ji išeis.

– Taigi nuėjau pas Emilijų Kodį pati.

Skubotai grįžtu į praeitį; galvojant apie nagų laką ir vestuvinius žiedus, tvardytis šiek tiek lengviau.

◈

Išėjau iš nuovados išvargusi ir degdama pykčiu. Seržantas Finboras pasakė, kad dar neaišku, kada tu numirei, bet aš žinojau. Ketvirtadienį. Tą dieną palikai Saimoną prie baseino Haid Parke, kaip jis ir sakė, bet iš parko neišėjai. Kitų protingų paaiškinimų nėra.

Paskambinau į tavo dailės koledžą, ir sekretorė su vokišku akcentu kandžiai atšovė, kad Emilijus namie tikrina kursinius darbus. Bet kai pasakiau, kad esu tavo sesuo, atlyžo ir davė jo adresą.

Važiuodama pas Emilijų, prisiminiau mudviejų pokalbį apie jo gyvenamąją vietą.

– Nenutuokiu. Mes susitinkame tik koledže arba mano bute.

– Tai ką jis bando nuslėpti? – paklausiau.

– Tiesiog neišeina iš kalbos, štai ir viskas.

– Manau, jis gyvena Hokstone. Madingas vidurinės klasės rajonas, įsispraudęs tarp išmargintų vargšų namų.

– Tu nuoširdžiai jo nekenti, tiesa?

– Ir grafičių netrūksta, kad būtų išsaugotas miesto džiunglių įvaizdis. Ko gero, tokie kaip jis naktį vaikšto su purškiamaisiais dažais, kad madingai aprašinėtas rajonas neišsigimtų į vidurinės klasės, gaunančios vidutines pajamas, veislyną, – variau toliau.

– Už ką jis šito nusipelnė?

– Oi, nežinau. Na, išdulkino mano mažą sesutę, užtaisė jai vaiką, o paskui nusiplovė rankas.

– Kalbi taip, lyg visiškai nesugebėčiau tvarkytis gyvenimo. – Tavo žodžiai pakibo laiduose tarp mūsų telefonų. Išgirdau juoką tavo balse. – Tu nutylėjai, kad jis mano dėstytojas ir piktnaudžiauja tarnybine padėtimi.

Tave juokindavo mano rimtumas.

Ką gi, aš sužinojau, kur jis gyvena, ne Hokstone, Brikstone ar kitoje panašioje vietoje, kur, vos atsiradus kavinei, duodančiai silpnos latės kavos, įsikuria madinga vidurinė klasė. Jis gyvena Ričmonde, gražiame ir patogiame Ričmonde. Jo namas – ne modernistinis Ričardo Rodžerso4 pastatas, o karalienės Onos laikų brangenybė, vien didžiulis sodas tikriausiai vertas poros gatvių Pekame. Perėjau įspūdingo ilgio sodą ir pabeldžiau to paties laikotarpio belstuku.

Negali patikėti, kad ryžausi? Elgiuosi lyg ir neįprastai, bet atviras jaunatviškas sielvartas atsikrato sveiko proto ir santūrumo. Duris atidarė Emilijus, ir aš pamaniau, kad jam nusakyti tiktų būdvardžiai iš nuvalkiotų meilės romanų: jis velnioniškai gražus; jis nežmoniškai patrauklus – šie epitetai slepia grėsmę.

– Ar jūs ją nužudėt? – paklausiau. – Praėjusį kartą neatsakėt.

Jis bandė uždaryti duris, bet aš neleidau. Kaip gyva nebuvau susirungusi su jokiu vyru ir nustebau, kad esu tokia stipri. Stropiai lankomos treniruotės, o kur dar asmeninis treneris, nebuvo betikslės.

– Ji guodėsi buto savininkui, kad kažkas ją gąsdina telefonu. Tai buvote jūs? – paklausiau.

Tada išgirdau moters balsą koridoriuje.

– Emilijau... – Tarpduryje pasirodė jo žmona. Dar neištryniau mūsų elektroninio pašto žinučių apie ją.

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Labas, Bea, aš paklausiau apie ją, kol dar nieko nebuvo, ir jis man pasakė, kad juodu susituokė paskubomis, bet nesigaili, nes gyvena laisvai. Jiems malonu būti drauge, bet lytiniai santykiai nutrūko prieš daug metų. Juodu vienas kito nepavyduliauja. Dabar patenkinta?

T. xxxx

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Mieliausioji T.,

kaip jam patogu. Ko gero, jai per keturiasdešimt, o kadangi gamta moterims daug žiauresnė, negi ji turi pasirinkimą? Ne, aš nepatenkinta.

lol

Bea

P. S. Kodėl rašai žinutes „Coreyshand“ šriftu? Jį nelengva skaityti.

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Mieliausioji Bea, tu eini savo tiesiu ir siauru dorovės lynu nė nesusverdėdama, o aš nuvirstu vos kryptelėjusi. Bet aš tikiu juo. Niekas nėra įskaudintas.

T. XXXX

P. S. Maniau, tai akį glostantis šriftas.

P. P. S. Ar žinai, kad „lol“ reiškia „laughing out loud“5?

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Miela Tese,

Negi tu tikrai tokia naivi? Atsikvošėk.

lol

Bea

(Man tai – „lots of love“6)

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

„Atsikvošėti?“ Netrukus liepsi man apskritai baigti romaną. Tau reikia grįžti iš Valstijų namo. Geros dienos, mieloji, T. X

Įsivaizdavau penktą dešimtį pradėjusią moterį, kurios grožis nesąžiningai nublanko, o jos vyro – ne. Įsivaizdavau lygiaverčius partnerius, kai jiems buvo po dvidešimt penkerius, ir nelygią santuoką po penkiolikos metų. Bet moteris koridoriuje buvo ne vyresnė kaip trisdešimties. Jos akys buvo bauginamai šviesiai mėlynos.

– Emilijau... Kas vyksta?

Jos balsas buvo aristokratiškai krištolinis; namas tikriausiai jos. Nežiūrėjau į ją, paklausiau Emilijaus:

– Kur jūs buvote praėjusį ketvirtadienį, sausio dvidešimt trečiąją, tą dieną, kai mano sesuo buvo nužudyta?

Emilijus atsisuko į žmoną.

– Mano studentė, Tesė Heming. Vakar vakare apie ją rodė per vietos žinias, prisimeni?

Kur buvau aš, kai rodė žinias? Vis dar lavoninėje su tavim? Guldžiau mamą? Emilijus apkabino žmoną, jo balsas buvo ramus.

– Čia Tesės vyresnė sesuo. Jai siaubingai sunkus metas ir... ji visus puldinėja. – Jis aiškino, kad aš neverta dėmesio. Kad tu neverta dėmesio.

– Dėl Dievo meilės, Tesė buvo jūsų meilužė. O mane pažįstate, juk vakar vakare užtikau jus benešant savo paveikslus iš jos buto.

Žmona įsmeigė akis į jį, staiga jos veidas suglebo. Emilijus stipriau ją apkabino.

– Tesė buvo mane įsimylėjusi. Štai ir viskas. Fantazavo. Paskui fantazijos tapo nebesutramdomos. Norėjau įsitikinti, ar jos bute nėra kokių klastočių apie mane.

Žinojau, ko tu norėtum jo paklausti.

– Ar kūdikis irgi fantazija?

Jis tebelaikė apkabinęs žmoną, ši apmirusi tylėjo.

– Kūdikio nėra.

Atsiprašau. Dėl tolesnės eigos irgi.

– Mamyte?

Laiptais nulipo maža mergytė. Žmona paėmė jai už rankos.

– Laikas gulti, mažute.

Kartą tavęs klausiau, ar jis turi vaikų, o tu nustebai, kad klausiu tokio dalyko. Žinoma, neturi, Bea. Turėjai omeny: Žinoma, neturi, nes jei turėtų, aš su juo nesidulkinčiau, kuo tu mane laikai? Tavo dorovinis lynas daug platesnis už mano, bet irgi turi ribą, o šios tu nebūtum peržengusi. Ne po istorijos su tėčiu. Tai štai ką jis bandė paslėpti namie.

Emilijus užtrenkė duris man prieš nosį, šį kartą pasirodė už mane stipresnis. Išgirdau, kaip užkabino grandinėlę.

– Palikite mane ir mano šeimą ramybėje.

Likau rėkauti ant laiptų prie laukujų durų. Staiga tapau beprote maniake, o jis buvo persekiojamos šeimos, užspeistos dailiame senoviniame name, galva. Vakar kalbėjau kaip televizijos seriale apie policininkus, šiandien nusitaikiau į Holivudą. Bet tikrovė, bent mano gyvenimas, nerodė pavyzdžio, kaip elgtis tokiu atveju.

Tebemindžikavau sode. Sutemo, smarkiai atšalo. Nepažįstamame apsnigtame svetimo žmogaus sode išgirdau mintyse skambant Kalėdų giesmę. Tau visada patikdavo linksmos. „Skamba aukštybėse“, „Mes, Trys karaliai iš Rytų“, „Su Dievu ilsėkitės, linksmieji ponai“ apie pobūvius, dovanas ir linksmybes. Man labiau patiko ramios ir mąslios, „Tyli naktis“, „Suskambėjo vidurnaktį giedrą“. Šį kartą prisiminiau „Viduržiemį atšiaurų / Dejavo šaltas vėjas, / Sugeležėjo žemė, / Vanduo suakmenėjo.7“ Iki šiol nesupratau, kad tai sielvartinga giesmė.

Iš namų išėjo Emilijaus žmona ir nutraukė nebylų mano solo. Užsidegė žibintas ir apšvietė taką link manęs. Matyt, ateina raminti beprotės, kol ši nesigriebė ardomųjų veiksmų.

– Mes nebuvome supažindintos. Aš – Sintija.

Gal šaltakraujiškumas aristokratams įgimtas. Pajutau, kad mane paveikė šis keistas oficialus mandagumas, ir atkišau ranką.

– Beatrisė Heming.

Ji paspaudė man ranką, o ne pakratė. Mandagumas buvo nuoširdus.

– Užjaučiu dėl sesers. Aš irgi turiu jaunesnę seserį. – Rodos, ji apgailestavo nuoširdžiai. – Vakar vakare, – toliau kalbėjo Sintija, – iškart po žinių jis pasakė, kad koledže paliko skreitinį kompiuterį. Jis brangus, jo reikia darbui, o Emilijus meluoja įtikinamai. Bet aš prieš vakarienę mačiau kompiuterį jo kabinete. Taip ir pamaniau, eina pasidulkinti. – Ji kalbėjo greitai, lyg skubėtų baigti nemalonų reikalą. – Matote, aš žinojau, tik nepuoliau priekaištauti. Be to, maniau, kad su nuolatine meiluže viskas baigta. Prieš kelis mėnesius. Bet taip man ir reikia. Aš taip pasielgiau su jo pirmąja žmona. Anksčiau nė nesupratau, ką ji turėjo iškęsti.

Aš tylėjau, bet pajutau jai palankumą, nors pažinties aplinkybės buvo keistos. Žibintas prie namo užgeso, mes stovėjome beveik tamsoje. Jautėmės savotiškai artimos.

– Kas atsitiko jų kūdikiui? – paklausė Sintija. Anksčiau galvodavau apie jį tik kaip apie tavo kūdikį.

– Jis mirė, – atsakiau, ir man tamsoje pasirodė, kad jos akyse sužvilgo ašaros. Spėliojau: dėl tavo kūdikio ar dėl savo nevykusios santuokos.

– Kiek jam buvo laiko? – paklausė.

– Jis mirė gimdant, taigi nė kiek.

Dar aiškiau suvokiau, kad kūdikis negyvas. Pamačiau, kad Sintija nesąmoningai liečia pilvą. Pirmiau nepastebėjau, kad jis truputį išsipūtęs, gal koks penktas nėštumo mėnuo. Ji šiurkščiai nusibraukė ašaras.

– Turbūt norite išgirsti ne tokius žodžius, bet praėjusį ketvirtadienį Emilijus dirbo namie, taip paprastai būna vieną dieną per savaitę. Visą laiką buvau su juo, paskui ėjome į pobūvį. Emilijus silpnas, apie dorovę neverta nė kalbėti, bet jis nieko nenuskriaustų. Bent fiziškai.

Sintija nusisuko, bet aš dar privalėjau sukrėsti jos gyvenimą kaip sprogusi bomba.

– Tesės kūdikis sirgo mukoviscidoze. Vadinasi, Emilijus nešiotojas.

Verčiau jau būčiau jai smogusi.

– Bet mūsų dukrytė sveika.

Mudvi augdamos puikiai išmokome genetiką, kaip kiti vaikai atmintinai išpila tėčio dievinamos futbolo komandos istoriją. Ne pats tinkamiausias laikas trumpam kursui, bet aš stengiausi.

– Mukoviscidozės genas recesyvinis. Nors jei su Emilijum abu esate nešiotojai, judu turite ir po sveiką geną. Vadinasi, penkiasdešimties procentų tikimybė, kad jūsų kūdikis gali sirgti mukoviscidoze.

– O jei aš nesu mukoviscidozės geno nešiotoja?

– Tada kūdikis niekaip negali susirgti. Nešiotojai turi būti abu tėvai.

Ji linktelėjo vis dar neatsipeikėjusi.

– Turbūt geriausia pasitikrinti.

– Taip.

Nenorėjau, kad jos balsas virpėtų.

– Net blogiausiu atveju dabar tai išgydoma.

Pajutau jos šilumą snieguotame sode.

– Jūs labai kilnus žmogus, kad rūpinatės.

Pro duris išėjo Emilijus ir pašaukė žmoną. Ji nekrustelėjo, niekaip neparodė, kad išgirdo, ir įdėmiai tebežiūrėjo į mane.

– Tikiuosi, policija ras žmogų, kuris nužudė jūsų seserį.

Ji apsisuko ir lėtai nuėjo namo; žibintas vėl užsidegė. Jo šviesoje išvydau, kaip Emilijus bando apkabinti žmoną, bet ji numetė jo ranką ir stipriai apsiglėbė rankomis. Jis pamatė, kad aš žiūriu, ir nusigręžė.

Laukiau speiguotoje tamsoje, kol visi žiburiai jų name užgeso.

4 Richardas Rogersas (g. 1933) – pasaulinio garso britų architektas.

5 Garsiai juokiuosi (angl.).

6 Daug meilės (angl.).

7 Anglų poetės Christin Rossetti (1830–1894) eilės.

6

Važiuojant į tavo butą pavojingai apledėjusiomis gatvėmis paskambino Todas ir pranešė atskrendąs, Hitrou nusileisiąs rytą, ir nuo minties apie jį kelias pasidarė nebe toks slidus.

Kitą rytą, kai pasirodė prie atvykimo užtvaros, jo nepažinau, tebeieškojau žvilgsniu kito žmogaus – idealizuoto Todo? Tavęs? Kai pagaliau jį pamačiau, pasirodė smulkesnis, nei prisiminiau, mažesnio ūgio. Pirmiausia paklausiau, ar neatėjo laiškas nuo tavęs, bet jis nieko nebuvo gavęs.

Todas atvežė lagaminą su drabužiais, kurių, jo nuomone, man prireiks, tarp jų tinkamą laidotuvėms kostiumėlį ir migdomųjų receptą, išrašytą mano gydytojo Jungtinėse Valstijose. Tą pirmą rytą ir vėliau jis rūpinosi, kad pavalgyčiau. Suprantu, kad jį, mus, apibūdinau padrikai, bet tokie buvo ir mano jausmai.

Jis buvo mano gelbėjimo virvė. Bet mano kryčio dar nesustabdė.

◈

Praleidau, kad atvyko Todas, bet papasakojau ponui Raitui, kaip ant Emilijaus slenksčio jį užsipuoliau ir apie pokalbį sode su jo žmona.

– Supratau, kad Emilijus turėjo motyvą nužudyti Tesę – prarastų darbą, o gal ir žmoną. Dabar žinau, kad jis puikiausiai gyveno meluodamas. Ir iškreipdamas tiesą, kaip jam patogiau. Net man, Tesės seseriai, tvirtino, kad Ksavjė tėra dėl jo pametusios galvą studentės fantazija.

– O ponia Kodi – jūs patikėjote vyrui suteiktu alibi?

– Tada patikėjau. Ji man patiko. Bet vėliau pamaniau, jog Sintija galėjo meluoti dėl mažos dukrytės ir negimusio kūdikio. Kad jai svarbiausia – vaikai, dėl jų nenorėtų, kad jis sėstų į kalėjimą; juk sužinojusi, kad Emilijus neištikimas, nepaliko jo vien dėl dukrytės.

Ponas Raitas pažiūrėjo į aplanką prieš nosį.

– Jūs nepasakojote policijai, kad jį užsipuolėte.

Matyt, aplanke suregistruoti mano skambučiai policijai.

– Ne. Po dviejų dienų detektyvas seržantas Finboras pranešė, kad Emilijus Kodis padavė oficialų skundą dėl manęs jo viršininkui, detektyvui inspektoriui Heinsui.

– Kaip manote kodėl? – klausia ponas Raitas.

– Nesupratau, be to, tada net nesusimąsčiau, nes per tą patį telefoninį pokalbį detektyvas seržantas Finboras pasakė, kad gauti skrodimo rezultatai. Nustebau, kad taip greitai, bet jis paaiškino, jog visada stengiamasi, kad giminės galėtų mirusįjį palaidoti.

Atsiprašau, kad tavo kūną vėl reikės pjaustyti. Koroneris pareikalavo, o mes neturime teisės spręsti. Bet nemanau, kad prieštarautum. Mirtį tu visada vertinai praktiškai ir nieko nejausdavai lavonui. Kai mirė Leo, mudvi su mama glėbesčiavome jo nebegyvą kūnelį apsigaudinėdamos, kad glėbyje tebėra Leo. Tau buvo vos šešeri, bet tu pasitraukei šalin. Man buvo gaila tavęs – kas iš tokios drąsos.

Antra vertus, su negyvėliais visada elgdavausi pagarbiai. Kai radome narvelyje pastipusią Coliukę, tu pabaksnojai ją plonu penkiametės pirščiuku, kad suprastum, kokia yra mirtis, nors ir verkei; o aš suvyniojau ją į šilkinį šaliką nuoširdžiai tikėdama, kaip gali tik dešimtmetės, kad ir negyvas kūnas yra brangus. Girdžiu tavo juoką, kad aš tik postringauju, bet, matai, man visada atrodydavo, kad kūnas – ne tik sielos indas.

Bet tą naktį, kai tu buvai rasta, aiškiai pajutau, kad palikai kūną ir it viesulas įsukai visa, kas buvai. Tau įkandin driekėsi spindinčių debesų pėdsakas. Gal toks vaizdas iškilo prieš akis dėl Šagalo reprodukcijos tavo virtuvėje – į dangų kylančių lengvų žmonių, nesvarbu kodėl, bet supratau, kad tavo lavone nelikę nė dalelės tavęs.

Ponas Raitas žiūri į mane, ir aš imu spėlioti, kiek laiko tyliu.

– Kaip jus paveikė skrodimas? – klausia jis.

– Keista, bet man nerūpėjo, kas atsitiks jos lavonui, – atsakau, nusprendusi nutylėti Šagalą ir spindinčių debesų pėdsaką. Bet šį bei tą prisipažinsiu. – Visai kas kita vaiko kūnelis, gal kad galime mažylį apglėbti. Ir visa jo esmė dar telpa tarp rankų. Bet kai užaugame per dideli glėbiui, esame ne vien kūnas, jis mūsų jau neapibūdina.

– Klausdamas, kaip jus paveikė skrodimas, turėjau omeny išvadas.

Kaisdama iš gėdos dėkoju Dievui, kad bent apie Šagalą nutylėjau. Ponas Raitas žvilgteli į mane, ir jo veidas sušvelnėja.

– Džiaugiuosi, kad paklausiau neaiškiai.

Vis dar degu iš gėdos ir jaučiuosi kvailai, bet nusišypsau jam: nedrąsus pirmas žingsnis pasijuokti iš savęs. Be to, širdies gilumoje supratau, kad jis klausė manęs apie išvadas. Seržanto Finboro paklausiau, kodėl skrodimas buvo padarytas taip greitai, o ponui Raitui užkalbu dantį, kad nereikėtų šnekėti apie išvadas. Tačiau dabar niekur nedingsi.

– Tą pačią dieną detektyvas seržantas Finboras atėjo pas mane į namus su skrodimo ataskaita ir pateikė išvadas.

Jis pasakė, kad jam būtų patogiau pasikalbėti asmeniškai, ir aš buvau už tai dėkinga.

◈

Pro tavo svetainės langą žiūrėjau, kaip seržantas Finboras lipa rūsio laiptais, ir spėliojau, ar jis eina lėtai dėl to, kad laipteliai apledėję, ar dėl to, kad nenori su manim susitikti. Paskui jį sekė policininkė Vernon, patogūs jos batai neslidinėjo, pirštinėta ranka dėl viso pikto laikė turėklą; nuovoki moteris, namie jos laukia vaikai.

Seržantas Finboras įėjo į tavo svetainę, bet nesisėdo ir nenusivilko striukės. Bandžiau išspausti iš radiatorių viską, kas įmanoma, bet tavo bute vis tiek buvo nejaukiai šalta.

– Neabejoju, jums palengvės sužinojus, kad nerasta jokių jūsų sesers lytinės prievartos žymių.

Neišsakytas nerimas, kad buvai išprievartauta, bjauriai niokojo mano pasąmonę. Man palengvėjo – pajutau tai visu kūnu.

– Dabar tikrai žinome, kad ji mirė ketvirtadienį, sausio dvidešimt trečią dieną, – pasakė seržantas Finboras.

Jis patvirtino, ką jau žinojau, kad tu taip ir neišėjai iš parko po susitikimo su Saimonu.

– Skrodimas parodė, kad Tesė mirė nuo plėštinių žaizdų rankose, – kalbėjo seržantas Finboras. – Jokių grumtynių ženklų. Nėra pagrindo manyti, kad dėl jos mirties kaltas kitas žmogus.

Ne iš karto supratau, ką reiškia jo žodžiai, lyg jis būtų kalbėjęs svetima kalba.

– Koroneris paskelbė verdiktą „savižudybė“, – pasakė Finboras.

– Ne. Tesė nebūtų nusižudžiusi.

Detektyvas seržantas Finboras nutaisė malonią miną.

– Be abejo, įprastomis aplinkybėmis jūs būtumėte teisi, bet juk aplinkybės nebuvo įprastos? Tesė ne tik sielvartavo, jai buvo pogimdyminė...

Pertraukiau jį įtūžusi, kad drįsta kalbėti apie tave tavęs nepažinodamas.

– Ar jūs kada nors matėte, kaip žmogus merdi nuo mukoviscidozės? – paklausiau. Jis papurtė galvą ir ketino kažką sakyti, bet aš užbėgau už akių. – Mudvi matėme, kaip brolis vargsta mėgindamas įkvėpti, o padėti negalėjome. Jis iš paskutiniųjų stengėsi gyventi, bet nuskendo savo išskyrose, ir nieko nebuvo įmanoma padaryti. Kai matai brangų žmogų, iš paskutiniųjų kovojantį dėl gyvybės, imi ją pernelyg vertini, kad atsižadėtum.

– Jau sakiau, įprastomis aplinkybėmis, be abejo...

– Bet kokiomis aplinkybėmis.

Jausmingas mano puolimas Finborui nepadarė jokio įspūdžio. Turėsiu jį įtikinti logika; neatremiamais, vyriškais argumentais.

– Juk turi būti ryšys su grasinamais telefono skambučiais?

– Jos psichiatras pasakė, kad skambučiai veikiausiai iš piršto laužti.

Nustebau.

– Ką?

– Jis sakė, kad ji sirgo pogimdymine psichoze.

– Telefono skambučiai buvo haliucinacijos, o mano sesuo beprotė. Dabar manoma taip?

– Beatrise...

– Anksčiau sakėt, kad jai pogimdyminė depresija. Kodėl ji staiga virto psichoze?

Aš įdūkusi siautėjau, o jis kalbėjo itin ramiai:

– Iš turimų įkalčių atrodo, kad tai labiausiai tikėtina.

– Bet juk Eimjesas, pranešdamas apie jos dingimą, sakė, kad telefono skambučiai tikri?..

– Jo niekada nebūdavo šalia, kai jai kažkas neva skambindavo.

Norėjau jam pasakyti, kad tavo telefonas buvo išjungtas, kai atvažiavau. Bet tai nieko neįrodo. Skambučiai vis tiek galėjo būti haliucinacijos.

– Tesės psichiatras mums sakė, kad pogimdyminės psichozės požymiai gali būti tiek haliucinacijos, tiek paranoja, – kalbėjo seržantas Finboras. – Deja, daugeliui ligonių kyla minčių apie savižudybę, o tragiškiausia – kad kai kurios iš tikrųjų nusižudo.

– Bet Tesė nenusižudė.

– Prie jos kūno rastas peilis, Beatrise.

– Jau manote, kad ji nešiodavosi peilį?

– Jis virtuvinis. Su jos pirštų atspaudais.

– Koks virtuvinis peilis?

Nežinau, kodėl paklausiau, gal miglotai prisiminiau per kažkokį seminarą nugirstus žodžius, neva klausėjas svarbesnis.

– „Sabatier“ – dvylikos centimetrų ilgio peilis kaulams apipjaustyti, – kiek pasvyravęs atsakė Finboras.

Bet aš išgirdau tik firmos pavadinimą – „Sabatier“, gal dėl to, kad jis nukreipė dėmesį nuo kitų bjauraus smurtingo apibūdinimo žodžių. O gal man užkliuvo „Sabatier“, nes juokinga manyti, kad tu išgalėjai tokį nusipirkti.

– Tesė neturėjo pinigų „Sabatier“ peiliui.

Ar šis pokalbis nevirsta farsu? Tragiškas stilius – komišku?

– Gal iš draugės pasiskolino, – spėjo Finboras. – O gal kas padovanojo.

– Ji būtų man pasakiusi.

Jo nepatiklų žvilgsnį švelnino užuojauta. Norėjau, kad jis suprastų, jog mudvi pasakodavome viena kitai visas smulkmenas, nes tai buvo glaudžiai mus siejančios gijos. O tu tikrai būtum man bent užsiminusi apie „Sabatier“ peilį, retą ir vertingą tavo gyvenimo mažmožį, tiesiogiai mus siejantį – abi naudojamės tokiu pačiu itin brangiu virtuvės įrankiu.

– Mes išklodavome viena kitai visas smulkmenas, ko gero, todėl ir buvome labai artimos, visas smulkmenas aliai vienos, ir ji būtų žinojusi, kad mielai išgirsčiau apie „Sabatier“ peilį.

Pati supratau, kad skamba neįtikinamai.

Seržanto Finboro balsas buvo gailestingas, bet tvirtas, ir aš net pamaniau, kad policininkai, kaip ir tėvai, ko gero, linkę nurodyti ribas.

– Suprantu, kaip jums sunku susitaikyti su šia mintimi. Suprantu, kodėl jums reikia ką nors apkaltinti dėl jos mirties, bet...

Aš jį pertraukiau, nes dėl tavęs buvau tikra.

– Pažinojau ją nuo gimimo. Pažįstu ją geriau nei kas kitas. Ji niekada nebūtų nusižudžiusi.

Finboras užjaučiamai žiūrėjo į mane; jam nepatiko tai, ką turėjo pasakyti.

– Jūs nežinojote, kada mirė jos kūdikis, tiesa?

Negalėjau jam atsakyti, nes nuo smūgio į sumuštą ir opią vietą užgniaužė kvapą. Jis jau kartą užsiminė, kad mes nebuvome artimos, bet tada jo žodžiai reiškė viltį, kad tu galbūt pabėgai man nieko nepranešusi. Nebuvome artimos, vadinasi, tu dar gali būti gyva. Bet šį kartą – jokio saldaus atpildo.

– Ji pirko oro pašto ženklų prieš pat mirtį. Parodos kelio pašte. Vadinasi, ji man parašė.

– Gavote laišką?

Aš paprašiau kaimynės Niujorke kasdien užsukti į butą. Paskambinau į vietos paštą ir pareikalavau paieškoti. Bet laiško nebuvo, o iki šiol jau tikrai būtų atėjęs.

– Gal ji ketino man parašyti, bet jai sutrukdė.

Girdėjau, kaip apgailėtinai skamba. Detektyvas seržantas Finboras į mane žiūrėjo su užuojauta.

– Tesės gyvenimas po kūdikio mirties pasiekė pragaro dugną, – tarė jis. – O tai vieta, į kurią niekas negalėjo jos lydėti. Net jūs.

Išėjau į virtuvę siusti, kaip pasakytų mama, bet aš ne siutau, o veikiau visu kūnu neigiau jo žodžius. Po kelių minučių išgirdau trinktelint lauko duris. Juodu nežinojo, kad pro prastai sudėtus langus prasiskverbia žodžiai.

– Ar ne per... – tyliai prabilo Vernon. Jos balsas nutrūko, o gal sakinio pabaigos aš tiesiog nenugirdau.

– Kuo greičiau ji pripažins tiesą, tuo greičiau supras, kad ji niekuo dėta, – atsiliepė Finboras, regis, liūdnai.

Bet aš žinojau tiesą: mes mylime viena kitą; mes artimos; tu niekada nebūtum nusižudžiusi. Dabar visi žino tą tiesą.

Po valandėlės laiptais vėl nulipo policininkė, nešina tavo kuprine.

– Atsiprašau, Beatrise. Norėjau jums atiduoti.

Atsegiau kuprinę. Viduje buvo tik tavo piniginė, joje skaitytojo bei viešojo transporto bilietai ir studento pažymėjimas – bendruomenės su bibliotekomis, viešuoju transportu ir dailės koledžais narystės ženklai; ne bendruomenės, kurioje dvidešimt vienų metų mergina nužudoma apleistoje išvietėje ir randama tik po penkių dienų, o paskui atsainiai apšaukiama savižude.

Dar labiau praplėšiau skylę pamušale, bet įstrigusio laiško neradau.

Šalia manęs ant sofos atsisėdo Vernon.

– Ir dar šitas. – Iš voko, įdėto tarp kartono, ji išėmė nuotrauką. Mane sujaudino policininkės rūpestis, kaip anąkart tavo drabužiai, tvarkingai sulankstyti atpažinimo eksperimentui. – Jos kūdikio nuotrauka. Radome palto kišenėje.

Paėmiau nuotrauką nieko nesuprasdama.

– Bet jos kūdikis mirė.

Policininkė linktelėjo – ji buvo motina, todėl supratingesnė.

– Gal todėl nuotrauka buvo jai dar svarbesnė.

Iš pradžių pažiūrėjau nuotraukoje į tavo rankas, kuriose laikei kūdikį, tavo nesupjaustytus riešus. Nuotraukoje nebuvo matyti tavo veido, o jo įsivaizduoti aš nedrįsau. Ir dabar nedrįstu.

Pažvelgiau į naujagimį. Jo akys buvo užmerktos, lyg miegotų. Antakiai priminė pieštuku nubrėžtas vos prasikalusių pūkų linijas, neįmanomai tobulas; jo akys niekada neišvys šio pasaulio šiurkštumo, žiaurumo ir bjaurasties. Jis buvo gražus, Tese. Jokios ydos.

Tebeturiu tą nuotrauką. Nuolat nešiojuosi.

Policininkė Vernon nusišluostė ašaras, kad jos nebyrėtų ant nuotraukos. Jos užuojauta buvo beribė. Spėliojau, ar ilgai tokia jautri moteris įstengs dirbti policininke. Bandžiau nukreipti mintis į ką nors kitą, kad nereikėtų galvoti apie tavo kūdikį; ir tave, laikančią jį ant rankų.

◈

Papasakojusi ponui Raitui apie nuotrauką, staiga atsistoju ir sakau, kad man reikia į tualetą. Įsiveržiu ten, uždarau duris ir iškart paplūstu ašaromis. Prie kriauklės stovi moteris, gal sekretorė, gal advokatė, nesvarbu kas, jai pakanka takto patylėti, bet išeidama šypteli, lyg drąsindama. Turiu tau dar kai ką papasakoti, bet ponui Raitui nėra reikalo to žinoti, taigi sėdžiu tualete raudodama Ksavjė, ir pasakoju tau, kas buvo toliau.

◈

Policininkė Vernon išėjo, o maždaug po valandos atvyko mama su Todu. Jis mano išsinuomotu automobiliu nuvažiavo net į Mažąjį Hadstoną jos atvežti, parodė, kad bus puikus žentas, taip aš ir maniau. Persakiau mamai ir Todui seržanto Finboro žodžius, ir mamos veidas susiraukšlėjo iš palengvėjimo.

– Bet policija klysta, mama, – tariau ir pamačiau, kaip ji krūptelėjo. Nors supratau, jog nenori, kad plėtočiau mintį, nenutilau. – Nemanau, kad ji nusižudė.

Mama standžiau apsisiautė paltu.

– Tau būtų geriau, jei ji būtų nužudyta?

– Turiu žinoti, kas atsitiko iš tikrųjų. O tu?..

– Visi žinome, kas atsitiko, – pertraukė mane mama. – Ji neteko galvos. Taip mums sakė inspektorius. – Ji paaukštino seržantui Finborui pareigas iki inspektoriaus, kad jos įrodymai atrodytų svaresni. Balse skambėjo nevilties gaidelės. – Tikriausiai ji net nesuprato, ką daro.

– Tavo motina teisi, brangioji, – įsiterpė Todas. – Policija žino, ką sako.

Jis atsisėdo ant sofos šalia mamos ir išsižergė kaip įprasta vyrams; užėmė dvigubai daugiau vietos, negu reikia; koks jis vyriškas ir didelis. Jo šypsena atsimušė į atkakliai užsisklendusį mano veidą ir nuslydo viską priimančiu mamos veidu. Balsas skambėjo beveik nuoširdžiai.

– Laimė, kad skrodimas jau padarytas, galime rengti laidotuves.

Mama linktelėjo, dėkingai žiūrėdama į jį kaip maža mergytė. Aiškiai patikėjo stipraus vyro įvaizdžiu.

– Žinote, kur ji atguls? – paklausė jis.

„Atguls“ – lyg į lovą, tarsi rytą jai bus daug geriau. Vargšas Todas, jis nekaltas, kad mane siutina jo eufemizmai. Mamai jie aiškiai nekliuvo.

– Norėčiau ją palaidoti kaimo kapinėse. Šalia Leo.

Jei dar nežinai, pranešu, kad ten ir guli tavo kūnas. Susijausminusi kartais įsivaizduoju, kad judu su Leo kažkur esate kartu, nesvarbu, kur tas kažkur. Pasidžiaugiu, kad judu turite vienas kitą, ir neviltis šiek tiek nuslopsta. Bet, žinoma, jei tas kažkur iš tikrųjų egzistuoja, su tavim yra ir tas trečias žmogelis.

Noriu perspėti, kad tai, ką dabar pasakosiu, skaudu. Išėmiau iš kartoninio aptaiso nuotrauką ir atkišau mamai.

– Čia Tesės kūdikio nuotrauka.

Mama nepaėmė nuotraukos, net nedirstelėjo į ją.

– Bet jis gimė negyvas.

Atleisk.

– Berniukas.

– Kam reikėjo jį fotografuoti? Tai klaiku.

Todas bandė gelbėti padėtį.

– Dabar leidžiama fotografuoti negyvus naujagimius, kad būtų lengviau sielvartauti. – Mama pažvelgė į Todą taip, kaip paprastai žiūri tik į šeimos narius. Jis gūžtelėjo pečiais, lyg tokia užgaida jam pačiam atrodytų keista ir nemaloni.

Kalbėjau toliau nė vieno jų nesuprasta.

– Tesė būtų norėjusi, kad kūdikis būtų palaidotas kartu su ja.

– Ne. Aš neleisiu, – staiga suskardėjo tavo bute mamos balsas.

– Ji to būtų norėjusi.

– Kad visi žinotų apie jos pavainikį? Šito ji norėjo? Paviešinti savo gėdą?

– Jai niekada nebūtų toptelėję, kad kūdikis – jos gėda.

– O be reikalo.

Mama kalbėjo mašinaliai: keturiasdešimt metų diegti Anglijos užkampių prietarai.

– Gal dar norėtum prismeigti prie jos karsto S raidę – svetimautoja? – paklausiau.

– Brangioji, tai nebegražu, – įsikišo Todas.

Aš atsistojau.

– Einu pasivaikščioti.

– Sningant?

Intonacija buvo veikiau smerkiama, negu rodanti rūpestį. Todo žodžiai, bet juos galėjo pasakyti ir mama. Dar niekada nebuvau buvusi su abiem kartu ir tik dabar suvokiau, kokie jie panašūs. Man toptelėjo, kad tai, ko gero, tikroji priežastis, kodėl ruošiuosi už jo tekėti; gal panašūs santykiai, net atskleidžiantys neigiamus bruožus, žadina saugumo pojūtį, o ne panieką. Pažvelgiau į Todą – ar jis eis kartu?

– Liksiu čia su tavo motina.

Man visada atrodydavo, kad net didžiausiai bėdai ištikus atsiremsiu į Todą. Bet dabar supratau, kodėl niekas man netaps gelbėjimo virve. Aš kritau nuo tada, kai buvai surasta, žaibiškai lėkiau į bedugnę, todėl niekas negalėjo manęs sulaikyti. Taigi man reikėjo žmogaus, kuris nepabūgtų prisidėti prie manęs septynių mylių gylio tamsoje.

◈

Kai grįžau, ponui Raitui turbūt krito į akis mano pabrinkęs veidas.

– Ar galite kalbėti toliau?

– Be jokios abejonės. – Kalbu žvaliai.

Jis suvokia, kad pasirinkau tokią manierą, ir klausia:

– Ar prašėte detektyvo seržanto Finboro skrodimo ataskaitos kopijos?

– Tada ne. Patikėjau detektyvo seržanto Finboro žodžiu, kad per skrodimą nieko naujo nenustatyta, išskyrus supjaustytas rankas.

– O paskui nuėjote į parką?

– Taip. Viena.

Nesu tikra, kodėl pridūriau paskutinį žodį. Matyt, iki šiol, net dabar, jaučiu, kad Todas mane apvylė, nors tai nebesvarbu.

Dirsteliu į laikrodį, beveik pirma.

– Ar neprieštarausite, jei per pietus padarysime pertrauką? – klausiu. Po pirmos dešimt restorane už kampo susitinku su mama.

– Žinoma, ne.

◈

Sakiau, kad viską, kaip išsiaiškinau, pasakosiu iš eilės neužbėgdama įvykiams už akių, bet nesąžininga nuo tavęs slėpti, ką mama mãno dabar. Pati nusistačiau taisykles, vadinasi, turiu teisę jas kartais laužyti.

Nueinu į restoraną penkiomis minutėmis per anksti, bet pro langą pamatau mamą, jau sėdinčią prie staliuko. Ji nebesitvarko plaukų, be pusmetinės šukuosenos pastolių, jie tiesūs ir minkšti draikosi apie veidą.

Išvysta mane, ir įsitempęs veidas atsipalaiduoja. Apkabina mane vidury restorano beveik nesijaudindama, kad pastojo kelią padavėjai, einančiai į virtuvę. Nubraukia man nuo kaktos plaukus (dabar ilgesnius). Taip, mama nebe tokia. Sielvartas išsunkė iš jos visa, kas mums siejosi su ja, ir liko tik tas giliai širdyje įstrigęs chalato šnaresio jaukioje namų tamsoje ir šiltų rankų prisiminimas iš tų laikų, kai dar nemokėjau kalbėti.

Užsakau pusę butelio „Rioja“, mama susirūpinusi žiūri į mane.

– Ar tau tikrai reikia išgerti?

– Tik pusė butelio, mama. O mes dviese.

– Bet net truputis alkoholio gali sukelti depresiją. Kažkur skaičiau.

Valandėlę tvyro tyla, paskui abi nusijuokiame, beveik nuoširdžiai, nes depresija būtų vienas malonumas, palyginti su netekties skausmu.

– Turbūt sunku viską patirti dar kartą, vėl prisiminti, – sako ji.

– Atvirai kalbant, ne taip jau blogai. Baudžiamųjų bylų tyrimo tarnybos advokatas ponas Raitas labai malonus.

– Iki kur papasakojai?

– Iki parko. Išgirdusi skrodimo išvadas, ten iškart nuėjau.

Ji uždeda delną ant mano plaštakos, ir mes kaip meilužės nesislėpdamos laikomės už rankų ant staltiesės.

– Neturėjau tavęs išleisti. Šalo. – Nuo jos šiltos rankos akyse ima tvenktis ašaros. Laimė, dabar mudvi su mama kišenėse ir rankinėse visada nešiojamės ne mažiau kaip po du popierinių nosinaičių paketėlius ir polietileninių maišelių sudrėkusioms. Aš dar nešiojuosi vazelino, lūpų blizgį ir, bergždžiai vildamasi, kad padės, antistresinį purškiklį, kai ašaros plūsteli netinkamoje vietoje, kaip antai greitkelyje ar prekybos centre. Rankinukas pilnas sielvarto reikmenų.

– Ir Todas turėjo eiti su tavim, – sako ji.

Smerkdama Todą, pritaria man. Nosine, kurią mama man padovanojo praėjusią savaitę, medvilnine mažos mergytės nosinaite su išsiuvinėtomis gėlytėmis, nusišluostau nosį. Ji sako, kad medvilnė ne taip erzina odą, be to, ne taip teršia aplinką, žinau, tai tau patiktų.

Mama suspaudžia man ranką.

– Tu nusipelnei meilės. Tikros meilės.

Nuvalkioti žodžiai, jei juos sakytų kas nors kitas, bet mama kaip gyva taip nėra kalbėjusi, todėl jie skamba naujai.

– Ir tu, – atsiliepiu.

– Nelabai tikiu, kad aš dar ko verta.

Turbūt tau keistas toks pokalbio tiesmukumas. Aš jau pripratau, bet tu tikriausiai dar ne. Mūsų šeimos šventėse visada dalyvaudavo šmėklos, kai kurių dalykų niekas nedrįsdavo pripažinti, juos sutartinai apeidavome ir įstrigdavome tylos aklavietėse. Ką gi, dabar mudvi su mama aptarinėjame tuos neprašytus svečius: išdavystę, vienatvę, netektį, įniršį. Kalbame apie juos, kol jie išnyksta, kol liaujasi sėdėję tarp mūsų.

Niekada jos nekláusiau vieno dalyko, nes esu beveik tikra, kad pati žinau atsakymą, be to, ne tai, kad niekada nepasitaikė progos, – tiesą pasakius, mes tyčia jos vengėme.

– Kodėl mane vadini antruoju, o ne pirmuoju vardu? – klausiu. Tikriausiai juodu su tėčiu, ypač tėtis, nutarė, kad Arabela (gražus romantiškas vardas) iš pat pradžių man netiko, todėl verčiau pasirinko manieringą Beatrisę. Bet norėčiau žinoti smulkmenas.

– Likus kelioms savaitėms iki tavo gimimo, Nacionaliniame teatre žiūrėjom „Daug triukšmo dėl nieko“, – atsako mama. – Mudu su tavo tėvu, kol neturėjom vaikų, vakare važiuodavom į Londoną, o paskutiniu traukiniu grįždavom namo. – Pamačiusi, kaip nustembu, priduria: – Svarbiausia veikėja – Beatrisė. Ji narsi. Atvira. Savarankiška. Jau mažutei vardas tau tiko. Tėvas pasakė, kad Arabela tau per blankus.

Netikėtas mamos atsakymas mane, suprantama, pribloškia. Kažin, jei vaikystėje būčiau žinojusi, kodėl taip esu vadinama, ar būčiau troškusi savo vardą pateisinti, ar būčiau tapusi ryžtingąja Beatrise, jei nepavyko gimti Arabela. Vis dėlto, kad ir kaip norėčiau, negaliu ilgai apie tai galvoti. Paklausiau tenorėdama pradėti kalbą apie rimtesnį reikalą.

Tu sielojiesi, kad vos išgirdusi ji patikėjo, jog nusižudei – juk po Leo mirties žinojai, kokias kančias sukeltum. Tada pasakodama bandžiau tau paaiškinti, kad ji griebėsi už šiaudo, kad tai buvo apsauginis refleksas, bet tu tai privalai išgirsti iš jos pačios.

– Kodėl iš pradžių manei, kad Tesė nusižudė? – klausiu.

Gal klausimas mamą ir nustebina, bet ji neišsiduoda ir nedelsdama atsako:

– Man atrodė, kad jau geriau tegul pati visą gyvenimą jausiuosi kalta, negu ji bent akimirką būtų jautusi baimę.

Ant baltos damasto staltiesės byra ašaros, bet mama nekreipia dėmesio į padavėjos žvilgsnį, nebesuka galvos dėl mandagumo taisyklių ir tinkamo elgesio viešai. Ji – motina šnarančiu chalatu, sėdinti lovos gale ir kvepianti veido kremu tamsoje. Dabar aiškiai matau tai, kas šmėkštelėjo, kai ji pirmą kartą atsikratė ankstesnių įpročių, ir ko tada nesuvokiau.

Nežinojau, kokia didelė gali būti meilė, kol neišvydau mamos sielvartaujant dėl tavęs. Kai mirė Leo, buvau išsiųsta į pensioną ir jos kančios nemačiau. Jos gėla siaubinga ir graži. Todėl man baisu tapti motina, nes grėstų kankintis kaip dabar ji – kaip tu kankinaisi dėl Ksavjė.

Stoja trumpa tyla, ankstesnių pauzių palikimas, bet mama greitai prabyla:

– Žinai, nelabai jaudinuosi dėl teismo. Atvirai prisipažinsiu, visai nesijaudinu. – Ji žiūri į mane laukdama, ką pasakysiu, bet aš tyliu.

Jau girdėjau ją tai sakant šimtais skirtingų būdų. Jai rūpi ne teisingumas, ne kerštas, tik tu.

– Ji jau daug dienų laikraščių puslapiuose ir televizoriaus ekrane, – išdidžiai paskelbia mama.

(Rodos, jau sakiau tau, kad ji didžiuojasi žiniasklaidos dėmesiu?) Ji mano, kad nusipelnei pirmųjų laikraščių puslapių ir žinių laidų pradžios, bet ne dėl to, kas tau atsitiko, o todėl, kad visi turi žinoti apie tave viską: apie tavo gerumą, nuoširdumą, talentą, grožį. Mama nerėkia „Sustabdykite laikrodžius“, ji sako: „Spausdinkite!“, „Įjunkite televizorių!“, „Pažiūrėkite į mano nuostabią dukterį!“

– Beatrise?..

Man aptemsta akys. Kaip per miglas girdžiu mamos balsą:

– Kas tau?.. Vaikeli?..

Nerimas jos balse grąžina sąmonę. Išvystu susirūpinusį mamos veidą, man nesmagu, kad ją išgąsdinau, bet padavėja vis dar nukrausto gretimą staliuką, vadinasi, alpulys truko neilgai.

– Nieko baisaus. Nereikėjo gerti vyno, per pietus nuo jo apsvaigstu.

Išėjusi iš restorano, pažadu mamai savaitgalį ją aplankyti ir šįvakar, kaip kiekvieną vakarą, paskambinti. Ryškioje pavasario saulės šviesoje atsisveikindamos apsikabiname, ir aš žiūriu, kaip ji nueina. Mamos dulsvi plaukai ir netvirti žingsniai labai skiriasi nuo kontorų tarnautojų, grįžtančių į darbą po pietų pertraukos, nuo jų žvilgių plaukų ir greitų žingsnių. Sielvartas lenkia mamą prie žemės, kūprina, lyg ji būtų per silpna jam pakelti. Stebėdama ją minioje, įsivaizduoju mažutę valtelę milžiniškoje jūroje, keista, dar plūduriuojančią.

Negaliu iškart jos prašyti visko. Bet tu nori žinoti, ar Ksavjė palaidotas su tavim. Žinoma, Tese. Žinoma. Tavo glėbyje.

7

Popiet nueinu pas poną Raitą kelias minutes pavėlavusi. Galva vis dar sukasi, akyse mirga. Paprašau ponios Įsimylėjusios Sekretorės stiprios kavos. Turiu pasakoti apie tave šviesia galva ir atmintimi, o ne apsnūdusi. Noriu pasakyti tai, ką privalau, grįžti namo ir paskambinti mamai, įsitikinti, kad ji nesusirgo.

Ponas Raitas primena, kur baigiau pasakoti.

– Paskui nuėjote į Haid Parką...

◈

Palikau mamą su Todu ir skubiai užkopiau apledėjusiais pusrūsio laiptais, lipdama vilkausi paltą. Maniau, kad pirštinės kišenėje, bet buvo tik viena. Pavakarys, šaligatviai beveik tušti: per šalta eiti į lauką be rimto reikalo. Skubiai žingsniavau Haid Parko link, lyg turėčiau žūtbūt nueiti iki tam tikro laiko, lyg vėluočiau į sutartą susitikimą. Prie Lankasterio vartų sustojau. Ką aš čia veikiu? Negi bandau numalšinti apmaudą? „Aš netūžtu! Aš einu ieškoti arbatos servizo!“ Prisiminiau, kaip užlėkiau laiptais į viršų – įniršusi šešiametė. Šįkart turėjau tikslą, nors jį man įkvėpė noras pabėgti nuo mamos ir Todo. Reikėjo pamatyti vietą, kur baigėsi tavo gyvenimas.

Įėjau pro atvirus kaliojo plieno vartus. Šalo ir snigo kaip tada, kai buvai rasta, ir aš pajutau, kaip laikas traukia mane šešias dienas atgal, į tą popietę. Pasukau prie apleisto tualeto, ranką be pirštinės įgrūdusi giliai į palto kišenę. Pamačiau vaikus, džiūgaujančius ir susikaupusius lipdančius senį besmegenį, motiną, stebinčią juos ir trepsinčią nuo šalčio. Ji šūkteli: metas namo. Andai nebuvo tik vaikų ir senio besmegenio, gal todėl spoksau į juos, o gal todėl, kad jie nežino, kas čia atsitiko. Ėjau ten, kur tu buvai rasta, ranką be pirštinės gėlė. Jaučiau suplūktą sniegą pro plonus batų padus. Jie skirti ne apsnigtam parkui, o kviestiniams pietums Niujorke, kitame gyvenime.

Priėjau prie apleisto tualeto, nesitikėjau puokščių. O jų buvo šimtai. Ne princesės Dianos gėlių sielvarto jūra, ir vis dėlto daug: vienos beveik užpustytos, matyt, atneštos prieš kelias dienas, kitos – ką tik, dar gyvos po celofanu. Buvo meškučių, aš net suglumau, kol suvokiau, kad jie Ksavjė. Nedidelį pastatą juosė policijos užtvara, ji pavertė tavo mirties vietą dailiu paketėliu, perrištu geltonu plastikiniu kaspinu su juodomis raidėmis. Man pasirodė keista, kad praėjo tiek laiko nuo tada, kai tau reikėjo policijos pagalbos, o užtvara vis dar čia. Vienintelės spalvos baltutėliame parke buvo juosta ir gėlės.

Apsižvalgiau, ar netoliese nieko nėra, ir peržengiau geltoną juostą. Tada nesistebėjau, kad nėra policininko. Vėliau Vernon man paaiškino, kad nusikaltimo vietoje visada turi budėti policininkas. Nesvarbu, koks oras, jis privalo stovėti prie užtvaros. Sakė, kad jai dažnai žūtbūt prireikia į tualetą ir teks mesti policininkės darbą kaip tik dėl tokio budėjimo, o ne per tą didelį gailestingumą. Taip, aš išsisukinėju.

Įėjau į vidų. Nėra prasmės tau pasakoti, kaip ta vieta atrodo. Kad ir kokios buvai būsenos, turėjai įsidėmėti visas smulkmenas. Tavo akys – dailininkės, ir man liūdna, kad paskutinė tavo pamatyta vieta buvo suteršta, bjauri ir nemaloni. Įėjau į kabiną ir pamačiau kraujo dėmes ant betoninių grindų, kraujo tiškalus ant apsilaupiusių sienų. Išsivėmiau į kriauklę ir tik tada supratau, kad ji neprijungta prie kanalizacijos. Niekas savo noru čia kojos nekeltų. Niekas nesiryžtų čia mirti.

Stengiausi negalvoti, kad tu čia gulėjai penkias paras vienui viena. Prisiverčiau galvoti, kad palieki savo kūną kaip Šagalo paveiksle, bet dvejojau dėl laiko. Ar atsiskyrei nuo kūno mirties akimirką, kaip karštai vyliausi? Ar vėliau, kai buvai surasta ir kai tavo lavoną pamatė pirmas žmogus po žudiko? O gal lavoninėje, kai policijos seržantas pakėlė antklodę ir aš tave atpažinau, – ar sielvartas tave išvadavo?

Išėjau iš šlykštaus dvokiančio pastato ir giliai kvėpavau šaltyje, kol nuo balto ledinio oro įskaudo plaučius. Jau suprantu, kokia puokščių paskirtis. Padorūs žmonės bando kovoti su blogiu gėlėmis; gėris grumiasi iškėlęs žiedų vėliavas. Prisiminiau minkštus žaisliukus, išrikiuotus palei kelią į Danbleiną8. Anksčiau nesupratau, kaip galima tėvams, kurių vaikas nužudytas, dovanoti meškutį. Bet dabar paaiškėjo: tūkstančiai minkštų žaisliukų gailestingai slopino šūvių aido siaubą. „Žmonės ne tokie, – tvirtina atnašos, – mes ne tokie. Pasaulis ne tik toks.“

Pradėjau žiūrinėti korteles. Kai kurios buvo neįskaitomos, permerktos sniego, rašalas šlapiame popieriuje išskydęs. Įskaičiau Kasios vardą, ji paliko meškiuką su užrašu „Ksavjė“ – didelės vaikiškos raidės, taškas ant „ė“ – širdelė, vietoj bučinių – kryžiukai, vietoj apkabinimų – apskritimai. Manieringai krūptelėjau nuo jos blogo skonio, bet sykiu susigraudinau ir pasijutau kalta dėl savo snobizmo. Pasiryžau susirasti jos telefono numerį, kai grįšiu namo, ir padėkoti už rūpestį.

Susirinkau įskaitomas korteles – parsinešiu namo, vis tiek niekas jų neskaitys, išskyrus mane ir mamą. Kimšdama jas į kišenes, pamačiau netoliese pagyvenusį vyriškį su labradoru už pasaitėlio. Jis nešė puokštę chrizantemų. Prisiminiau mačiusi jį tą popietę, kai buvai rasta, jis stebėjo, ką daro policininkai; tada šuo irgi stengėsi ištrūkti. Vyriškis sutriko, gal norėjo padėti gėles, kai nueisiu. Prisiartinau. Jis buvo užsidėjęs tvido skrybėlę ir vilkėjo striukę „Barbour“, žemvaldys, tokio vieta kaime, o ne Londono parke.

– Jūs buvote Tesės draugas? – paklausiau.

– Ne. Aš net jos vardo nežinojau, kol neišgirdau per televizorių, – atsakė jis. – Mes tik pamojuodavom vienas kitam. Kai dažnai matai žmogų, užsimezga ryšys. Be abejo, netvirtas, veikiau pažintis iš matymo. – Jis nusišnypštė. – Tiesą pasakius, neturiu teisės krimstis, suprantu, kad kvaila. O jūs ją pažinojot?

– Taip.

Nesvarbu, ką mano detektyvas seržantas Finboras, aš tave puikiai pažinojau. Kaimo Dvarininkas padelsė dvejodamas, kaip dera kalbėtis, kai pašnekovus sieja tik puokštės velionei.

– Tai policininkas jau nuėjo? Jis sakė, kad užtvara bus išardyta, nes čia ne nusikaltimo vieta.

Be abejo, ne nusikaltimo vieta, juk policija nusprendė, kad tu nusižudei. Kaimo Dvarininkas, regis, laukė atsakymo; skatino mane prabilti.

– Na, jūs ją pažinojote, tai tikriausiai geriau už mane žinote, kas vyksta.

Gal jam patinka kalbėti apie įvykį. Ašarų peršulys nėra nemalonu. Iš šalies siaubas ir tragedija jaudina, net džiugina, kad esi šiek tiek susijęs su svetimu sielvartu. Jis galės papasakoti kitiems, be abejo, jau papasakojo, kad truputį įsipainiojęs į šią istoriją, epizodinio vaidmens atlikėjas dramoje.

– Aš esu jos sesuo.

Taip, esamuoju laiku. Tu mirusi, bet aš tebesu tavo sesuo, mūsų giminystė nenugrimzdo į praeitį, antraip nesisieločiau dabar – esamuoju laiku. Žemvaldys pakraupo. Ko gero, vylėsi, kad aš irgi padori prašalaitė.

Nuėjau.

Sniegas, iki šiol kritęs minkštomis retomis snaigėmis, tirštėjo ir nuožmėjo. Vaikų besmegenis beveik išnyko užpustytas. Nutariau išeiti iš parko pro kitur, nes prisiminimas, kaip jaučiausi išeidama praėjusį kartą, buvo pernelyg skaudus.

Artinausi prie „Gyvatės galerijos“, ir tada pradėjo smarkiai pustyti, medžiai ir žolė užtroško nuo baltumos. Netrukus sniegas užklos, pavers nematomais tavo gėles ir Ksavjė meškučius. Nebejaučiau kojų, ranką be pirštinės gėlė. Išsivėmus burnoje liko bjaurus skonis. Ketinau užsukti į „Gyvatės galeriją“ ir pažiūrėti, gal kavinėje gausiu vandens. Bet priėjusi pamačiau, kad pastatas skendi tamsoje, ant durų užkabinta grandinė. Lange kabojo skelbimas, kad galerija vėl bus atidaryta tik balandžio mėnesį. Saimonas negalėjo čia su tavim susitikti. Jis paskutinis matė tave gyvą ir melavo. Jo žodžiai sūkuriavo mano galvoj it ūžesys ausyse, vienintelis garsas, nenuslopintas krintančio sniego.

Čepstou gatve pilnomis kišenėmis kortelių nuo meškučių ir puokščių grįžau į tavo butą ir visą kelią nuolat skambinau mobiliuoju detektyvui seržantui Finborui. Iš toli pamačiau Todą, minantį mažais neramiais žingsneliais. Mama traukiniu jau buvo išvažiavusi namo. Jis nusekė paskui mane į vidų, palengvėjimas nerimą pavertė apmaudu.

– Bandžiau tau skambinti, bet visą laiką buvo užimta.

– Saimonas melavo apie susitikimą su Tese „Gyvatės galerijoje“. Turiu pranešti seržantui Finborui.

Todo reakcija, ar veikiau jokios reakcijos, turėjo mane paruošti pokalbiui su Finboru. Bet kaip tik tada paskambino detektyvas seržantas. Papasakojau jam apie Saimoną.

Finboras buvo kantrus, net malonus.

– Gal Saimonas norėjo pasipuikuoti.

– Meluodamas?

– Sakydamas, kad juodu susitiko galerijoje. – Negalėjau patikėti, kad detektyvas seržantas jį teisina. – Sužinoję, kad tą dieną Saimonas matėsi su Tese, mes su juo pasikalbėjome, – pasakė Finboras. – Nėra jokio pagrindo manyti, kad jis susijęs su jos mirtimi.

– Bet jis melavo, kur jie buvo.

– Beatrise, mano nuomone...

Mintimis perbėgau nuvalkiotas frazes – kurią jis ketina pavartoti: „gyvenk toliau“, „stenkis užmiršti“, gal net įmantriau – „pripažink tiesą ir grįžk į gyvenimą“. Įsiterpiau, kol jis nė vienos neištarė.

– Jūs matėte vietą, kur ji mirė, tiesa?

– Taip, mačiau.

– Manote, kas nors pasirinktų tokią vietą numirti?

– Nemanau, kad ji rinkosi.

Valandėlę maniau, kad Finboras pagaliau manim patikėjo, paskui supratau, kad jis kaltina psichikos ligą. Žmogus, kurį persekioja įkyrios būsenos, šimtą kartų kartoja tuos pačius veiksmus, moteris, serganti pogimdymine psichoze, neišvengiamai susinaikina, ištikta beprotybės priepuolio. Jaunos gražuolės, kuri turi draugų, šeimą, talentą, mirtis įtartina. Net jei jos kūdikis gimė negyvas, kyla abejonių. Bet į lemiamų veiksnių sąrašą įtraukite psichozę, ir abejonių nebeliks; žudikas gauna alibi, nes auka pati kalta dėl savo mirties.

– Kažkas privertė ją nueiti į tą siaubingą vietą ir nužudė.

Detektyvas seržantas Finboras vis dar neprarado kantrybės.

– Bet kam ją žudyti? Ačiū Dievui, nusikaltimas ne lytinis, ji neapvogta. O kai tyrėme, kur ji dingo, nepavyko rasti nė vieno, kas jai linkėtų blogo, tiesą pasakius, kaip tik priešingai.

– Ar jūs bent pasikalbėsite su Saimonu dar kartą?

– Aš nuoširdžiai manau, kad tai beprasmiška.

– Nes Saimonas – ministro sūnus?

Mečiau žodį versdama jį apsigalvoti, susigėsti.

– Nusprendžiau daugiau nekalbėti su Saimonu Grinliu, nes dar viena apklausa būtų betikslė ir nereikalinga.

Dabar geriau pažįstu Finborą ir žinau: kai tik pamano, kad jam daromas emocinis spaudimas, jis prabyla oficialiai.

– Bet jūs žinote, kad Saimono tėvas yra parlamentaras Ričardas Grinlis?

– Nemanau, kad šis pokalbis mums labai naudingas. Gal...

– Dėl Tesės neverta rizikuoti, taip?

◈

Ponas Raitas pripylė man stiklinę vandens. Prabilusi apie išvietę, ėmiau žiaukčioti. Papasakojau jam apie Saimono melą ir savo skambutį detektyvui seržantui Finborui. Bet nepasakiau, kad kol kalbėjausi su Finboru, Todas pakabino mano paltą; kad jis išėmė iš kišenių korteles ir tvarkingai išdėliojo džiūti; ir kiekviena drėgna kortelė išlyginta virsdavo priekaištu, o ne dėmesio ženklu; supratau, kad jis pritaria Finborui, nors girdi tik mano žodžius.

– Vadinasi, kai detektyvas seržantas Finboras pasakė, kad dar kartą Saimono neapklaus, nusprendėte tai padaryti pati? – klausia ponas Raitas.

Iš balso atrodo, kad jį pralinksminau; nesistebėčiau.

– Taip, tai jau darėsi įpročiu.

O vos prieš aštuonias dienas, skrisdama į Londoną, aš negalėjau įsivaizduoti, kad galėčiau ką nors užsipulti. Bet, palyginti su tavo mirties žiaurumu, žodžiai atrodė nekenksmingi ir net lėkšti. Kodėl anksčiau vengdavau, net bijodavau ginčų? Kaip tai dabar atrodo kvaila.

◈

Todas išėjo pirkti skrudintuvo. (Sunku patikėti, kad tavo sesuo kepdavo duoną ant grotelių.) Mūsų skrudintuvas Niujorke atitirpdo sušaldytus produktus ir pašildo prancūziškus raguolius – tam ir naudodavome. Prie durų jis atsisuko.

– Atrodai išvargusi.

Jis manim rūpinasi ar man priekaištauja?

– Vakar vakare liepiau išgerti daktaro Brodbento išrašytų migdomųjų.

Priekaištauja.

Jis išėjo skrudintuvo.

Aš jam nepaaiškinau, kodėl negaliu gerti migdomųjų – išdildyti tave iš atminties, kad ir kelias valandas, būtų bailumas. Nepasakiau, kad einu pasikalbėti su Saimonu, nes būtų jautęs pareigą neleisti man elgtis „neapdairiai ir kvailai“.

Nuvažiavau pas Saimoną – adresą radau ant lipuko tavo užrašų knygelėje, pastačiau automobilį prie trijų aukštų rūmo Kensingtone. Saimonas mane įleido, ir aš užlipau į viršutinį aukštą. Kai atidarė duris, vos jį atpažinau. Švelnus kūdikiškas veidas buvo susiraukšlėjęs iš nuovargio, madingas apšepimas virtęs reta barzdele.

– Norėčiau pasikalbėti su tavim apie Tesę.

– Kam? Maniau, jūs geriausiai ją pažįstate. – Jo balsas buvo pašaipus iš pavydo.

– Tu irgi buvai jai artimas, tiesa? – paklausiau.

– Aha.

– Tai ar galiu įeiti?

Jis paliko duris atviras, ir aš įėjau į didžiulę ištaigingą svetainę. Matyt, tėvo Londono butas, kai jis ne rinkimų apygardoje. Ant vienos sienos per visą dvigubos svetainės ilgį buvo nutapytas milžiniškas kalėjimas. Įsižiūrėjusi suvokiau, kad tai koliažas: kalėjimą sudarė tūkstančiai pasinių kūdikių nuotraukų. Įdomu ir bjauru.

– „Gyvatės galerija“ uždaryta iki balandžio, tu negalėjai joje susitikti su Tese.

Jis visiškai abejingai gūžtelėjo pečiais.

– Kodėl melavai? – paklausiau.

– Man patiko pati mintis, tik tiek, – atsakė Saimonas. – Mūsų susitikimas atrodė panašesnis į pasimatymą. „Gyvatės galerija“ – kaip tik tokia vieta, kokią Tesė rinktųsi pasimatymui.

– Bet juk tai nebuvo pasimatymas, tiesa?

– Negi dabar svarbu, kad šiek tiek perrašiau istoriją? Pakeičiau taip, kaip norėjau, kad būtų buvę. Pasvajojau. Kas čia tokio?

Norėjau jį aprėkti, bet pratrūkus įtūžiui būtų tik trumpam palengvėję.

– Tai kodėl susitikote parke? Oras buvo šaltas.

– Į parką užsimetė eiti Tesė. Pasakė, kad nori būti lauke. Kad nuo proto nušoks, užsidariusi tarp keturių sienų.

– „Nuo proto nušoks“? Taip ir pasakė?

Nė karto negirdėjau tavęs taip sakant. Tu mėgsti malti liežuviu, bet žodžius parenki rūpestingai, tavo žodynas taisyklingai angliškas, man už amerikanizmus nuolat nuo tavęs kliūna.

Saimonas čiupo aksominį krepšelį nuo veidrodinio stiklo spintelės.

– Gal ji pasakė, kad bijo uždarų patalpų. Neprisimenu.

Tai jau panašiau į tiesą.

– Ar ji sakė, kodėl nori tave pamatyti? – paklausiau.

Jis tylėdamas žaidė papirosiniu popieriumi.

– Saimonai?..

– Ji tiesiog norėjo su manim pabūti. Jėzau, negi tu tokia kietagalvė?

– Kaip sužinojai, kad ji nebegyva? – neatlyžau. – Draugas pasakė? Ar pasakė, kad jos rankos supjaustytos? – Norėjau jį pravirkdyti, nes žinau, kad sūri ašarų drėgmė ištirpdo įtvirtinimus, saugančius tai, ką norime nuslėpti. – Ar pasakė, kad ji penkias paras viena gulėjo šlykščioje dvokiančioje išvietėje?

Jo akyse tvenkėsi ašaros, balsas pritilo.

– Tą dieną, kai pamatei mane prie jos buto durų. Palaukiau už kampo, kol išėjai. Tada motociklu nuvažiavau iš paskos.

Miglotai prisiminiau išgirdusi motociklo blerbimą, kai pasukau Haid Parko link. Paskui nebekreipiau dėmesio.

– Aš kelias valandas laukiau prie parko vartų. Snigo, – pasakojo Saimonas. – Ir taip jau buvau sušalęs, prisimeni? Mačiau, kaip išėjai su policininke. Mačiau mašiną tamsiais langais. Niekas man nieko nesakė. Aš juk ne giminė.

Jis paplūdo ašaromis; nebandė valdytis. Buvo man bjaurus, kaip ir jo koliažas.

– Vėlai vakare pranešė per vietos žinias, – kalbėjo Saimonas. – Trumpai, pora minučių apie jauną moterį, rastą negyvą Haid Parko tualete. Parodė jos nuotrauką iš studento pažymėjimo. Taip sužinojau, kad ji mirusi.

Jis prisivertė nusišnypšti nosį ir nusišluostyti akis, ir aš nusprendžiau, kad atėjo laikas priremti jį prie sienos.

– Tai kodėl ji norėjo su tavim susitikti?

– Sakė, kad bijo, ir prašė pagalbos.

Ašaros paveikė, kaip ir tikėjausi; patyriau tai jau pirmą dieną pensione, palūžau ir prisipažinau auklėtojai, kad ilgiuosi ne namų, ne mamos, o tėčio.

– Ar ji sakė tau, kodėl bijo? – paklausiau.

– Jai kažkas įkyriai skambindavo.

– Ar sakė kas?

Jis papurtė galvą. Ir staiga ėmiau spėlioti, ar jo ašaros nuoširdžios, ar nuožmios ir negailestingos – kaip krokodilo.

– Kaip manai, kodėl ji pasirinko tave, Saimonai? Kodėl ne kitą kokį draugą? – paklausiau.

Ašaros nudžiūvo, ir jis užsisklendė.

– Mes buvome artimi draugai.

Matyt, Saimonas suprato, kad juo netikiu, nes prabilo piktai ir įsižeidęs:

– Tau lengviau, tu jos sesuo, tu turi teisę gedėti. Žmonės nesistebi, kad kankiniesi. O aš net negaliu pasakyti, kad ji buvo mano mergina.

– Juk ji tau neskambino, tiesa? – paklausiau.

Jis tylėjo.

– Tesė niekada nebūtų pasinaudojusi tavo jausmais.

Saimonas bandė prisidegti suktinę, bet pirštai virpėjo, ir žibintuvėlis neįsižiebė.

– Kas atsitiko iš tikrųjų?

– Aš skambinau jai šimtus kartų, bet visada būdavo įjungtas atsakiklis arba telefonas visai išjungtas. O tądien atsiliepė. Pasakė, kad einanti iš namų. Pasiūliau pasimatyti parke, ir ji sutiko. Nežinojau, kad „Gyvatės galerija“ uždaryta. Tikėjausi, kad užeisime ten. Kai susitikome parke, ji paklausė, ar negalėtų pagyventi mano bute. Pasakė, kad turi būti su kuo nors kiaurą parą. – Saimonas piktai patylėjo. – Paaiškino, kad aš vienintelis koledže niekur nedirbu.

– Kiaurą parą?

– Dieną naktį. Tiksliai neprisimenu žodžių. Jėzau, negi tai svarbu? – Buvo svarbu, nes patvirtino jo pasakojimą. – Ji buvo išsigandusi ir prašė mane pagalbos, nes aš galėjau padėti.

– Tai kodėl ją palikai?

Klausimas, regis, sukrėtė Saimoną.

– Ką?

– Sakei, kad Tesė norėjo pas tave pagyventi, tai kodėl nesutikai?

Pagaliau jam pavyko prisidegti suktinę ir užsitraukti.

– Na, aš jai papasakojau apie savo jausmus. Kaip ją myliu. Viską.

– Tu lindai prie jos?

– Nieko panašaus.

– O ji tave atstūmė?

– Iš karto. Nesaldindama. Pasakė, kad šį kartą, jos nuomone, nelabai tikėtina, jog liksime draugai.

Pasibaisėtinas Saimono savanaudiškumas surijo visą gailestį tau, tavo sielvartui – auka jis laikė save. Bet mano pyktis pranoko jo savimeilę.

– Ji paprašė pagalbos, o tu bandei pasinaudoti jos padėtimi.

– Atvirkščiai, tai ji norėjo manim pasinaudoti.

– Tai Tesė vis dėlto ryžosi apsistoti pas tave?

Jis neatsakė, bet aš numaniau, kas bus toliau.

– Tačiau niekuo neįsipareigodama?

Saimonas tebetylėjo.

– O tu nesutikai, tiesa? – paklausiau.

– Gal aš kastratas?

Valandėlę apstulbusi spoksojau į jį, nes nuo tokio baisaus savanaudiškumo man užgniaužė žadą. Jis pamanė, kad nesupratau.

– Ji norėjo būti su manim tik todėl, kad paklaiko iš siaubo. Supranti, kaip pasijutau?

– Paklaiko iš siaubo?

– Perdėjau, iš tikrųjų...

– Anksčiau tu sakei „bijojo“, dabar „paklaiko iš siaubo“.

– Na, ji pasakė, kad ją į parką atsekęs kažkoks vyriškis.

Prisiverčiau kalbėti ramiai.

– Nepasakė kas?

– Ne. Aš jo ieškojau. Naršiau po krūmus, aplipau sniegu ir sušalusiomis šunų spiromis. Nieko.

– Tu turi kreiptis į policiją. Pasikalbėti su detektyvu seržantu Finboru. Jis dirba Noting Hilo nuovadoje, duosiu telefono numerį.

– Nėra prasmės. Ji nusižudė. Pranešė per vietos žinias.

– Bet tu ten buvai. Tu žinai daugiau negu televizininkai. – Kalbėjausi kaip su vaiku mėgindama įtikinti, stengdamasi nuslėpti neviltį. – Tesė tau pasakė apie vyrą, kuris ją seka. Tu žinai, kad ji buvo išsigandusi.

– Tikriausiai jis tebuvo haliucinacija. Nuo pogimdyminės psichozės moterys visiškai išprotėja.

– Iš kur žinai?

– Matyt, girdėjau per televizorių.

Saimonas pats suprato, kaip nevykusiai tai skamba. Nenukreipė akių, atsainus, nerūpestingas.

– Gerai, paprašiau tėčio sužinoti. Beveik niekada jo nieko neprašau, taigi kai paprašiau...

Jis nebaigė sakinio, lyg ir taip būtų aišku. Žengė arčiau, ir aš užuodžiau losjoną po skutimosi, aitrų per šiltame bute. Kvapas kuo ryškiausiai priminė, kaip išvydau Saimoną pirmą kartą: sėdintį sniege prie tavo buto su puokšte, kvepiantį šituo pačiu losjonu, nors lauke buvo šalta. Tada neatkreipiau dėmesio, bet kam nešti gėles ir šlakstytis losjonu, jei tu niekada nesiūlei jam nieko, išskyrus paguodos prizą – draugystę? O dabar, kai žinau, kad jį iškart atstūmei?

– Tu laikei puokštę, kai pamačiau tave jos laukiant. Kvepėjai losjonu po skutimosi.

– Tai kas?

– Ketinai dar kartą pabandyti, tiesa? Gal ji bus apimta tokios nevilties, kad priims tavo sąlygas.

Saimonas gūžtelėjo pečiais nesuprasdamas, ką jam galima prikišti. Išpaikintas nuo tos akimirkos, kai gimė; išpaikintas taip, kad štai į ką pavirto, nors galbūt galėjo užaugti geresnis.

Nusisukau ir pamačiau milžinišką kūdikių veidų, sudarančių kalėjimą, koliažą.

Krūptelėjau ir nužingsniavau prie durų.

Atidarydama pajutau ant skruostų ašaras ir tik tada supratau, kad verkiu.

– Kaip tu galėjai ją ten palikti vieną?

– Aš nekaltas, kad ji nusižudė.

– Ar tu kada nors dėl ko nors būni kaltas?

◈

Aš vėl su ponu Raitu, nors kibi atmintis išsaugojo Saimono ir jo buto kvapą. Džiaugiuosi, kad langas atdaras, kad iš parko sklinda ką tik nupjautos žolės kvapas.

– Ar pranešėte policijai, ką jums papasakojo Saimonas? – klausia ponas Raitas.

– Taip, detektyvo seržanto Finboro pavaldiniui. Jis buvo mandagus, bet supratau, kad nieko nepešiu. Vyriškis, sekęs ją, buvo žudikas, bet jis galėjo būti ir jos tariamos paranojos vaisius. Tai tiko tiek žmogžudystei įtarti, tiek psichozei patvirtinti.

Ponas Raitas dirsteli į laikrodį, penkiolika šeštos.

– Gal šiandien baigsime?

Linkteliu. Nosies ir gerklės gilumoje užsiliko nepamirštamas kanapės ir losjono dalelyčių kvapas, ir aš džiaugiuosi, kad galiu išeiti į lauką ir įkvėpti gryno oro.

Pereinu Šventojo Jokūbo parką ir autobusu važiuoju į „Kojotą“. Žinau, tau įdomu, kaip pradėjau ten dirbti. Iš pradžių nuėjau paklausinėti tavo bendradarbių vildamasi, kad kuris nors padės išsiaiškinti, kodėl žuvai. Bet niekas negalėjo padėti, niekas tavęs nebuvo matęs nuo sekmadienio, kai dar nebuvai pagimdžiusi Ksavjė, o apie tavo gyvenimą už „Kojoto“ sienų beveik nieko nežinojo. Mano viršininkas Jungtinėse Valstijose mane atleido – labai nenoromis, Beatrise, – ir aš nenutuokiau, kada gausiu kitą darbą. Supratau, kad visas mano santaupas netrukus suės buto Niujorke nuosavybės bendrininkų hipoteka. Reikėjo iš kažko gyventi, todėl grįžau pas Betiną prašyti darbo.

◈

Vilkėjau vienintelius švarius drabužius, „MaxMaros“ kostiumėlį su kelnėmis, ir Betina iš pradžių pamanė, kad juokauju, bet paskui suprato, kad kalbu nuoširdžiai.

– Gerai. Man praverstų dar pora rankų, dvi pamainos savaitgaliais ir trys šiokiadieniais. Galite pradėti šį vakarą. Šeši svarai per valandą ir nemokama mano pagaminta vakarienė, jei pamaina ilgesnė negu trys valandos.

Matyt, atrodžiau nustebusi, kad ji iškart pasiūlė man darbą.

– Tiesą pasakius, – tarė Betina, – jūs man labai patinkat. – Ji sukikeno, išvydusi siaubą mano veide. – Atsiprašau, negalėjau atsispirti. – Jos juokas iš mano pasipiktinimo priminė tave: jame nebuvo žiaurumo.

Tą vakarą darbe pamaniau: tu mirusi, taigi atsirado laisva vieta ir reikia darbuotojo. Bet neseniai sužinojau, kad šį darbą jau buvo gavęs kitas žmogus, vadinasi, ji mane pasamdė iš užuojautos man ir ištikimybės tau.

◈

Namo iš „Kojoto“ grįždama beveik vidurnaktį, jau nesitikėjau minios reporterių. Vėlus metas, be to, per kelias pastarąsias karštligiškas dienas jie padarė krūvą nuotraukų ir gavo duomenų. Bet aš klydau: prisiartinusi pamatau visą būrį, plieskia milžiniški prožektoriai apšviesdami Kasią. Ji dvi dienas gyveno pas draugę, kol nusprendžiau, kad spaudos išpuoliai aprimo ir ji gali grįžti. Dabar ji gyvena su manim, tikiuosi, tau patinka, bet stebiesi, kaip mudvi telpame. Na, jai atiteko tavo lova, o aš svetainėje kiekvieną vakarą pasitiesiu futoną, šitaip ir stumdomės.

Priėjusi pamatau, kokia ji susidrovėjusi, susirūpinusi dėl tokio dėmesio ir išvargusi. Pasijuntu nuožmiai globėjiškai ir imu vaikyti fotografus ir žurnalistus.

– Kiek laiko lauki? – klausiu jos.

– Valandas.

Kasiai tai gali reikšti bet kokį laiką, ilgesnį nei dešimt minučių.

– Kur tavo raktas?

Ji sutrikusi gūžteli pečiais.

– Atsiprašau.

Ji amžinai ką nors pameta ir tuo primena tave. Kartais jos išsiblaškymas mane graudina. Prisipažįstu, šį vakarą šiek tiek suirztu. (Įpratimas – antras prigimimas, be to, atvirai pasakysiu, aš vos ant kojų pastoviu po apklausos Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnyboje ir pamainos kavinėje, o dabar man prie veido dar kišami fotoaparatai įamžinti neva jaudinamai akimirkai.)

– Eime, tau reikia pavalgyti.

Iki gimdymo Kasiai beliko savaitė, ir ji turėtų dažnai užkandžiauti. Alpsta, o aš esu tikra, kad kūdikiui tai ne į naudą.

Apkabinu ją ir vedu į vidų sutartinai spragsint fotoaparatams.

Rytoj šalia mano nuotraukos su Kasia glėbyje pasirodys straipsniai – visai kaip šiandien: aš išgelbėjusi Kasią. Žurnalistai iš tikrųjų vartoja žodžius „išgelbėti“, „skolinga už gyvybę“; komiksų žodžius, kurie gresia paversti mane drąsuole, telefono būdelėse keičiančia kelnes į žmogaus-voro triko ir iš rankovių mėtančia tinklą. Žurnalistai parašys, kad tave išgelbėti buvo jau per vėlu (ilgokai užtruko persimainymas telefono būdelėje), bet aš pasirūpinau, kad Kasia ir jos kūdikis gyventų. Ir skaitytojai nori laimingos pabaigos. Tačiau tai ne mano istorija. Manoji baigėsi plaukų sruoga, įstrigusia užtrauktuke.

8 1996 m. kovo 13 d. bedarbis Thomas Hamiltonas Škotijos miestelio Danbleino pradinėje mokykloje nušovė šešiolika vaikų, mokytoją ir nusišovė pats.

8

Ketvirtadienis

Per Šventojo Jokūbo parką einu į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinę. Šiandien dangus viltingas, vėl žydras, tikriau – „Pantone“ numeris 635. Šį rytą ponas Raitas klausinės manęs, kaip toliau rutuliojosi tavo istorija – apie susitikimą su tavo psichiatru. Bet mano protas vis dar snūduriuoja ir ne per daug šviesus, todėl pirmiau viską išdėstysiu čia – tai generalinė repeticija mintyse prieš pasakojant ponui Raitui.

◈

Pas daktarą Nikolsą reikia užsiregistruoti prieš keturis mėnesius, todėl teko sumokėti, kad mane priimtų anksčiau. Privačių ligonių laukiamasis priminė prašmatnios kirpyklos saloną ir nė iš tolo medicinos: vazos su lelijomis, blizgančio popieriaus žurnalai, mineralinio vandens automatas. Jauna registratorė niekinama (gero tono požymis) mina rodė ligoniams vartų sargo galią. Laukdama perverčiau žurnalą (paveldėjau mamos nerimą dėl neužbaigtų darbų). Viršelyje buvo nurodyta kito mėnesio data, ir aš prisiminiau, kaip tu juokeisi iš laiką lenkiančių madų žurnalų, sakei, kad data viršelyje turėtų žmonėms atskleisti, koks kvailas jų turinys. Nervingas mintinis plepėjimas, nes šis susitikimas lemtingas. Kaip tik daktaras Nikolsas įtikino policiją, kad tu sirgai pogimdymine psichoze; tai daktaras Nikolsas juos įtikino, kad tu nusižudei. Daktaras Nikolsas kaltas, kad niekas neieško tavo žudiko.

Registratorė dirstelėjo į mane.

– Kada, sakote, jums paskirta?

– Pusę trijų.

– Jums pasisekė, kad daktaras Nikolsas sutiko jus priimti.

– Esu tikra, kad užmokestis bus atitinkamas.

Aš mankštinausi prieš rimtesnį susirėmimą. Registratorė suirzo.

– Užpildėte anketą?

Grąžinau jai anketą, kurioje buvo įrašyti tik mano kredito kortelės duomenys. Ji paėmė. Balsas kandus, žvilgsnis niekinamas.

– Jūs nieko neparašėte iš ligos istorijos.

Pagalvojau apie žmones, kurie ateina čia apimti depresijos ar nerimo, kurių ryšys su tikrove trūkinėja, kurie krinta į beprotybės bedugnę; apie trapius, pažeidžiamus žmones, nusipelniusius bent trupučio asmens, su kuriuo pirmu jiems teks kalbėtis, mandagumo.

– Aš čia ne dėl ligos.

Registratorė nenorėjo man parodyti, kad susidomėjo. O gal pamanė, kad aš – dar viena pamišėlė, neverta dėl manęs sukti galvos.

– Aš čia todėl, kad mano sesuo nužudyta, o daktaras Nikolsas buvo jos psichiatras.

Ji teikėsi valandėlę man skirti dėmesio. Apžiūrėjo riebaluotus plaukus (neištrinkta galva – vienas pirmųjų sielvarto požymių), nedažytą veidą ir maišelius po akimis. Pamatė sielvarto pėdsakus, bet palaikė juos beprotybės ženklais. Ėmiau spėlioti, ar ir tau atsitiko taip pat – baimės požymiai buvo palaikyti pamišimu. Registratorė, netarusi nė žodžio, paėmė anketą.

Laukdama prisiminiau mudviejų elektroninio pašto žinutes, kai kartą prisipažinau tau, kad ketinu kreiptis į psichoterapeutą.

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Psichoterapeutą? Kokių galų, Bea? Jei nori pasikalbėti, kodėl netinku aš ar tavo draugės?

T. xox

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Pamaniau, būtų įdomu, net naudinga, apsilankyti pas psichiatrą. Tai visai kas kita, negu pokalbis su drauge.

lol

Bea XX

P. S. Psichoterapeutai jau ne vien išpažinčių klausosi.

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Bet pokalbis su manim nemokamas, man nuoširdžiai rūpi tavo gerovė, ir skirčiau tau daugiau nei valandą.

T. x o x o

P. S. Psichoanalitikai skalbia asmenybę tol, kol ji susitraukia iki vadovėlinės kategorijos.

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Jie labai kvalifikuoti. Psichiatras (ne psichologas) yra baigęs mediciną gydytojas, pasirinkęs atitinkamą specializaciją. Nevadintum jų skalbimo mašinomis, jei sirgtum maniakine depresine psichoze, silpnaprotyste ar šizofrenija, tiesa?

lol

Bea

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Tiesa. Bet juk nesergi.

T. X

P. S. Išrėksiu tai garsiau, kad išgirstum ant savo pakylos.

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Turėjau omeny, kad psichiatro reikia ne tik sunkiems psichikos ligoniams. Kartais ir pajėgiantiems vaikščioti sužeistiesiems reikia specialisto pagalbos.

lol

Bea x

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Bea, atleisk. Gali man papasakoti, kas atsitiko?

T. X XXXX

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Turiu eiti į labai svarbų susirinkimą, paplepėsime vėliau.

Bea x

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

O aš turiu aptarnauti klientus, užuot siuntinėjusi tau žinutes elektroniniu paštu iš Betinos kompiuterio, žmonės prie ketvirto staliuko tebelaukia sūrio, bet aš nė nekrustelėsiu, kol neatsakysi.

T. Xxxx

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Ketvirtas staliukas išdrožė namo nesulaukęs sūrio.

Užknisai, aišku? Net žargonu prabilau: matai, kaip trokštu, kad man atleistum.

T. XOX

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Mano pamaina baigta, Bea begalve, o aš tebesėdžiu prie Betinos kompiuterio, taigi parašyk, kai tik gausi šią žinutę, gerai? Maldauju.

T. XXXOOOO

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: tesheming@hotmail.co.uk

Aš tavęs nevengiau, tiesiog buvau susirinkime, kuris užtruko. Neprisigalvok jokių baisybių, perskaičiusi apie psichoterapeutą. Paprasčiausiai Niujorke visi juos turi... Tikriausiai Londone jau po vidurnakčio, drožk namo ir išsimiegok.

lol

Bea X

Nuo: tesheming@hotmail.co.uk

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Jei nenori pasakoti, tiek to. Spėju, tavo žaizda susijusi su Leo. Ar tėčiu?

lol

T. X

Registratorė pažvelgė į mane.

– Daktaras Nikolsas jau gali jus priimti.

Eidama į jo kabinetą prisiminiau to vakaro (mano laiku; antrą nakties tavo laiku) telefoninį pokalbį. Aš vis tiek nepasakiau tau, kodėl noriu kreiptis į psichiatrą, bet tu paaiškinai, kodėl, tavo nuomone, iš to nebūtų jokios naudos.

– Mūsų protas yra tai, kas esame; tai mūsų jausmai, mintys ir įsitikinimai. Tai mūsų meilė, neapykanta, ištikimybė ir aistra.

Šiek tiek suglumau, kad tu kalbi taip karštai, o tu kalbėjai toliau:

– Argi gali tikėtis išgydyti kito žmogaus protą, jei nesi dar ir teologas, filosofas ir poetas?

Atidariau duris į daktaro Nikolso kabinetą ir įėjau.

Nacionalinės sveikatos apsaugos tarnybos klinikoje jis būtų vilkėjęs baltą chalatą, bet priimdamas pacientus privačiai mūvėjo išblukusias velvetines kelnes, vilkėjo seną vilnonį megztinį ir prie plačiadryžių sienų apmušalų atrodė apšiuręs. Spėjau, kad baigia ketvirtą dešimtį, kaip manai, neapsirikau?

Jis atsistojo, ir man pasirodė, kad sumurkšlintame veide šmėkštelėjo užuojauta.

– Panelė Heming? Nepaprastai užjaučiu dėl sesers.

Išgirdau bumbsėjimą iš po stalo ir pamačiau nukaršusį labradorą, per sapną vangiai gaudantį triušius ir dunksintį uodega į grindis. Suvokiau, kad kabinetas truputį trenkia šunimi, ir šis kvapas man patiko labiau nei laukiamojo lelijų. Įsivaizdavau, kaip registratorė laksto tarp pacientų su oro gaivikliu.

Jis parodė į kėdę šalia savo.

– Prašom sėstis.

Atsisėdus man krito į akis mažos mergytės neįgaliosios vežimėlyje nuotrauka, ir man patiko, kad daktaras Nikolsas atvirai ja didžiuojasi.

– Kuo galiu padėti? – paklausė jis.

– Ar Tesė jums sakė, kas ją gąsdina?

Akivaizdžiai suglumintas klausimo, jis papurtė galvą.

– Bet ji pasakojo, kad jai kažkas skambina telefonu ir grasina? – paklausiau.

– Apie slogius telefono skambučius? Taip.

– Ar pasakojo, kas skambina? Ir ką jai sako?

– Ne. Ji nenorėjo apie juos pasakoti, ir aš pamaniau, kad nėra prasmės versti. Tada man atrodė, kad skambina koks telefonų chuliganas, o gal žmogus surinko ne tą numerį, ir jai vaidenasi grasinimai tik dėl prislėgtos būklės.

– Jūs taip Tesei ir pasakėte?

– Užsiminiau, kad taip gali būti.

– O ji apsiverkė?

Jis, regis, nustebo, kad žinau. Bet aš pažinojau tave visą gyvenimą. Ketverių metų nusibrozdinusi keliukus ar kruvinai susikūlusi nosį neverkdavai – apsipildavai tūžmingo pykčio ašaromis tik tada, jei kas nors nepatikėdavo, kad sakai tiesą.

– Jūs sakėte, kad tada jums atrodė, jog tai telefonų chuliganas ar buvo surinktas ne tas numeris? – pakartojau.

– Taip. Vėliau supratau, kad Tesei ne depresija, kaip maniau iš pradžių, o pogimdyminė psichozė.

Linktelėjau. Buvau padariusi namų darbus. Pogimdyminė psichozė tiesiog šešios savaites po gimdymo.

– Šiaip ar taip, – kalbėjo daktaras Nikolsas, – nustatęs jai pogimdyminę psichozę supratau, kad skambučiai veikiausiai – garso haliucinacijos. Paprastai tariant, „balsai“, o Tesei – dar ir telefono skambėjimas.

– Jūs pakeitėte diagnozę, kai ji buvo rasta negyva, tiesa? – paklausiau ir pamačiau, kaip susiraukšlėjusiame veide šmėkštelėjo nerimas ir tą akimirką jis atrodė rūstus. Jis prabilo ne iš karto.

– Taip. Ko gero, pravartu jums kai ką papasakoti apie pogimdyminę psichozę. Simptomai – paranoja, kliedesiai, haliucinacijos. O padariniai, deja, – gerokai padidėjęs savižudybės pavojus.

Jau žinojau tai, buvau susiradusi pati.

– Norėčiau išsiaiškinti, – tariau. – Jūs pakeitėte diagnozę iš depresijos į psichozę po jos mirties. Ir tik tada telefono skambučiai virto „garso haliucinacijomis“?

– Taip, nes garso haliucinacijos yra psichozės simptomas.

– Ji nesirgo psichoze. Nei pogimdymine, nei kokia nors kita. – Jis nesėkmingai bandė mane pertraukti, bet aš neleidau. – Kelis kartus matėtės su mano seserimi?

– Psichiatrui nėra reikalo konkretų asmenį pažinti kaip draugą ar šeimos narį, o sunkiais atvejais jo ir ligonio santykiai nė kiek neprimena ilgalaikio psichoterapeuto ryšio su pacientu. Psichiatras mokomas atpažinti paciento ligos simptomus.

Kažkodėl įsivaizdavau, kaip jis iš anksto repetavo šiuos žodžius prieš veidrodį. Pakartojau klausimą:

– Kelis kartus judu matėtės?

Jis nusuko akis.

– Tik kartą. Ji automatiškai buvo paskirta konsultacijai pas mane dėl kūdikio mirties, bet ji išsirašė iš ligoninės beveik iškart po gimdymo, o palatoje man nepavyko jos aplankyti. Po dviejų dienų jai, ambulatorinei ligonei, skubos tvarka buvo paskirtas priėmimas.

– Ji lankėsi Nacionalinės sveikatos apsaugos tarnybos klinikoje?

– Taip.

– Ten pas jus galima patekti tik po keturių mėnesių. Todėl sumokėjau, kad su jumis susitikčiau čia.

– Tesės atvejis buvo skubus. Visi spėjami pogimdyminės depresijos ir psichozės atvejai sutvarkomi iškart.

– Sutvarkomi?

– Atsiprašau. Turėjau omeny, ligonės priimamos be eilės.

– Kiek laiko trunka priėmimas NSAT klinikoje?

– Mielai skirčiau kiekvienam pacientui daugiau laiko, bet...

– Kai eilė keturių mėnesių, jūs turite dirbti labai sparčiai, kad visus apžiūrėtumėte.

– Skiriu kiekvienam ligoniui tiek laiko, kiek galiu.

– Bet neužtektinai, tiesa?

Jis valandėlę patylėjo.

– Taip. Neužtektinai.

– Pogimdyminė psichozė – labai sunki psichikos liga, ar ne?

Man pasirodė, kad jis krūptelėjo, nustebintas mano žinių, bet aš iš anksto pasidomėjau.

– Taip, sunki.

– Ją reikia gydyti ligoninėje?

Jis tvirtai valdė kūno kalbą, rankas ryžtingai laikė prie šonų, pražergė kojas velvetinėmis klešnėmis, bet aš supratau, kad nori sunerti rankas ant krūtinės, užsimesti koją ant kojos, fiziškai gintis.

– Daug psichiatrų būtų nustatę Tesės simptomus kaip aš: kad tai depresijos, o ne psichozės požymiai. – Jis išsiblaškęs paglostė šilkines šuns ausis, lyg ieškodamas paguodos, ir kalbėjo toliau: – Psichiatrui nustatyti diagnozę daug sunkiau negu kitų ligų specialistams. Mums nepadės nei rentgenas, nei kraujo tyrimai. O jos ligos istorijos nebuvau matęs ir nežinojau, ar šeimoje kas nors sirgo psichikos liga.

– Niekas nesirgo. Kada jūs ją priėmėte?

– Sausio dvidešimt trečiąją. Devintą ryto.

Jis nepažvelgė į žurnalą ar kompiuterį. Į susitikimą, be abejo, atėjo pasiruošęs. Turbūt visą rytą skambino į medikų gynybos sąjungą. Mačiau veide nuoširdaus jausmo atspindį. Ėmiau svarstyti, ar tai baimė dėl savęs, ar nuoširdus apgailestavimas dėl tavęs.

– Vadinasi, jūs matėte ją tą dieną, kai ji mirė? – paklausiau.

– Taip.

– Ir tą rytą, kai ji mirė, manėte, kad jai depresija, o ne psichozė?

Jis nebegalėjo slėpti, kad ginasi, užmetė koją ant kojos, susigūžė.

– Tuo metu psichozės požymių nepastebėjau. Ji niekaip neišsidavė, kad ketina pakelti prieš save ranką. Niekaip nebūtum pasakęs, kad netrukus nusižudys.

Norėjau jam surikti, kad tu niekaip neišsidavei, nes nenusižudei; tave smurtingai nužudė. Pro klyksmus galvoje iš toli išgirdau savo ramų balsą:

– Vadinasi, diagnozę pakeitė jos mirtis?

Jis neatsakė. Sumurkšlintas veidas ir velvetinės kelnės manęs jau nebegraudino. Jos tik rodė, kad daktaras Nikolsas – apsileidėlis.

– Jūs nesuklydote, nustatydamas jai depresiją, nes ji nesirgo psichoze. – Nepaisydama jo bandymo mane pertraukti, kalbėjau toliau: – Jūs suklydote, nes jums nė karto netoptelėjo, kad ji galbūt sako tiesą.

Jis vėl bandė mane pertraukti. Ar pertraukė ir tave, kai bandei papasakoti, kas vyksta? Maniau, psichiatrai privalo mokėti išklausyti. Nors per skubią šiaip taip įterptą apžiūrą NSAT klinikoje vargu ar tam yra laiko.

– Ar jums neatėjo į galvą, kad grasinami telefono skambučiai buvo tikri, kaip ir vyriškis, nusekęs ją į parką tą dieną ir nužudęs? – paklausiau.

– Tesė nebuvo nužudyta.

Nustebau, kad jis toks nepalenkiamas. Šiaip ar taip, žmogžudystė išgelbėtų jį iš bėdos – neteisingos diagnozės. Jis patylėjo, paskui sunkiai, lyg kalbant skaudėtų, pasakė:

– Tesei kildavo garso haliucinacijų, pasakojau jums apie jas, ir mudviejų nuomonė dėl jų aiškinimo gali nesutapti. Bet ją persekiodavo ir vaizdo haliucinacijos. Tuo metu maniau, kad tai ryškūs košmarai, įprasti apimtam depresijos ir prislėgtam netekties ligoniui, – kalbėjo daktaras Nikolsas. – Bet paskui dar kartą perskaičiau jos ligos istoriją ir supratau, kad tai aiškiausios haliucinacijos, o aš suklydau. – Veide vėl šmėkštelėjo sutrikimas. – Vaizdo haliucinacijos – aiškus psichozės požymis.

– Kokios buvo tos „haliucinacijos“?

– Turiu gerbti paciento privatumą.

Nustebau, kad jis staiga prisiminė gydytojo ir paciento santykių privatumą, juk iki šiol tai jam netrukdė. Ėmiau svarstyti, ar tai rodo tik jo nekompetentingumą, ar priežastis rimtesnė.

– Aš paprašiau ją nutapyti, ką matė, – kalbėjo daktaras Nikolsas, nutaisęs geraširdišką miną. – Maniau, jai bus naudinga. Gal rasite paveikslą.

Įėjo sekretorė. Laikas baigėsi, bet aš tebesėdėjau.

– Jūs privalote nueiti į policiją ir pranešti apie savo abejones dėl pogimdyminės psichozės.

– Bet aš neturiu abejonių. Jau sakiau, požymių būta, tik aš jų nepastebėjau.

– Ji mirė ne dėl jūsų kaltės, bet dėl jūsų kaltės žudikas gali išvengti bausmės. Dėl jūsų diagnozės niekas jo neieško.

– Beatrise...

Jis pirmą kartą pavadino mane vardu. Suskambėjo skambutis; pamoka baigėsi, dabar galima kalbėti asmeniškiau. Aš tebesėdėjau, o jis atsistojo.

– Apgailestauju, bet daugiau niekuo negaliu padėti. Negaliu pakeisti diagnozės, kaip jūs norite, nes ji atitiktų jūsų sugalvotą jos mirties versiją. Aš padariau klaidą, siaubingai apsirikau. Ir turėsiu su tuo taikstytis.

Iš jo žodžių sunkėsi kaltė; iš pradžių menka srovele, paskui pliūptelėjo visa jėga. Atrodė, lyg jam palengvėjo pagaliau ją išpažinus.

– Rūsti tikrovė tokia: nenustačiau jaunai moteriai pogimdyminės psichozės ir iš dalies esu kaltas dėl jos mirties.

Kokia ironija: su padorumu sunkiau ginčytis negu su smerktina, savanaudiška jo priešybe. Moralinis pranašumas nepalaužiamas, nors ir nelabai patogus.

◈

Už atviro kabineto lango lyja, pavasario lietus, sugėręs žolės ir medžių kvapus, krinta ant betoninių šaligatvių. Jaučiu, ne, pirmiausia užuodžiu, kad temperatūra nukrito. Beveik papasakojau ponui Raitui apie susitikimą su daktaru Nikolsu.

– Maniau, jis tiki padaręs siaubingą klaidą ir nuoširdžiai savim baisisi.

– Jūs prašėte jo nueiti į policiją? – klausia ponas Raitas.

– Taip, bet jis tvirtino neabejojąs, kad jai buvo pogimdyminė psichozė.

– Nors tai kenkė jo profesinei reputacijai?

– Taip. Mane tai irgi nustebino. Bet jo motyvas man buvo tolygus klaidingai suprantamai moralinei drąsai: pritarti man, kad Tesė nesirgo psichoze, o buvo nužudyta – jam būtų buvę bailio pasirinkimas. Po susitikimo maniau, kad jis prastas psichiatras, bet padorus žmogus.

Padarome pietų pertrauką, ponas Raitas turi su kažkuo susitikti, o aš einu savo reikalais. Lauke tebelyja.

Taip ir neatsakiau į tavo žinutes, nepaaiškinau, kodėl kreipiausi į psichoterapeutę. Nes galop nuėjau. Buvo praėjusios šešios savaitės po mano ir Todo sužadėtuvių. Maniau, ištekėjusi pasijusiu saugiau. Bet sužadėtuvių žiedas ant piršto tikrumo, kaip tikėjausi, nesuteikė. Užsirašiau pas daktarę Vong, labai protingą ir supratingą moterį, ir ji padėjo man suvokti, jog neverta stebėtis, kad per kelis mėnesius niekas nepasikeitė ir vis dar jaučiuosi pamesta ir niekuo nepasitikiu – mane tebeveikia tėčio išėjimas ir Leo mirtis. Tu neklydai dėl dviejų žaizdų. Bet skaudžiausia buvo pensionas, į kurį buvau išsiųsta tais pačiais metais.

Per seansus supratau, kad mama ne atstūmė mane, o bandė apsaugoti. Tu buvai daug jaunesnė, ji įstengė slėpti savo sielvartą nuo tavęs, o mane apgauti būtų buvę daug sunkiau. Net juokas ima, kai pagalvoji, kad ji išsiuntė mane į pensioną, nes manė, jog ten man bus ramiau.

Taigi, padedama daktarės Vong, aš pradėjau geriau suprasti ne tik save, bet ir mamą, o skubotas, nepagrįstas kaltinimas pasąmonėje virto užuojauta.

Deja, žinojimas, kodėl jaučiuosi nesaugiai, jau padarytos žalos neatitaisė. Aš palūžau, nors ir supratau, kad niekas man blogo nelinkėjo, – tai kas, kad keraminė vazelė ant grindų plytelių šluoste buvo nubraukta netyčia, bet juk vis tiek sudužo.

Todėl, manau, suprasi, kodėl, priešingai nei tu, pasitikiu psichiatrais. Nors pritariu, kad jiems reikia ne tik mokslininko žinių, bet ir menininko jautrumo (daktarė Vong prieš medicinos studijas baigė lyginamąją literatūrą); geras psichiatras yra šiuolaikinis Renesanso žmogaus variantas. Tai sakydama, spėlioju, ar pagarba ir dėkingumas savo psichiatrei nepaveikė mano nuomonės apie daktarą Nikolsą; ar ne todėl nutariau, kad jis be galo padorus žmogus.

Grįžtu į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinę anksčiau už poną Raitą; jis atskuba penkias minutes pavėlavęs, susirūpinęs. Gal susitikimas per pietus nenusisekė. Spėju, kad kalbėta apie tave. Tavo byla visiems ant akių – antraštės pirmuosiuose laikraščių puslapiuose, parlamento nariai reikalauja viešo tyrimo. Ponui Raitui teko didžiulė atsakomybė, o jis ne tik puikiai slepia įtampą, bet ir man nedaro spaudimo, ir aš jam už tai dėkinga. Jis įjungia magnetofoną, ir dirbame toliau.

– Kiek laiko buvo praėję nuo jūsų susitikimo su daktaru Nikolsu, kai radote paveikslus?

Jam nėra reikalo tikslinti, abu suprantame, kokius paveikslus turi omeny.

– Grįžusi namo paieškojau jų miegamajame. Tesė buvo išnešusi visus baldus, išskyrus lovą. Net spinta kėksojo svetainėje, aiškiai ne vietoje.

Nežinau, kodėl jam tai pasakiau. Gal, jei jau tu turi būti auka, noriu, kad jis žinotų, jog buvai auka, turinti keistenybių, ir kai kurios jų erzino tavo vyresnę seserį.

– Į sienas buvo atremta keturiasdešimt–penkiasdešimt drobių, – pasakoju. – Dauguma tapytos aliejiniais dažais, keli paveikslai ant storų lentų, vienas kitas koliažas. Visi dideli, ne mažesni kaip žingsnio ilgio. Apžiūrinėjau juos atsargiai. Nenorėjau sugadinti.

Tavo paveikslai buvo stulbinamai gražūs. Ar kada nors tau sakiau tai, ar pernelyg rūpinausi, kad neužsidirbsi pragyvenimui? Žinau atsakymą. Jaudindavausi, kad niekas nepirks milžiniškų drobių, kad jų spalvos netiks prie baldų, tiesa? Nerimavau dėl storo dažų sluoksnio, juk dažai gali atpleišėti ir sugadinti kilimą, užuot įvertinusi, kad tavo spalvas traukia paliesti.

– Man prireikė maždaug pusvalandžio rasti paveikslams, apie kuriuos pasakojo daktaras Nikolsas.

Ponas Raitas matė tik keturis „haliucinacijų“ paveikslus, o tų, kuriuos buvai nutapiusi anksčiau, – ne. Nors mane turbūt labiausiai sukrėtė kontrastas.

– Visi kiti jos paveikslai buvo... – Po perkūnais, juk galiu aiškiai pasakyti? – Džiaugsmingi. Gražūs. Gyvybės, šviesos ir spalvos pliūpsnis drobėje.

Bet šiuos keturis paveikslus nutapei nihilistų palete, „Pantone“ numeriai nuo PMS 4625 iki PMS 4715, juodų ir rudų spalvų spektras, o tema tokia, kad žiūrovas atšoka. Nebūtina to aiškinti ponui Raitui, byloje yra jų nuotraukos, akies kampeliu pamatau. Net sumažinti, net aukštyn kojomis jie mane trikdo, ir aš skubiai nusuku akis.

– Jie buvo užkišti už didelės krūvos. Vienų dažai buvo ištepę kitų antrą pusę. Pamaniau, kad ji skubiai juos paslėpė, dar nespėjusius gerai išdžiūti.

Ar slėpei moters veidą, į žaizdą panašią burną, klyksmą, kad galėtum užmigti? O gal vyrą su kauke, juodą ir grėsmingą tamsoje, trikdantį visai kaip mane?

– Todas manė, kad tai psichozės įrodymas.

– Todas?

– Mano tuometinis sužadėtinis.

Mus pertraukia ponia Įsimylėjusi Sekretorė, atneša ponui Raitui sumuštinį; akivaizdu, per susitikimą jis nepietavo, ir ji apie tai pagalvojo, pasirūpino juo. Ji beveik nežiūri į mane duodama man mineralinio vandens. Ponas Raitas jai nusišypso, atvirai, žaviai.

– Ačiū, Stefane. – Šypsena darosi kreiva. Kabinete temsta.

– Kas jums? – girdžiu jo susirūpinusį balsą.

– Nieko.

Kabinete visai tamsu. Girdžiu, bet nematau. Taip nutiko vakar pietaujant su mama, aš maniau, kad nuo vyno, bet šiandien nėra ko kaltinti. Žinau, kad nereikia pamesti galvos, ir tamsa išsisklaidys. Todėl kalbu toliau, prisiversdama prisiminti – ir tamsoje tavo blausūs paveikslai atgyja.

◈

Kai įėjo Todas, aš verkiau, ašaros byrėjo ant paveikslų, riedėjo per drobę ir virto juodais kaip tušas ir rudais kaip purvas lašais. Todas mane apkabino.

– Juos nutapė ne Tesė, brangioji. – Valandėlę man įsižiebė viltis: juos čia kažkas padėjo, taip jautėsi kas nors kitas, ne tu. – Ji buvo kaip nesava, – kalbėjo Todas. – Ne sesuo, kurią pažinojai. Tokia jau yra beprotybė, ji sunaikina žmogaus savastį. – Aš įtūžau, kad Todas įsivaizduoja nusimanąs apie psichikos ligas; kad kelių seansų pas psichoterapeutą po tėvų skyrybų, kai jam buvo trylika, pakako tapti žinovu.

Aš vėl atsisukau į paveikslus. Kodėl juos nutapei, Tese? Norėjai perduoti žinią? Kodėl juos paslėpei? Todas nesuprato, kad mano tylėjimas pritvinkęs skubaus mintinio šnekesio.

– Kažkas tau turi pasakyti, kaip yra, brangioji.

Jis staiga tapo kaimo Jurgiu; lyg ryžtingai klysti būtų vyriška; lyg jis galėtų tavo mirties padarinius paversti Geležinio Džono9 savaitgalio atradimais. Šį kartą pajuto mano pyktį.

– Atleisk, turbūt „beprotė“ – per šiurkštus žodis.

Tada aš nebyliai, bet nuožmiai jam nepritariau. „Psichiškai nesveika“ man skambėjo daug baisiau negu „beprotė“. Maniau, tau apibūdinti netiktų posakiai „ne visos avys namie“ ar „galvoje kliuka“. Psichikos ligoniams netinka lengvabūdiški įvaizdžiai. Karalius Lyras nebuvo pamišėlis, kai klejodamas suvokė didžias tiesas. Maniau, kad beprotybė artima itin dideliam ir nerimastingam jausmui, net verta pagarbos dėl ryšių su gera literatūra, o psichozė nesuprantama, jos reikia bijoti ir vengti.

Bet dabar aš bijau beprotybės, neieškau jos literatūrinių sąsajų. Ir suprantu, kad ankstesnis mano požiūris buvo stebėtojos, o ne kentėtojos. „Ne beprotė, gerasis Dieve“ – nes proto, savasties netektis gimdo beviltišką siaubą, kad ir kaip jį pavadintum.

Sugalvojau dingstį išeiti iš namų, ir Todas atrodė nusivylęs. Turbūt manė, kad paveikslai privers mane „pripažinti tiesą“. Išgirdau šią frazę, kai jis susirūpinęs tyliai kalbėjosi telefonu su mūsų bendrais draugais Niujorke manydamas, kad negirdžiu; net su mano viršininku. Jam atrodė, kad tavo paveikslai privers mane susitaikyti su tikrove. Ji priešais, padauginta keturis kartus, klykianti moteris ir siaubūnas vyras. Beprotiški, baisūs, pragariški paveikslai. Ko man dar reikia? Be abejo, dabar pripažinsiu, kad tu nusižudei, ir gyvensiu toliau. Reikia pamiršti. Gyvenimas nesibaigė. Nuvalkioti pamokomi posakiai gali tapti tikrove.

Lauke buvo tamsu, oras gaivus nuo šalčio. Vasario pradžia – netinkamas laikas lėkti pasivaikščioti supykus. Vėl ėmiau graibyti palto kišenėje nesamos pirštinės. Jei būčiau laboratorinė žiurkė, labai sunkiai išmokčiau elgesio modelių, vis užmirščiau, kokios bausmės laukia. Ėmiau svarstyti, kas blogiau: paslysti ant laiptų ar įsikibti į apsnigtą geležinį turėklą plika ranka? Nusprendžiau įsikibti ir krūptelėjau, suėmusi geliamai šaltą metalą.

Supratau, kad iš tikrųjų neturiu teisės pykti ant Todo, antraip norėčiau, kad jis vėl taptų toks, kokį, kaip man atrodė, pažinojau – blaiviai mąstantis, šaltakraujiškas, gerbiantis valdžią ir nesudarantis nepatogumų. Manau, tu patenkinta, kad ginčijuosi su policininkais, užsipuolu tvirtus vyrus ant jų slenksčio ir jų butuose, nepaisau valdžios institucijų, bet tau spręsti.

Viena žingsniuodama apsnigtomis gatvėmis, nušiūruotomis iki ledo, supratau, kad Todas iš tikrųjų manęs visai nepažįsta. Aš jo – irgi. Mūsų santykiai – vien tušti pokalbiai. Visada anksti užmigdavome, nesitikėdami per naktinį kūnų pašnekesį aptikti sielų ryšio. Mes nežiūrėdavome vienas kitam į akis, nes akys – sielos veidrodis, vadinasi, į jas žiūrėti nelabai mandagu ir nesmagu. Mes puoselėjome santykius, panašius į sankryžos žiedą, aplenkdami sunkius ir sudėtingus jausmus, todėl iš esmės buvome svetimi.

Sušalusi taip, kad toliau eiti nebepajėgiau, grįžau į butą. Prisiartinusi prie laiptų viršaus, tamsoje su kažkuo susidūriau ir iš baimės atšokau, ne iš karto suvokusi, kad čia Eimjesas. Rodos, jis ne mažiau išsigando mane pamatęs.

– Eimjesai?..

– Atsiprašau. Išgąsdinau? Imkit... – Jis atkišo man žibintuvėlį, kad matyčiau, kur dėti kojas. Išvydau, kad neša maišelį žemių.

– Ačiū.

Staiga man toptelėjo, kad gyvenu jo bute.

– Turėčiau jums mokėti, kol čia gyvename.

– Jokiu būdu. Be to, Tesė jau sumokėjo už kitą mėnesį. – Matyt, Eimjesas atspėjo, kad juo netikiu. – Paprašiau man mokėti paveikslais, – paaiškino. – Kaip Pikaso už restorano sąskaitas. O ji iš anksto nutapė už vasarį ir kovą.

Manydavau, kad leisdavai su Eimjesu laiką, nes jis – vienas tavo benamių ir beglobių, bet senis turi reto žavesio, tiesa? Vyriškas, aristokratiškas, ne seksistas ir ne snobas, jis kelia man nespalvotas mintis apie garinius traukinius, skrybėles ir gėlėtas sukneles.

– Ko gero, pusrūsio būstas kenkia sveikatai, – kalbėjo Eimjesas. – Siūliau modernizuoti, bet Tesė pasakė, kad toks įdomesnis.

Susigėdau, kad mane erzina patogumų virtuvėje stoka, prastas vonios kambarys, langų plyšiai.

Akys įprato prie tamsos, ir aš pamačiau, kad Eimjesas sodino gėles į tavo vazonus, jo nuogos rankos buvo žemėtos.

– Kiekvieną ketvirtadienį ji ateidavo į svečius, – pasakojo Eimjesas. – Kartais tik išgerti, kartais ir pavakarieniauti. Tikriausiai mieliau būtų veikusi ką nors kita.

– Jūs jai patikot.

Tai tiesa. Tu visada turėdavai draugų, tikrų draugų, įvairių kartų. Įsivaizdavau, kad senstant bus atvirkščiai. Vieną gražią dieną tau bus aštuoniasdešimt, o bendrausi su žmonėmis, jaunesniais už tave keliais dešimtmečiais. Eimjeso netrikdė mano tylėjimas ir mąslumas, jis prabilo tik pajutęs, kad mano minties gija nutrūko.

– Policininkai nelabai manęs paisė, kai pranešiau, kad ji dingo. Kol nepapasakojau apie įkyrius skambučius. Tada iškart sukruto.

Jis atsisuko į vazonus, o aš irgi stengiausi elgtis mandagiai ir leidau ramiai pagalvoti.

– Ar Tesė jums ką nors pasakojo apie telefono skambučius? – pagaliau sutrukdžiau.

– Tepasakė sulaukusi pagiežingų skambučių. Ir tai tik todėl, kad išjungė telefoną ir būgštavo, jog galiu jai skambinti. Turėjo mobilųjį, bet, matyt, buvo pametusi.

– „Pagiežingų“? Ji taip ir pasakė?

– Taip. Bent man taip atrodo. Nemaloniausias dalykas senatvėje – kad nebegali garantuoti tikslumo. Tačiau ji verkė. Stengėsi neišsiduoti, bet verkė. – Eimjesas patylėjo tik akimirką, jis stengėsi neprarasti savitvardos. – Patariau jai kreiptis į policiją.

– Tesės psichiatras pasakė policijai, kad telefono skambučiai buvo įsivaizduojami.

– Jis ir Tesei taip sakė? – pasiteiravo jis.

– Taip.

– Vargšė Tes, – pasakė Eimjesas. Niekas tavęs taip nevadino nuo tada, kai išėjo tėtis. – Kaip baisu, kai tavim netiki.

– Taip.

Eimjesas atsisuko į mane.

– Aš girdėjau skambant telefoną. Pasakiau policijai, bet negalėjau prisiekti, kad tai vienas tų įkyrių skambučių. Bet iškart po to skambučio Tesė paprašė pasaugoti raktą. O po dviejų dienų mirė.

Mačiau jo veide kančią, nutviekstą oranžinio gatvės žibinto šviesos.

– Turėjau ją priversti eiti į policiją.

– Jūs niekuo dėtas.

– Ačiū, jūs labai maloni. Visai kaip jūsų sesuo.

Ėmiau svarstyti, ar papasakoti policijai apie raktą, bet policininkams jokio skirtumo. Sakytų – dar vienas tavo tariamos paranojos pavyzdys.

– Psichiatras mano, kad ji išprotėjo. Ar jūs irgi taip manote, turiu omeny Tesę po gimdymo?

– Ne. Ji buvo labai nusiminusi ir, man rodos, labai išsigandusi. Bet ne išprotėjusi.

– Ir policija mano, kad ji išprotėjo.

– Ar bent vienas policininkų buvo ją matęs?

Jis toliau sodino svogūnėlius senomis rankomis, jas tikriausiai gelia nuo šalčio – oda plona kaip popierius, pirštai išsukinėti artrito. Pamaniau, kad šitaip jis sielvartauja: sodina iš pažiūros negyvus svogūnėlius, kurie pavasarį stebuklingai pražys. Prisiminiau, kaip po Leo mirties judvi su mama ištisai krapštydavotės sode. Tik dabar perpratau ryšį.

– Čia ʽKing Alfredʼ, – paaiškino Eimjesas. – Jos mėgstamiausia narcizų veislė, sodriai geltoni. Reikia sodinti rudenį, bet sudygsta po šešių savaičių, taigi šį pavasarį spės pražysti. – Bet net aš žinau, kad negalima nieko sodinti į pašalusią žemę. Kažkodėl mintis, kad Eimjeso svogūnėliai niekada nepražys, mane įsiutino.

Gal spėlioji, tai iškart prisipažinsiu, kad iš pradžių įtariau net Eimjesą. Įtariau visus. Bet pamačiusi, kad jis sodina tau svogūnėlius, supratau, kaip kvaila jį įtarinėti. Apgailestauju, kad ir ant jo krito įtarimo šešėlis.

– Ji man pasakojo, kad mokslininkai įterpė narcizo geną į ryžį ir sukūrė ryžius su vitaminu A. – Eimjesas man nusišypsojo. – Tik pamanyk.

Man irgi tai pasakojai.

– Narcizus geltonai nudažo vitaminas A. Ar ne nuostabu, Bea?

– Taip, turbūt.

Bandžiau susikaupti ir galvoti tik apie naujo naftos bendrovės prekių ženklo eskizus, kuriuos padarė mūsų dizaino grupė. Suirzusi pamačiau, kad panaudotas PMS 683, toks kaip konkurento. Tu nesupratai, kad mintyse dar su kai kuo šnekuosi.

– Tūkstančiai vaikų apakdavo, nes maiste trūko vitamino A. Bet dabar, valgydami naujuosius ryžius, jie bus sveiki.

Valandėlę lioviausi galvoti apie prekių ženklą.

– Vaikai matys dėl narcizų geltonio.

Tau atrodė stebuklingai tinkama, kad regą gali išgelbėti spalva. Aš irgi nusišypsojau Eimjesui, ir tą akimirką abu tikriausiai pagalvojome apie tą patį: tavo meilę gyvenimui su aibe galimybių ir kasdieniais stebuklais.

◈

Man grįžta regėjimas, tamsa sklaidosi. Džiaugiuosi, kad blausios elektros šviesos negalima išjungti, o pro pernelyg didelį langą srūva pavasario saulė. Matau, kad ponas Raitas susirūpinęs žiūri į mane.

– Jūs labai išblyškusi.

– O, nesijaudinkit, tikrai.

– Turime pertraukti. Man reikia eiti į susirinkimą.

Gal ir reikia, o gal jis tiesiog dėmesingas.

Ponas Raitas supranta, kad aš sergu, tikriausiai jo nurodymu sekretorė rūpinasi, kad visada turėčiau po ranka mineralinio vandens, todėl ir susitikimą šiandien taip anksti baigė. Jis jautrus ir supranta, kad nenoriu kalbėti apie savo sveikatą, dar ne, nes dar nebūtina.

Tu jau supratai, kad sergu, tiesa? Ir spėliojai, kodėl tau nieko nepasakoju. Matyt, vakar, kai pasakiau, kad nuo taurės vyno per pietus galiu nualpti, pamanei, kad tai kvaila. Aš nebandžiau tavęs apgauti, tik nenorėjau pripažinti, prisipažinti, kad mano kūnas silpnas. Nes turiu būti stipri duodama parodymus. Ir turiu baigti juos duoti.

Be abejo, tu nori žinoti, kodėl susirgau, todėl kai ateis eilė, pasakysiu... kai tavo istorija taps ir mano. Iki tol stengsiuosi negalvoti apie priežastį, nes mano bailės mintys pabruka uodegą ir išsilaksto.

Mūsų vienpusį pokalbį pertraukia garsi muzika. Aš jau netoli namų ir pro langą be užuolaidos matau Kasią, šokančią pagal kompaktinę „Auksinių aštuntojo dešimtmečio hitų“ plokštelę. Ji mane pastebi ir po valandėlės išdygsta prie durų. Čiumpa man už rankos ir net palto neleidžia nusivilkti – bando šokdinti. Tiesą pasakius, ji nuolat striksi – Šokimas labai gerai kūnui. Bet šiandien aš neturiu jėgų, sugalvoju kažkokią dingstį, atsisėdu ant sofos ir žiūriu. Kasia sukiojasi švytinčiu, prakaituotu veidu, juokdamasi, kad kūdikiui patinka, nerūpestinga, nenutuokianti, kokios bėdos laukia bedarbės vienišos motinos lenkės.

Viršuje taktą į mūsų lubas koja muša Eimjesas. Kai jis tai padarė pirmą kartą, pamaniau, kad prašo pritildyti. Bet jam patinka. Jis sako, kad namie buvo labai tylu, kol apsigyveno Kasia. Pagaliau įtikinu uždususią Kasią liautis šokti ir drauge pavalgyti.

Kol Kasia žiūri televizorių, įpilu Dručkei dubenėlį pieno ir su laistytuvu einu į tavo vidinio kiemelio darželį, palikusi praviras duris, kad matyčiau kelią. Pradeda temti ir šalti, pavasario saulė dar nekaitri ir neprišildo oro tiek, kad vakare ilgai būtų šilta. Per tvorą pamatau, kad gretimo namo gyventojai kieme laiko tris ratukinius šiukšlių konteinerius. Laistydama sudžiūvusius augalus ir pliką žemę, kaip paprastai svarstau, kodėl tai darau. Tavo kaimynai su šiukšlių konteineriais tikriausiai mano, kad aš kvailė. Ir aš manau, kad kvailė. Staiga, it burtų lazdele mostelėjus, išvystu ant negyvų šakelių mažutes žalias atžalas. Mane užplūsta jaudulys ir nuostaba. Plačiai atidarau virtuvės duris ir apšviečiu mažutį darželį. Visi augalai išleido tokius pat mažučius skaisčiai žalius ūglius. Toliau, pilkoje žemėje, matau tamsiai raudonų lapų guotą, bijūną, kuris šią vasarą vėl žydės visu prašmatniu grožiu.

Pagaliau suprantu, kodėl judvi su mama taip mėgote krapštytis sode. Tai metų laikų stebuklas. Sveikata, vešėjimas, nauja gyvybė ir atsinaujinimas. Nieko nuostabaus, kad politikai ir religijos savinasi žalius ūglius ir pavasario vaizdus. Šį vakarą aš irgi panaudoju šį simbolį – leidžiu sau viltis, kad mirtis dar nėra pabaiga; kad kažkur, kaip Leo mėgstamose knygose apie Narniją, yra rojus, kur Baltoji burtininkė mirusi, o statuloms įkvėpta gyvybė. Šįvakar tai atrodo beveik įtikinama.

9 Omeny turima amerikiečio poeto Roberto Bly (g. 1923), parašiusio knygą „Geležinis Džonas“, to paties pavadinimo savaitgalio seminarai apie vyriškumą.

9

Penktadienis

Aš vėluoju, bet į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinę einu lėtai. Pasakoti šią istoriją man ypač sunku dėl trijų dalykų. Pirmas jau įveiktas – tavo lavonas jau rastas, o apie antrą turėsiu pasakoti dabar. Skamba kasdieniškai, viso labo sąskaita, bet įspūdis buvo pribloškiantis. Vilkdama kojas girdžiu mamos balsą, kad jau be dešimt devynios, mes pavėluosime, greičiau, Beatrise. Paskui pro šalį dviračiu prašvilpi tu, ant vairo užkabintas krepšys su knygomis, akys linksmos, praeiviai šypsosi, kai leki pro šalį, pūsteli gaivaus vėjo gūsis. Laiko turime mažai, Beatrise. Bet tu žinojai, kad turime, ir mes mėgavomės kiekviena akimirka.

Įeinu į pono Raito kabinetą, o jis, neužsimindamas, kad vėluoju, paduoda man plastikinį puodelį su kava, matyt, pirkta iš automato prie lifto. Aš dėkinga jam už dėmesingumą ir suprantu, jog iš dalies, tiesa, labai menkos, nenoriu toliau pasakoti, jis blogai apie mane galvos.

◈

Mudu su Todu sėdėjome prie tavo stalo plastikiniu viršumi, prieš mus krūva tavo pašto. Keista, rūšiuodama tavo popierius, apsiraminu. Visada sudarinėdavau sąrašus, o prie tavo sąskaitų žymėti varneles nesudėtinga. Pradėjome nuo neatidėliotinų, paskui ėmėmės ne tokių skubių. Todas, kaip ir aš, išmano biurokratišką gyvenimą, o kai draugiškai kartu dirbome, pirmą kartą jam atvykus į Londoną pajutau, kad mes susiję. Prisiminiau, kodėl mes kartu, kaip mus suartino kasdienybės smulkmenos. Mūsų santykiai buvo banalūs, užmegzti dalykiškai, be aistros, bet aš vis dar branginau kuklius jų pranašumus. Todas nuėjo pasikalbėti su Eimjesu dėl nuomos sutarties, nors aš abejojau, ar ji apskritai sudaryta. Todas sureagavo, mano nuomone, protingai: kad nesužinosime, jei nepaklausime.

Jis uždarė duris, o aš paėmiau kitą sąskaitą. Pirmą kartą po tavo mirties jaučiausi atsipalaidavusi. Dirbau įsijungusi „Radiją 4“ ir jau įsisvajojau, kaip išsivirsiu kavos. Šmėkštelėjo įprasto gyvenimo šešėlis, ir trumpą valandėlę pajėgiau užmiršti netektį.

◈

– Išsiėmiau kredito kortelę, kad sumokėčiau už Tesės telefono sąskaitą. Kadangi ji pametė mobilųjį telefoną, aš kas mėnesį mokėdavau už laidinį. Tai buvo mano dovana seseriai gimimo dienos proga, o ji sakydavo, kad aš pernelyg dosni, bet juk man irgi naudinga.

Pasakiau tau, kad noriu būti tikra, jog galėsi man paskambinti ir kalbėti su manim, kiek norėsi, nesijaudindama dėl sąskaitos. Nepasakiau, kad norėjau būti tikra, jog tavo telefonas nebus atjungtas, kai norėsiu paskambinti.

– Ši sąskaita buvo didesnė nei praėjusių mėnesių. Buvo pridėtas numerių sąrašas, todėl nusprendžiau patikrinti. – Kalbu lėčiau, delsdama. – Pamačiau, kad ji skambino man į mobilųjį sausio dvidešimt pirmąją, pirmą valandą dienos jos laiku, aštuntą ryto – Niujorko laiku, taigi aš metro važiavau į darbą. Nesuprantu, iš kur tas ryšys, tegu ir kelių sekundžių. – Turiu išpoškinti viską nesustodama, be atsikvėpimo, antraip negalėsiu vėl prabilti. – Tą dieną ji pagimdė Ksavjė. Matyt, paskambino man, prasidėjus sąrėmiams.

Padarau vos pastebimą pauzę, nežiūrėdama ponui Raitui į veidą, ir kalbu toliau:

– Paskui ji man skambino devintą vakaro jos laiku, ketvirtą popiet – Niujorko laiku.

– Po aštuonių valandų. Kaip manote, kodėl toks ilgas laiko tarpsnis?

– Ji neturėjo mobiliojo telefono, todėl, kai išėjo iš namų į ligoninę, vargu ar galėjo man paskambinti. Be to, skubėti nebuvo reikalo. Juk aš nebūčiau spėjusi atskristi ir būti šalia per gimdymą. – Mano balsas prityla ir ponas Raitas turi pasilenkti prie manęs, kad išgirstų. – Antrą kartą ji turbūt skambino grįžusi namo iš ligoninės. Norėjo man pasakyti apie Ksavjė. Skambutis truko dvylika minučių ir dvidešimt sekundžių.

– Ką ji pasakė? – klausia ponas Raitas.

Staiga man išdžiūsta burna. Nelieka seilių, nebegaliu kalbėti. Gurkšteliu šaltos kavos, bet burna vis tiek išdžiūvusi.

– Aš su ja nekalbėjau.

◈

– Matyt, buvai išėjusi iš biuro, brangioji. Arba susirinkime, – pasakė Todas. Jis grįžo iš Eimjeso netikėdamas, jog nuomą mokėjai paveikslais, ir pamatė, kad kūkčioju.

– Ne, aš buvau darbe.

Grįžau į kabinetą po ilgesnio, nei tikėjausi, dizaino skyriaus pasitarimo. Miglotai prisimenu, kad Triša pasakė, jog tu lauki, bet mane iškvietė viršininkas. Paprašiau Trišos pasakyti, kad atskambinsiu. Rodos, užsirašiau ant lipuko ir išeidama prispaudžiau jį prie kompiuterio. Gal todėl ir pamiršau: užsirašiau ir išmečiau iš galvos. Bet tai manęs nepateisina. Nė kiek.

– Atsisakiau su ja kalbėtis ir neatskambinau. – Mano balsas iš gėdos vos girdimas.

– Kūdikis gimė trimis savaitėmis anksčiau, tu negalėjai to numatyti.

Bet turėjau.

– Be to, sausio dvidešimt pirmąją tau buvo paaukštintos pareigos, – kalbėjo Todas. – Nieko nuostabaus, kad galvojai apie kitus dalykus. – Jis beveik juokavo. Kaipmat sugalvojo man pateisinimą.

– Kaip aš galėjau pamiršti?

– Ji nepasakė, kad svarbu. Ji net pranešimo tau nepaliko.

Išteisinti mane – vadinasi, apkaltinti tave.

– Ir taip buvo aišku, kad svarbu. O kokį pranešimą ji galėjo palikti sekretorei? Kad jos kūdikis mirė?

Užsipuoliau Todą, kad ir jis bent kiek pasijustų kaltas. Bet, žinoma, kalta tik aš viena ir su niekuo kalte nepasidalysiu.

◈

– Paskui išvykote į Meiną? – klausia ponas Raitas.

– Taip, netikėtai sumaniau, vos kelioms dienoms. Jos kūdikis turėjo gimti tik po trijų savaičių. – Niekinu save dėl šio apgailėtino bandymo gelbėti gerą vardą. – Sąskaita rodė, kad mirties išvakarėse ir mirties dieną ji skambino man į biurą ir namus penkiolika kartų.

Mačiau stulpelį skaitmenų, visi – mano telefono numeriai, kiekvienas – be perstojo kaltinantis įrodymas, kad tave palikau.

– Jos skambučiai į mano butą trukdavo vos kelias sekundes.

Kol įsijungdavo balso paštas. Turėjau palikti žinutę, kad mes išvykę, bet nepalikau, ne todėl, kad užsimetėme keliauti ir kaipmat išlėkėme, o todėl, kad būtų saugiau. Nereikia paskleisti žinios, kad mūsų nėra namie. Neprisimenu, katras tai pasakėme: Todas ar aš.

Turbūt tu manei, kad tuoj grįšiu, todėl nepalikai žinutės. O gal nepajėgei pasakyti baisiosios naujienos, pirmiau neišgirdusi mano balso.

– Dievas žino, kiek kartų ji skambino man į mobilųjį. Aš jį išjungiau, nes apsistojome ne ryšio zonoje.

– Bet jūs bandėte jai prisiskambinti?

Man atrodo, kad jis klausia iš geros širdies.

– Taip. Bet viloje laidinio telefono nebuvo, mobilusis neveikė, taigi galėjau jai paskambinti tik iš restorano. Bandžiau kelis kartus, bet jos telefonas nuolat buvo užimtas. Maniau, plepa su draugėmis arba išjungė, kad skambučiai netrukdytų tapyti.

Bet pateisinimo nėra. Turėjau atsiliepti, kai paskambinai. O kadangi neatsiliepiau, turėjau iškart atskambinti, skambinti tol, kol atsiliepsi. O jei nebūtum atsiliepusi, turėjau ko nors paprašyti pažiūrėti, kaip tu, ir pirmu reisu skristi į Londoną.

Man taip išdžiūvo burna, kad nebegaliu kalbėti.

Ponas Raitas pakyla.

– Atnešiu jums stiklinę vandens.

Kai durys užsidaro, atsistoju ir imu vaikščioti po kambarį, lyg galėčiau pabėgti nuo kaltės. Bet ji seka įkandin, bjaurus mano metamas šešėlis.

Buvau įsitikinusi, kad esu atidi, rūpestinga ir dėmesinga kitiems. Smulkmeniškai prisimindavau gimtadienius (kasmet juos iš naujo persirašydavau į naują kalendorių); iškart išsiųsdavau padėkos atvirukus (nupirktus iš anksto ir laukiančius apatiniame rašomojo stalo stalčiuje). Bet išvydusi savo numerį tavo sąskaitoje už telefoną supratau, kad nesu dėmesinga. Aš stropiai rūpindavausi smulkmenomis, o svarbiausių dalykų savanaudiškai ir žiauriai nepastebėdavau.

Girdžiu tavo klausimą, į kurį reikalauji atsakyti: kodėl, kai detektyvas seržantas Finboras pasakė, jog tu pagimdei, nesupratau, kad tu negalėjai man paskambinti ir pasakyti? Kodėl pamaniau, kad tu į mane nesikreipei, užuot suvokusi, kad negalėjai to padaryti? Matai, tada maniau, kad tu dar gyva. Nežinojau, kad buvai nužudyta, kol neatskridau į Londoną. Vėliau, kai tavo lavonas buvo surastas, nebepajėgiau logiškai mąstyti, sulyginti datų.

Negaliu nė spėlioti, ką manai apie mane. (Negaliu ar nedrįstu?) Turbūt stebiesi, kad nepradėjau šio laiško atsiprašymu ir pasiaiškinimu, kodėl elgiausi taip atsainiai. Tiesą pasakius, man trūko drąsos, todėl atidėliojau šį reikalą, kiek galėjau, suprasdama, kad pasiaiškinti nėra kaip.

Padaryčiau bet ką, kad gaučiau dar vieną progą, Tese. Bet čia ne pasakų knyga, nenuskrisiu atgal pro antrą žvaigždę į dešinę ir pro atdarą langą nepamatysiu, kad tu sveika ir gyva guli savo lovoje. Negaliu nuskrieti daug savaičių į praeitį ir kasdien grįžti į miegamąjį, kur manęs laukia šilta vakarienė ir man atleista. Nėra naujos pradžios. Nė dar vienos galimybės.

Tu šaukeisi mano pagalbos ir neprisišaukei.

Tu mirusi. Jei būtum man prisiskambinusi, tebebūtum gyva.

Tai žiauru.

Atleisk.

10

Ponas Raitas grįžta į kambarį su stikline vandens. Prisimenu, kad jo žmona žuvo autoavarijoje. Gal dėl jo, gal jis vairavo išgėręs ar buvo išsiblaškęs – mano kaltės šešėliui būtų smagiau turėti bendrą. Bet aš negaliu jo klausti. Todėl išgeriu vandenį, ir jis vėl įjungia magnetofoną.

– Tai jūs žinojote, kad Tesė bandė su jumis susisiekti?

– Taip.

– Ir kad jūs iš pat pradžių neklydote?

– Taip.

Kaltė turi ir kitą pusę. Tau reikėjo mano pagalbos, mes buvome artimos, aš tave pažinojau, todėl buvau tvirtai įsitikinusi, kad nenusižudei. Ar nė karto nesudvejojau? Kelis kartus. Kai maniau, kad nepasakei man apie kūdikį; kai maniau, kad išgąsdinta nesikreipei į mane pagalbos. Tada suabejojau mūsų artumu ir ėmiau svarstyti, ar apskritai tave pažįstu. Tada tyliai, slapta spėliojau, ar tu iš tiesų taip vertinai gyvenimą, kad nebūtum galėjusi nusižudyti? Tavo telefono skambučiai reiškė, kad atsakymas, nors ir skaudinantis, yra neabejotinas – „taip, tu nebūtum savo noru jo atsižadėjusi“.

◈

Kitą rytą pabudau anksti, dar buvo tamsu. Norėjau išgerti tabletę migdomųjų, pabėgti ne tik nuo sielvarto, bet ir nuo kaltės, bet negalėjau būti tokia bailė. Atsargiai, kad nepabudinčiau Todo, išlipau iš lovos ir išėjau į lauką, vildamasi užsimiršti ar bent prasiblaškyti.

Atidariusi duris pamačiau Eimjesą. Pasišviesdamas žibintuvėliu, jis dangstė polietileniniais maišeliais tavo vazonus. Turbūt pamatė tarpduryje mano apšviestą siluetą.

– Kai kuriuos vėjas naktį nupūtė, – paaiškino. – Reikia vėl uždengti, kol žala nedidelė.

Prisiminiau, kaip jis neseniai sodino narcizų svogūnėlius į pašalusią žemę. Iš pat pradžių buvo aišku, kad jie nesudygs. Nenorėdama nei liūdinti Eimjeso, nei banaliai meluoti, kad polietileniniai maišeliai kaip šiltnamis, pakeičiau temą.

– Paryčiais labai tylu.

– Palaukit pavasario, dangus skambės. Apyaušrio choras, – paaiškino, matyt, iš mano išraiškos supratęs, kad suglumau. – Nenutuokiu, kodėl paukščiams taip patinka ši gatvė, tai žino tik jie patys, bet kad patinka – aišku.

– O kodėl jie auštant čiulba? – Kalbėjausi, kad jam įtikčiau ar kad atitrūkčiau nuo savo minčių?

– Vilioja patelę ir apsibrėžia teritoriją, – atsakė Eimjesas. – Kokia gėda, kad žmonės tiems reikalams nenaudoja muzikos, tiesa?

– Taip.

– Ar žinote, kad jie čiulba iš eilės? – paklausė jis. – Pirmiausia juodieji strazdai, paskui liepsnelės, karetaitės, kikiliai, devynbalsės, strazdai giesmininkai. Net lakštingala suokė.

Kai jis man papasakojo apie apyaušrio chorą, supratau, kad surasiu tavo žudiką.

– Ar žinote, kad lakštingala moka apie tris šimtus meilės giesmelių?

Tik apie šį vienintelį tikslą galvosiu, tik jam atsiduosiu. Neturiu laiko kaltės aplinkkeliams.

– Vienas muzikas sulėtinęs išklausė vieversio giesmelę ir nustatė, kad ji panaši į Bethoveno V simfoniją.

Aš privalau, dabar dar įnirtingiau, kovoti, kad būtų įvykdytas teisingumas.

Eimjesas toliau pasakojo apie muzikinius apyaušrio choro stebuklus, ir man toptelėjo, kad jis turbūt supranta, kaip mane ramina jo šneka. Jis netrukdė man mąstyti, bet ne vienai – jo žodžiai raminamai liejosi ant niūrių jausmų. Tamsoje bandžiau išgirsti paukščio čiulbesį, bet buvo tylu. Buvo tamsu, tylu ir sunku įsivaizduoti giedrą pavasario aušrą ir paukščių giesmes.

Sulaukusi devintos valandos, čiupau telefoną ir surinkau nuovados numerį.

– Prašom detektyvą seržantą Finborą. Kalba Beatrisė Heming.

Todas, vis dar apsnūdęs, suglumo ir suirzo.

– Ką čia darai, brangioji?

– Aš turiu teisę gauti skrodimo išvadas. Policininkė Vernon davė man šūsnį skaitalo, tarp jo radau lapelį, kuriame tai parašyta.

Aš buvau pernelyg nuolanki; pernelyg pasitikėjau man pateiktomis išvadomis.

– Brangioji, tik švaistysi visų laiką.

Pastebėjau, kad Todas pasakė ne „tai tik laiko gaišimas“, o kad aš švaistau svetimą laiką; laiką žmonių, kurių jis net nepažįsta. Todas puikiai suvokia, kada įkyri. Aš irgi, kai įkyriu.

– Mirties išvakarėse ji man skambino kas valandą, ir Dievas žino kiek kartų į mobilųjį. Tą pačią dieną ji paprašė Eimjeso pasaugoti atsarginį raktą, nes bijojo jį palikti po vazonu.

– Gal ji tiesiog pasidarė atsargesnė.

– Ne, Eimjesas sakė, kad tai atsitiko po telefono skambučių. Tą dieną, kai buvo nužudyta, ji man skambino dešimtą valandą ryto, matyt, iškart, kai grįžo namo iš psichiatro. Paskui kas pusvalandį iki pusės trijų, tada tikriausiai išėjo į paštą ir į Haid Parką susitikti su Saimonu.

– Brangioji...

– Ji pasakė psichiatrui, kad bijo. O Saimonas pasakojo, kad jai reikėjo apsaugos kiaurą parą; kad ji buvo „paklaikusi iš siaubo“ ir matė, kaip kažkas atsekė jai įkandin į parką.

– Gal taip ir sakė, bet ji sirgo pogimdymine...

Atsiliepė Finboras ir mus pertraukė. Papasakojau seržantui apie daugybę tavo skambučių man į darbą ir į namus.

– Turbūt jaučiatės siaubingai. Net atsakinga.

Nustebau, kad jis kalba maloniai, nors nesupratau kodėl. Jis visada gražiai su manim elgdavosi.

– Suprantu, kad menkai jus paguosiu, – kalbėjo jis, – bet iš jos psichiatro žodžių sprendžiu, kad ji vis tiek būtų padariusi, ką sumanė, net jei būtų pasikalbėjusi su jumis telefonu.

– Padariusi, ką sumanė?

– Manau, kad skambučiai veikiausiai buvo pagalbos šauksmas. Bet jie neįrodo, kad kas nors, net šeimynykštis, būtų galėjęs jai padėti.

– Ji šaukėsi pagalbos, nes jai grasino.

– Be abejo, jai taip atrodė. Bet, turiu omeny visus kitus faktus, telefono skambučiai nekeičia mūsų nuomonės, kad ji nusižudė.

– Norėčiau pamatyti skrodimo išvadas.

– Tikrai norite visa sužinoti? Svarbiausias aš jums išdėsčiau ir...

– Aš turiu teisę perskaityti ataskaitą.

– Žinoma. Bet man neramu, kad išvados jums suteiks daug sielvarto.

– Nemanot, kad apie tai turėčiau spręsti aš?

Be to, aš mačiau, kaip iš apleistos išvietės maiše išneša tavo lavoną, prie sielvarto beveik gali priprasti. Finboras nenoromis pažadėjo paprašyti koronerio, kad man atsiųstų kopiją.

Padėjusi ragelį pamačiau, kad Todas žiūri į mane.

– Ką čia iš jų tikiesi išpešti?

Žodžiai „čia“ ir „iš jų“ apibūdino mūsų santykių menkumą. Mudu jungė tik paviršutiniškos nereikšmingų ir kasdieniškų reikalų gijos, ir tą trapų rezginį siaubinga tavo mirtis sudraskė. Pasakiau, kad man reikia į Šventosios Onos ligoninę, patenkinta, kad turiu dingstį išeiti iš namų ir išvengti ginčo, kuriam dar nebuvau pasiruošusi.

◈

Ponas Raitas nusisuka į didžiulę aplankų dėžę, vieną iš daugelio, sunumeruotų kažkokiu šifru, kurio dar neperpratau, ant jos užrašas didelėmis šleivomis raidėmis „Beatrisė Heming“.

Man patinka negrabios rašysenos šalia skaičių asmeniškumas; jis man primena visus nepastebimus žmones, vykdančius teisingumą. Kažkas užrašė ant bylų mano pavardę; galbūt tas pats žmogus, kuris surinks kompiuteriu tekstą, įrašomą į juostą, vis zvimbiančią it didžiulis uodas.

– Ką tada pamanėte apie detektyvą seržantą Finborą? – klausia ponas Raitas.

– Kad jis protingas ir geraširdis. Buvau sugniuždyta, nes supratau, kodėl Tesės telefono skambučius man galima palaikyti pagalbos šauksmu.

– Sakėte, kad paskui nuvykote į Šventosios Onos ligoninę?

– Taip. Norėjau susitarti, kad kūdikis būtų palaidotas su ja.

Privalėjau pasirūpinti ne tik teisingumu, bet ir laidotuvėmis, kokių norėtum.

◈

Rytą pusę septynių paskambinau į ligoninę, atsiliepė maloni gydytoja, nesutriko, kad skambutis toks ankstyvas. Ji pasiūlė ateiti kiek vėliau, kai ligoninė bus atidaryta ir „tvarkomi reikalai“.

Važiuodama į ligoninę pasinaudojau laisvų rankų įranga ir paskambinau tėvui Piteriui, naujajam mamos parapijos kunigui, jis palydės tave į paskutinę kelionę. Miglotai prisiminiau iš pirmosios komunijos pamokų, kad savižudybė yra nuodėmė (kaip užrašai ant „Monopolio“ kortų: Nepraleisk ėjimo! Neimk 200 svarų! Keliauk tiesiai į pragarą!). Iš pradžių mėginau atkakliai teisintis.

– Visi mano, kad Tesė nusižudė. Aš nemanau. Bet jei ir būtų nusižudžiusi, negalima jos už tai smerkti. – Neleidau tėvui Piteriui išsižioti. – O kūdikis turi būti palaidotas su ja. Ir peikti jos nereikia.

– Duodu žodį, kad savižudžių kryžkelėse nebelaidojame, – atsakė tėvas Piteris. – O kūdikis, be abejo, turi atgulti su ja. – Tačiau jo švelnus balsas neišsklaidė mano įtarimų.

– Mama sakė, kad ji nebuvo ištekėjusi? – paklausiau.

– Marija irgi nebuvo.

Aš visiškai sutrikau, nesupratau, ar tik jis nejuokauja.

– Tiesa, – atsakiau. – Bet ji buvo, na, skaistuolė. Ir Dievo motina.

Išgirdau jo juoką. Pirmą kartą po tavo mirties kažkas iš manęs juokėsi.

– Mano darbas – ne vaikščioti po parapiją teisiant žmones. Kunigai turi mokyti meilės ir atlaidumo. Man tai ir yra krikščionybės esmė. O kasdien ieškoti meilės ir atlaidumo savo ir kitų širdyse – išbandymas, kurį turbūt visi norime išlaikyti.

Prieš tavo mirtį būčiau pamaniusi, kad jo kalba netaktiška; didžiosios tiesos glumina, geriausia jų vengti. Bet po tavo mirties man labiausiai patinka pokalbis be pagražinimų. Šnekėkime tik esmėmis. Neslėpkime jausmų ir įsitikinimų po droviu plepalų uždangalu.

– Norite kalbėti per laidotuves? – paklausė jis.

– Ne. Tegu kalba mama. Ji sakė, kad norėtų.

Tikrai norėtų? O gal tik aš taip nusprendžiau, kai ji pasakė, kad kalbės.

– Gal dar ką nors norėtumėte pridurti? – paklausė jis.

– Tiesą pasakius, aš nenoriu, kad ją užkastų į žemę. Tesė buvo laisvas žmogus. Suprantu, tai nuvalkiotas apibūdinimas, bet negaliu sugalvoti nieko kito, kad jums paaiškinčiau, kokia ji buvo. Nenoriu pabrėžti, kad jos nevaržė įsigalėjusi tvarka, nors tai tiesa; kai dabar galvoju apie ją, ji sklando aukštai danguje. Jos stichija – oras, o ne žemė. Ir man nepakeliama mintis, kad ją prislėgs žemė.

Pirmą kartą šitaip kalbėjau apie tave su kitu žmogumi. Žodžiai plaukė iš daug gilesnio minčių sluoksnio nei viršutiniai, paprastai iki šleikštumo nugludinti ir išsakomi. Matyt, dvasininkai moka sužadinti nuoširdesnes mintis ir tolimoje sąmonės kertelėje padeda rasti tikėjimą, jei apskritai jis ten glūdi. Tėvas Piteris tylėjo, bet supratau, kad klausosi, ir važiuodama pro vietos prekybos centrą toliau nevykusiai šnekėjau:

– Anksčiau nesupratau, kam reikia laidotuvių laužų, o dabar man aišku. Klaiku deginti mylimo žmogaus kūną, bet man būtų gražu žiūrėti, kaip dūmai ištirpsta danguje. Norėčiau, kad Tesė patektų į dangų. Ten, kur daug spalvų, šviesos ir oro.

– Suprantu. Ko gero, laidotuvių laužo pasiūlyti negalime. Bet gal su motina nuspręstumėte ją kremuoti? – Jis kalbėjo šiek tiek lengvabūdiškai, ir man tai patiko. Spėjau, kad mirtis ir laidotuvės – tėvo Piterio darbo kasdienybė, ir kunigas dėl jų neketina keisti tono, nors kalba pagarbiai.

– Maniau, katalikams kremacija draudžiama? Mama sakė, Bažnyčiai tai atrodo stabmeldiška.

– Atrodė. Kadaise. Dabar nebe. Jei vis dar tikite kūno prisikėlimu.

– Deja, – tariau tikėdamasi, kad balsas irgi skambės lengvai, bet išgirdau tik neviltį.

– Pagalvokite apie kremaciją. Paskambinkite man, kai nuspręsite, ar net dar nenusprendusi, tiesiog norėdama pasikalbėti.

– Gerai. Ačiū.

Pastačiusi išsinuomotą automobilį požeminėje ligoninės stovėjimo aikštelėje, pamaniau, kad reikėtų nuvežti tavo pelenus į Škotiją, užkopti ant kalno, apaugusio violetiniais viržiais ir geltonais dygliakrūmiais, pakilti į pilką dangų virš pirmo debesų sluoksnio ir šaltame gryname ore išbarstyti tave pavėjui. Bet mama niekaip neleistų tavęs kremuoti.

Buvau buvusi Šventosios Onos ligoninėje ir anksčiau, bet dabar ji neatpažįstamai rekonstruota, naujas žvilgus vestibiulis, didžiulės instaliacijos ir atnaujinta kavinė. Priešingai nei bet kuri kita mano matyta ligoninė, ši su aplinkiniu pasauliu sudarė darnią visumą. Pro didžiules stiklines duris mačiau einančius pirkėjus, vestibiulį buvo užliejusi saulės šviesa. Kvepėjo skrudintomis kavos pupelėmis ir naujutėlėmis lėlėmis, išimtomis iš dėžučių Kalėdų rytą (galbūt naujos žvilgios kavinės kėdės buvo pagamintos iš to paties plastiko).

Pakilau liftu į penktą aukštą, kaip man buvo nurodyta, ir nuėjau į gimdymo skyrių. Čia spindesio buvo mažiau, o kavos ir naujutėlių lėlių kvapą slopino ligoninei įprastas dezinfekavimo priemonių ir baimės dvokas. (O gal tik mes jį užuodžiame dėl Leo?) Langų nebuvo, virš linoleumo plieskė tik dienos šviesos lempos; jokių sieninių laikrodžių, net seselių rankiniai nešiojami apversti; ir aš vėl grįžau į ligoninės pasaulį, kuriame orai ir laikas nieko nereiškia, o kartais ištinkančios skausmo, ligos ir mirties bėdos yra kafkiška kasdienybė. Pamačiau iškabą, reikalaujančią plauti rankas skystu muilu, dabar ir mano oda trenkė ligonine, net sužadėtuvių žiedo deimantas apsiblausė. Paskambinau prie užrakintų durų į palatas, ir man atidarė penktą dešimtį įpusėjusi moteris, raudonus garbanotus plaukus susisegusi gnybtu popieriams, dalykiška ir išvargusi.

– Aš skambinau. Beatrisė Heming.

– Prisimenu. Aš Kresida, vyresnioji akušerė. Jūsų laukia daktaras Sondersas, vienas ginekologų.

Ji palydėjo mane į gimdyvių poskyrį. Iš šonų sklido naujagimių verksmas. Niekada nebuvau girdėjusi, kaip klykia kelių valandų kūdikiai: raudoje skambėjo neviltis, lyg mažiukai būtų pamesti. Vyresnioji akušerė palydėjo mane į giminaičių kambarį, balse skambėjo valdiška užuojauta:

– Labai apgailestauju dėl jūsų sūnėno.

Ne iš karto supratau, apie ką ji kalba. Nė karto nepagalvojau apie mūsų giminystę.

– Aš vadindavau jį Tesės kūdikiu, ne savo sūnėnu.

– Kada laidotuvės?

– Kitą ketvirtadienį. Ir sesers taip pat.

Iš vyresniosios akušerės balso dingo valdiška užuojauta, ji atrodė sukrėsta.

– Labai užjaučiu. Man buvo pranešta tik apie kūdikio mirtį. – Buvau dėkinga geraširdei gydytojai, su kuria kalbėjau anksti rytą, kad ji nepavertė tavo mirties dienos paskala. Nors ligoninėje kalbėti apie mirtį veikiau kasdienybė negu liežuvavimas.

– Noriu, kad kūdikis gulėtų kartu su ja.

– Taip, žinoma.

– Ir norėčiau pasikalbėti su žmogum, kuris buvo su Tese, kai ji gimdė. Matot, šalia jos turėjau būti aš, bet nebuvau. Net į skambutį neatsiliepiau. – Pravirkau, bet ašaros čia įprastos, ko gero, net skalbiami sofų apmautai lankytojų kambaryje sumanyti turint omeny verkiančius giminaičius. Vyresnioji akušerė uždėjo ranką man ant peties.

– Aš sužinosiu, kas su ja buvo, ir paprašysiu su jumis pasikalbėti. Prašom truputį palaukti.

Ji išėjo į koridorių. Pro atviras duris pamačiau vežimėlyje moterį su ką tik gimusiu kūdikiu ant rankų. Šalimais ėjo daktaras, apkabinęs vyriškį.

– Paprastai verkia naujagimis, ne tėvelis.

Vyras nusijuokė, daktaras jam nusišypsojo.

– Šį rytą atvykę buvote pora, o dabar jau šeima. Nuostabu, tiesa?

Vyresnioji akušerė pakraipė galvą.

– Daktare Sondersai, jūs ginekologas ir turėtumėt nebesistebėti.

Daktaras Sondersas įstūmė vežimėlį su motina ir naujagimiu į šoninę palatą. Aš jį stebėjau. Iš toli buvo matyti, kad jo veidas taisyklingų bruožų, o akys švyti, kad jis gražuolis, o ne šiaip atšiauriai patrauklus.

Jis atėjo su vyresniąja akušere.

– Daktare Sondersai, čia Beatrisė Heming.

Daktaras Sondersas man nusišypsojo nė kiek nesidrovėdamas ir priminė tave: jis irgi buvo abejingas savo grožiui, lyg nežinotų, koks yra dailus.

– Bendradarbė, kuri anksti rytą su jumis kalbėjosi, perspėjo, kad ateisit. Mūsų ligoninės kapelionas susitarė su laidojimo biuru, tarnautojai ateis pasiimti kūdikio šiandien po pietų.

Bruzdžiame skyriuje daktaras kalbėjo neskubėdamas ir ramiai; toks balsas verčia pasitikėti ir jo klausytis.

– Kapelionas pasirūpino, kad jo kūnelis būtų atneštas į poilsio kambarį, – pasakė daktaras. – Manėme, kad lavoninėje jam ne vieta. Apgailestauju, kad jis taip ilgai ten išbuvo.

Turėjau anksčiau apie tai pagalvoti. Apie jį. Nereikėjo jo palikti lavoninėje.

– Norėtumėte, kad jus ten nuvesčiau? – paklausė jis.

– Jūs tikrai turite laiko?

– Žinoma.

Daktaras Sondersas palydėjo mane koridoriumi prie liftų. Išgirdau spiegiant moterį. Klyksmas sklido iš viršaus, matyt, ten gimdykla. Gimdyvės riksmai, kaip ir naujagimių, buvo nepanašūs į jokius kitus, – atviras skausmas. Lifte buvo akušerių ir vienas gydytojas, bet jie nekreipė į riksmus dėmesio. Tikriausiai priprato kasdien dirbdami kafkiškame ligoninės pasaulyje.

Lifto durys užsidarė. Mane nestipriai prispaudė prie daktaro Sonderso. Mačiau siaurą vestuvinį žiedą ant grandinėlės, vos pastebimos pro chalato apykaklę. Trečiame aukšte visi išlipo, mudu likome vieni. Jis pažvelgė man tiesiai į akis, labai įdėmiai.

– Nuoširdžiai užjaučiu dėl Tesės.

– Jūs ją pažinojote?

– Galbūt, nesu tikras. Atleiskit, skamba žiauriai, bet...

– Jūs matote šimtus pacienčių? – užbaigiau sakinį aš.

– Taip. Čia per metus gimsta daugiau kaip penki tūkstančiai kūdikių. Kada gimė jos kūdikis?

– Sausio dvidešimt pirmąją.

Jis valandėlę patylėjo.

– Tada manęs čia nebuvo. Apgailestauju. Tą savaitę buvau kursuose Mančesteryje.

Man toptelėjo, kad jis meluoja. Ar paprašyti įrodymų, kad jo čia tikrai nebuvo, kai gimė tavo kūdikis ir tu buvai nužudyta? Negirdėjau tavo atsakymo, net erzinimo. Tačiau prabilo Todas, liepdamas man nebūti juokingai. Be abejo, jis teisus. Negi visi šios šalies vyrai kalti, kol vienas po kito įrodys savo nekaltumą? Be to, iš kur žinau, kad tai vyras? Gal reikėtų įtarinėti ir moteris, geraširdę akušerę, daktarę, su kuria kalbėjausi ankstų rytą. O visi mãno, kad paranoikė tu. Tačiau daktarų ir seselių rankose gyvybė ar mirtis, ir kai kurie pasidaro priklausomi nuo savo galios. Nors kam sveikatos apsaugos darbuotojui tenkinti psichopatinius poreikius apleistoje išvietėje Haid Parke, juk ligoninė pilna leisgyvių moterų? Staiga daktaras Sondersas man nusišypsojo. Sutrikau ir šiek tiek susigėdau.

– Kai sustos, lipsime.

Vis dar negirdėdama tavo balso, griežtai pasakiau sau, kad grožis dar neįpareigoja žudyti, tiesiog šis žmogus viengungystės dienomis būtų mane atstūmęs to net nesuvokdamas. Atvirai prisipažinsiu – todėl ir pasirodė įtartinas. Jau įpratau įtarinėti visus, net šį niekuo dėtą vyriškį.

Mes priėjome prie lavoninės, bet aš tebegalvojau apie tavo žudiką, o ne apie Ksavjė. Daktaras Sondersas parodė kambarį giminaičiams „pažiūrėti velionio“. Paklausė, ar norėčiau, kad eitų drauge, bet aš nepagalvojusi atsakiau, kad pajėgsiu ir viena.

Įėjau. Kambarys buvo apstatytas rūpestingai ir skoningai kaip svetainė: raštuotos užuolaidos, minkštas kilimas, gėlės (dirbtinės, bet brangios, šilkinės). Bandžiau apsimesti, kad visai nebaisu, net gražu, bet tau nemeluosiu: mirusiųjų kambarys buvo klaikus. Arčiausiai durų kilimas beveik nusitrynęs nuo kojų daugybės žmonių, stovėjusių, kur stovėjau aš, slegiamų sielvarto, nesiryžtančių prieiti prie mylimo žmogaus, suprantančių, jog priėję galutinai įsitikins, kad jo nebėra.

Priėjau.

Paėmiau Ksavjė ant rankų ir suvyniojau į mėlyną kašmyro antklodėlę, kurią buvai jam nupirkusi.

Ir laikiau.

Žodžių nebėra.

◈

Ponas Raitas atidžiai su užuojauta klausėsi, kol pasakojau apie Ksavjė, nepertraukdamas, neragindamas, leisdamas patylėti. Matyt, davė man popierinę nosinę, nes dabar ją permirkusią spaudžiu rankoje.

– Ir tą akimirką jūs nusprendėte jų nekremuoti?

– Taip.

Vieno laikraščio korespondentas vakar užsiminė, neva neleidau jūsų kremuoti, „kad įkalčiai nebūtų sunaikinti“. Ne todėl.

◈

Buvau su Ksavjė apie tris valandas. Laikydama jį ant rankų supratau, kad šaltas oras virš pilko kalno netinka kūdikiui, todėl netinka ir jo motinai – tau. Pagaliau išėjusi, paskambinau tėvui Piteriui.

– Ar jis gali būti palaidotas Tesės glėbyje? – paklausiau laukdama atsakymo, kad tai neįmanoma.

– Žinoma. Manau, kad jam tai tinkama vieta, – atsakė tėvas Piteris.

◈

Ponas Raitas nereikalauja paaiškinti, kodėl nusprendžiau judu užkasti, ir aš dėkinga jam už taktą. Bandau pasakoti toliau, stengiuosi tvardytis, žodžiai negyvi.

– Tada grįžau pas vyresniąją akušerę, tikėjausi susitikti su žmogum, kuris buvo šalia Tesės, kai ji gimdė. Bet vyresniajai akušerei nepavyko rasti Tesės ligos istorijos, taigi ji nežinojo, kas jis. Pasiūlė ateiti kitą antradienį, kad turėtų laiko paieškoti.

– Beatrise?..

Aš bėgu iš kabineto.

Spėju nubėgti iki tualeto. Tąsydamasi išsivemiu. Šleikštulys nepakeliamas. Visas kūnas dreba. Į vidų žvilgteli ir tuoj dingsta jauna sekretorė. Atsigulu ant šaltų plytelių, noriu, kad kūnas vėl man paklustų.

Įeina ponas Raitas, apkabina mane ir atsargiai padeda atsistoti. Kai jis mane laiko, suvokiu, kad man malonus jo rūpestis, ne kaip vyro, o kaip gero žmogaus. Kodėl anksčiau šito nesuprasdavau, atsisakydavau paslaugų, kol jos dar net nebūdavo pasiūlytos?

Pagaliau rankos ir kojos nustoja virpėti.

– Laikas namo, Beatrise.

– Bet mano parodymai...

– Gal abu ateikime rytoj rytą, jei turėsite jėgų...

– Gerai.

Ponas Raitas nori iškviesti taksi ar bent palydėti mane iki metro, bet aš mandagiai atsisakau. Pareiškiu, kad man tiesiog trūksta gryno oro, ir jis, regis, supranta.

Aš noriu likti viena su savo mintimis, o mano mintys apie Ksavjė. Vos paėmusi ant rankų pamilau jį patį, o ne todėl, kad jis tavo sūnus.

Išeinu į lauką ir pakeliu galvą į blyškiai mėlyną dangų, kad nepabirtų ašaros. Prisimenu laišką, kurį man parašei apie Ksavjė, tą, kurio savo pasakojime dar nesu perskaičiusi. Regiu, kaip tu eini namo iš ligoninės drebiant šlapdribai. Regiu, kaip užverti galvą į juodą negailestingą dangų. Girdžiu, kaip klyki: „Grąžink jį man.“ Ir niekas tau neatsako.

Taip ir matau akyse, kaip man skambini.

11

Šeštadienis

Šeštadienio rytą pusę devynių visi tebemiega, šaligatviai tuštutėliai. Kai įeinu į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinę, priimamajame sėdi tik nerūpestingai apsirengusi administratorė, o liftas tuščias. Šiandien ponios Įsimylėjusios Sekretorės nėra, todėl per priimamąjį drožiu tiesiai į pono Raito kabinetą.

Matau, kad jis man paruošęs kavos ir mineralinio vandens.

– Jūs tikrai pajėgsite? – klausia.

– Tikrai. Jaučiuosi puikiai.

Jis įjungia magnetofoną, bet į mane žiūri susirūpinęs, matyt, po vakar dienos jam atrodau daug gležnesnė.

– Ar galime pradėti nuo skrodimo ataskaitos? Jūs paprašėte kopijos.

– Taip. Po dviejų dienų gavau paštu.

Ponas Raitas pasidėjęs priešais skrodimo ataskaitos kopiją, kai ką pasibraukęs geltonu rašikliu. Žinau, kurias eilutes jis pasižymėjo, tučtuojau jas tau pasakysiu, bet pirmiau noriu tarti porą žodžių apie eilutę, kuri nepabraukta, bet neišeina man iš galvos. Pačioje ataskaitos pradžioje patologoanatomas prisiekia savo siela ir sąžine sakyti tiesą. Tavo lavonas nebuvo vien šalto moksliško tyrimo objektas; požiūris į jį archajiškesnis ir žmoniškesnis.

Teismo medicinos skyrius, Čelsio ir Vestminsterio ligoninė, Londonas

Aš, Rozmari Didkot, medicinos bakalaurė, patvirtinu savo siela ir sąžine, kad 2010 metų sausio 30 dieną Čelsio ir Vestminsterio ligoninės lavoninėje reikalaujant koroneriui, ponui Polui Luisui Stivensui, skrodžiau Tesės Heming (21), gyvenusios Londone, Čepstou gatvėje 35, lavoną. Kūną atpažino Londono miesto policijos detektyvas seržantas Finboras, o tolesnės išvados atitinka tikrovę.

Lavonas – smulkaus sudėjimo baltosios, ūgis – 1 metras 70 centimetrų. Yra pagrindo manyti, kad dvi dienos prieš mirtį moteris pagimdė.

Ant dešinio kelio ir dešinės alkūnės – seni vaikystės randai.

Ant dešinio riešo ir dilbio – nauja plėštinė dešimties centimetrų ilgio ir keturių centimetrų gylio žaizda, perpjautas tarpkaulinis raumuo ir sužalota stipininė arterija. Ant kairio riešo ir dilbio – mažesnė plėštinė penkių centimetrų ilgio ir dviejų centimetrų gylio žaizda ir didesnė šešių centimetrų ilgio ir keturių centimetrų gylio, perpjauta alkūninė arterija. Žaizdos atitinka dvylikos centimetrų ašmenis kaulams apipjaustyti, peilis rastas prie lavono.

Daugiau mėlynių, randų ar kitokių žymių neradau.

Nesenų lytinių santykių požymių nerasta.

Paimti kraujo ir audinių mėginiai perduoti valstybiniam laborantui chemikui.

Apytikriai nustačiau, kad ši jauna moteris mirė prieš šešias dienas iki skrodimo, sausio 23-iąją.

Po skrodimo padariau išvadą, kad jaunoji moteris nukraujavo dėl perpjautų riešų ir dilbių arterijų.

Londonas, 2010 metų sausio 30 diena

Turbūt perskaičiau dokumentą bent šimtą kartų, bet „peilis kaulams apipjaustyti“ tebėra toks pat baisus kaip pirmą kartą, net buitiškas žodis „Sabatier“ nepaminėtas įspūdžiui sušvelninti.

– Ar buvo pridėti laboranto chemiko tyrimų rezultatai? – klausia ponas Raitas. (Tai kraujo ir audinių tyrimų, daromų po skrodimo kitoje laboratorijoje, išvados.)

– Taip, jie buvo prisegti prie paskutinio lapo ir pažymėti vakarykšte data, vadinasi, ką tik gauti. Bet aš jų nesupratau. Jie buvo parašyti moksliškais terminais, paprastam žmogui neįkandamais. Laimė, turiu draugę gydytoją.

– Kristiną Setl?

– Taip.

Man dingteli, kad tavo bylą tvarko dešimtys žmonių, kartu įrašinėja parodymus.

◈

Kai išvykau į Jungtines Valstijas, ryšiai su buvusiais bendraklasiais ir studijų laikų draugais nutrūko. Bet po tavo mirties jie ėmė skambinti ir rašyti, nori „padėti nelaimėje“, pasak mamos. Tarp šių draugų buvo ir Kristina Setl, dabar Čaringo Kryžkelės ligoninės gydytoja. (Ji pasakojo, kad didesnė pusė Nafildo biologijos grupės A lygio studentų dabar daro mokslininko karjerą.) Ta pačia tobula kursyvine rašysena kaip mokykloje Kristina parašė nuoširdų užuojautos laišką ir baigė tais pačiais žodžiais, kaip daugelis bendraklasių: „Jei kuo nors galiu padėti, tik pranešk.“ Nusprendžiau pasinaudoti jos pasiūlymu ir paskambinau.

Kristina įdėmiai išklausė mano keistą prašymą. Ji pasakė, kad tėra vyresnioji bendrosios praktikos gydytoja, vaikų gydytoja, ne patologoanatomė, todėl neturinti teisės aiškinti tyrimų išvadų. Pamaniau, kad nenori vargintis, bet pokalbio pabaigoje ji paprašė faksu atsiųsti ataskaitą. Po dviejų dienų paskambino ir pasiūlė susitikti išgerti. Ji surado patologoanatomą, draugės draugą, ir juodu drauge peržiūrėjo ataskaitą.

Kai pasakiau Todui, kad einu pasimatyti su Kristina, jam palengvėjo: nusprendė, kad aš vėl grįžtu į normalų gyvenimą ir ieškau senų draugų.

Įžengiau į užkandinę, kurią išsirinko Kristina, ir įprastas pasaulis pribloškė mane visa jėga. Nesirodžiau viešose vietose nuo tavo mirties, todėl nuo garsių balsų ir juoko pasijutau nesmagiai. Tada pamačiau man mojančią Kristiną ir apsiraminau, nes ji atrodo beveik kaip mokykloje – tie patys gražūs tamsūs plaukai, tie patys storastikliai akiniai; ji rado mums kabiną, atskirtą nuo užkandinės salės. (Kristinai sekasi pirmai viską nusičiupti). Maniau, ji menkai tave prisimins – buvo šeštokė, kai atvykai į pensioną, – bet ji spyrėsi, kad prisimena.

– Ir labai aiškiai. Net vienuolikmetė tai mokyklai ji buvo pernelyg prašmatni.

– Nesu tikra, kad prašmatni...

– Oi, aš ne bloguoju, ji nebuvo nei šalta, nei abejinga. Tai ir keisčiausia. Todėl ją taip gerai prisimenu. Ji visą laiką šypsojosi; prašmatni, nepaliaujanti juoktis ir šypsotis mergaitė. Kaip gyva nesu mačiusi tokio savybių derinio. – Kristina patylėjo, paskui neryžtingai prabilo: – Turbūt su ja varžytis buvo nelengva?

Nesupratau, ar ji smalsauja, ar jai nuoširdžiai rūpi, taigi nusprendžiau eiti prie reikalo.

– Gali man pasakyti, ką reiškia išvados?

Ji išsiėmė iš lagaminėlio ataskaitą ir užrašų knygelę. Pastebėjau maišelį kalpolio10 ir įrištą drobe vaikišką knygelę. Kristinos akiniai ir rašysena nepasikeitė, bet jos gyvenime akivaizdžiai įvyko permainų. Ji pažvelgė į užrašus.

– Džeimsas, mano draugės draugas, apie kurį pasakojau telefonu, yra vyresnysis patologoanatomas, taigi savo darbą išmano. Bet jis bijo įsipainioti, patologoanatomams amžinai keliamos bylos, o žiniasklaida juos sumala į miltus. Juo remtis negalėsi.

– Be abejo.

– Mokykloje tu pasirinkai anglų kalbą, chemiją ir biologiją, tiesa, Hems?

Sena apdulkėjusi pravardė; ne iš karto supratau, kad ji mano.

– Taip.

– Ar vėliau domėjaisi biochemija?

– Ne, studijavau anglų kalbą.

– Tada paaiškinsiu trumpai ir paprastai: prieš mirtį Tesė buvo išgėrusi trijų rūšių vaistų.

Ji nematė, kaip persimainė mano veidas, nes žiūrėjo į užrašų knygelę. Aš buvau priblokšta.

– Kokių?

– Vienas – kabergolinas, jis sustabdo pieno gamybą.

Apie tą vaistą pasakojo Saimonas, ir aš vėl pajutau tokį skausmą, kad neįstengdama sugaudyti savo minčių paklausiau:

– O kiti?

– Vieni buvo raminamieji. Jų išgėrė nemažai. Bet kadangi Tesė buvo rasta po kelių dienų, o kraujo mėginys paimtas... – Ji nusiminusi nutilo, susitvardė ir kalbėjo toliau: – Turiu omeny, kad prabėgo daug laiko ir sunku tiksliai pasakyti, kiek Tesė jų buvo išgėrusi iš tikrųjų. Džeimsas pasakė, kad tegali daryti pagrįstą prielaidą.

– Ir?..

– Ji išgėrė daug didesnę dozę nei įprasta. Bet mano, kad nuo tiek nebūtų mirusi, tik apsnūdusi.

Dabar aišku, kodėl nebuvo grumtynių žymių, jis tave pirmiau apsvaigino raminamaisiais. Ar tu per vėlai suvokei?

– Trečias vaistas yra fenilcikloheksilpiperidinas, trumpiau FCP, – balsu skaitė Kristina savo nepriekaištingus kursyvus. – Tai stiprus haliucinogenas, sukurtas šeštajame dešimtmetyje kaip nuskausminamasis vaistas, bet išimtas iš apyvartos, nes nuo jo pacientams sutrikdavo psichika.

– Haliucinogenas? – priblokšta pakartojau.

Kristina pamanė, kad nesupratau, ir kantriai paaiškino:

– Tas vaistas sukelia haliucinacijas. Veikia panašiai kaip LSD, bet pavojingesnis. Ir Džeimsas sako, kad vėl sunku nustatyti, kiek Tesė jų išgėrė ir kiek laiko prieš mirtį, nes buvo surastà negreitai. Be to, reikalą painioja šio narkotiko savybė kauptis raumenyse ir riebaliniame audinyje, todėl jis ir toliau veikia psichiką, poveikis juntamas net nustojus jį vartoti.

Valandėlę girdėjau tik mokslingus žodžius, bet galop jie virto suprantama kalba.

– Ir dėl šio narkotiko kurį laiką prieš mirtį ją apimdavo haliucinacijos? – paklausiau.

– Taip.

Vadinasi, daktaras Nikolsas vis dėlto buvo teisus; bet tavo haliucinacijas sukėlė ne pogimdyminė psichozė, o haliucinogenas.

– Žudikas viską numatė. Pirmiausia išvarė ją iš proto.

– Beatrise...

– Jis pavertė ją pamišėle, visus įtikino, kad ji beprotė, paskui apsvaigino ir nužudė.

Rudos Kristinos akys pro akinius kvarciniais stiklais atrodė milžiniškos, užuojauta jose dar didesnė.

– Pagalvojusi, kaip myliu savo kūdikį, neįsivaizduoju, ką būčiau dariusi Tesės vietoj.

– Savižudybė jai buvo nepriimtina. Nebūtų galėjusi nusižudyti, net jei būtų norėjusi. Po Leo mirties – ne. O narkotikų niekada nevartojo.

Mudvi perskyrė tyla, ir į kabiną įsiveržė nederamas baro šurmulys.

– Ką gi, tu geriausiai ją pažinojai, Hems.

– Taip.

Ji nusišypsojo pasiduodama – mano įsitikinimas svarus vien dėl kraujo ryšio.

– Aš tau labai dėkinga, Kristina.

Ji pirmoji man iš tikrųjų padėjo. Jei ne ji, nieko nebūčiau žinojusi apie raminamuosius ir haliucinogeną. Dar buvau jai dėkinga už pagarbą mano požiūriui, gana didelę, kad nutylėtų savo. Šešerius paauglystės metus mokėmės vienoje klasėje, abejoju, ar kada nors bent susilietėme, bet išėjusios iš restorano atsisveikindamos stipriai apsikabinome.

◈

– Ar ji jums dar ką nors papasakojo apie FCP? – klausia ponas Raitas.

– Ne, bet buvo palyginti paprasta susirasti duomenis internete. Sužinojau, kad jis sukelia elgesio sutrikimus, vartotojas suserga paranoja, jį persekioja siaubingos haliucinacijos.

Ar tu supratai, kad esi dvasiškai kankinama? Jei ne, kas, tavo nuomone, tau darėsi?

– Ypač jis pražūtingas žmonėms, patyrusiems psichologinę traumą.

Jis pasinaudojo tavo sielvartu žinodamas, kad narkotiko poveikis bus dar didesnis.

– Kai kuriose svetainėse JAV kareiviai kaltinami naudoję FCP Abu Graibe ir per įtariamų terorizmu kalinių kvotas. Buvo aišku, kad jų sukeliamos haliucinacijos siaubingos.

Kas tau buvo baisiau: haliucinacijos? Ar mintis, kad kraustaisi iš proto?

– Ir jūs pranešėte policijai? – klausia ponas Raitas.

– Taip, palikau žinutę detektyvui seržantui Finborui. Buvo jau vėlu, seniai po darbo valandų. Kitą rytą jis paskambino ir pasiūlė susitikti.

◈

– Negaliu patikėti, kad privertei vargšą žmogelį vėl čia ateiti, brangioji. – Todas plikė arbatą ir dėliojo sausainius, lyg norėtų atsilyginti Finborui už mano sudarytus nepatogumus.

– Jis turi žinoti apie narkotikus.

– Policija apie juos jau žino, brangioji.

– Negali žinoti.

Todas šalia saldaus kremo lėkštėje išdėliojo dvigubus šokoladinius sausainius dviem tvarkingomis geltonai rudomis eilėmis, išliedamas apmaudą sausainių simetrija.

– Taip. Žino. Ir padarė lygiai tokias išvadas kaip aš.

Jis nusisuko ir nukėlė nuo viryklės puodą su verdančiu vandeniu. Vakar vakare tylėjo, kai pasakojau apie narkotikus, tik paklausė, kodėl nuslėpiau tikrąjį susitikimo su Kristina tikslą.

– Negaliu patikėti, kad tavo sesuo net virdulio neturėjo.

Sučirškė durų skambutis.

Todas pasisveikino su seržantu Finboru ir išvažiavo mamos. Mudvi su mama ketinome drauge pakuoti tavo daiktus. Ko gero, Todas vylėsi, kad išnešusi tavo daiktus būsiu priversta pripažinti tikrovę. Arba susitaikyti su likimu, kaip pasakytų mama.

Seržantas Finboras atsisėdo ant tavo sofos ir mandagiai kramtė sausainį, kol aš pasakojau, ką sužinojau iš Kristinos.

– Mes jau žinome apie raminamuosius ir FCP.

Buvau priblokšta. Vadinasi, Todas neklydo.

– Kodėl nepasakėte man?

– Jums ir jūsų motinai ir taip sunku. Nenorėjau sukelti dar daugiau sielvarto. O vaistai tik patvirtino mūsų įsitikinimą, kad Tesė nusižudė.

– Jūs manote, ji tyčia juos vartojo?

– Nematyti jokių prievartos ženklų. Žmonės dažnai žudosi, prisirydami raminamųjų.

– Bet jų buvo per maža, kad ji numirtų.

– Taip, bet Tesė galėjo to nežinoti. Juk anksčiau niekada nebandė?

– Ne. Nebandė. Ir šį kartą nesižudė. Matyt, raminamieji jai buvo sugirdyti apgaule. – Stengiausi, kad santūrią užuojautą jo veide pakeistų abejonė. – Negi nesuprantate? Jis ją apsvaigino raminamaisiais, kad galėtų be vargo nužudyti. Todėl ant jos kūno neaptikta grumtynių žymių.

Bet man nepavyko pakeisti nei jo išraiškos, nei nuomonės.

– O gal ji tiesiog išgėrė per didelę dozę, bet pasirodė, kad ji nemirtina.

Lyg būčiau devynmetė mokinukė, rūpestingos mokytojos ryžtingai verčiama rasti teisingus atsakymus tekste, kuris padėtas prieš nosį.

– O FCP? – paklausiau manydama, kad seržantas Finboras nieku gyvu neįstengs paaiškinti, kaip šio haliucinogeno pateko į tavo organizmą.

– Kalbėjausi su inspektoriumi iš narkotikų skyriaus, – atsakė Finboras. – Jis pasakė, kad prekiautojai daugybę metų pardavinėja jį vietoj LSD. Vadinamas įvairiausiai, nuo angeliškųjų dulkių iki ozono. Tesės tiekėjas tikriausiai...

– Jūs manote, Tesė turėjo tiekėją? – pertraukiau aš.

– Atsiprašau. Turėjau omeny žmogų, kuris jai duodavo ar parduodavo FCP. Jis nebūtų sakęs Tesei, ką ji iš tikrųjų gauna. Aš kalbėjausi su Tesės psichiatru, daktaru Nikolsu...

– Tesė nebūtų vartojusi narkotikų, jokių narkotikų, – pertraukiau aš. – Ji jų nekentė. Net mokykloje, kai draugės rūkydavo cigaretes ar žolę, ji neprisidėdavo. Manė, kad sveikata – dovana, kurią ji gavo, o Leo – ne, taigi ji neturinti teisės gadintis sveikatos.

Seržantas Finboras valandėlę patylėjo, lyg nuoširdžiai svarstytų mano požiūrį.

– Bet Tesė jau buvo ne mokinukė, ir rūpesčiai jos buvo didesni, tiesa? Nesakau, kad ji norėjo vartoti narkotikus ar vartodavo anksčiau, bet tai visiškai suprantamas būdas išvengti sielvarto.

Prisiminiau, kaip jis pasakė, kad tu, pagimdžiusi Ksavjė, atsidūrei pragare, per kurį niekas tavęs negalėjo lydėti. Net aš. Ir dar prisiminiau, kaip pati troškau išgerti migdomųjų ir kelias valandas atsikvėpti nuo sielvarto.

Bet aš juk nevartojau.

– Ar žinote, kad FCP galima rūkyti? – paklausiau. – Įkvėpti, susišvirkšti, tiesiog praryti? Kas nors galėjo įmesti į gėrimą jai nematant.

– Beatrise...

– Daktaras Nikolsas klydo dėl jos haliucinacijų. Jas sukėlė visai ne pogimdyminė psichozė.

– Taip. Bet aš bandžiau jums pasakyti, kad kalbėjausi su daktaru Nikolsu apie FCP. Jis pasakė, kad nors haliucinacijų priežastis kita, Tesės dvasinė būsena būtų buvusi tokia pat. Deja, padariniai irgi. Žmonės, vartojantys FCP, dažnai susižaloja ar nusižudo. Taip sakė ir inspektorius iš narkotikų skyriaus. – Mėginau pertraukti, bet jis nenutilo iki neva logiškos pabaigos. – Visi faktai vis dar kalba tą patį.

– Ir koroneris patikėjo? Kad žmogus, niekada nevartojęs narkotikų, savo noru prisišniaukštė stipraus haliucinogeno? Jis net nesuabejojo?

– Ne. Būsiu atviras, jis man pasakė, kad ji... – seržantas Finboras apdairiai nutilo.

– Ką pasakė? Ką būtent jis pasakė apie mano seserį?

Detektyvas seržantas Finboras tylėjo.

– Nemanote, kad turiu teisę žinoti?

– Taip, turite. Jis pasakė, kad Tesė buvo studentė, dailės studentė, gyvenanti Londone, ir jis labiau stebėtųsi, jei ji...

Jo balsas nutrūko, ir aš baigiau sakinį.

– Būtų ne narkomanė?

– Maždaug taip.

Taigi tu tapai narkomane, nes buvai dailės studentė, o net dvidešimt pirmame amžiuje šie žodžiai turi savitą reikšmės atspalvį. Ištraukiau iš voko telefono sąskaitą.

– Jūs klydote manydamas, kad Tesė man nepranešė apie kūdikio mirtį. Ji bandė pranešti – daug, daug kartų, bet negalėjo. Net jei jums atrodys, kad šie telefono skambučiai – pagalbos šauksmas, ji šaukėsi manęs. Nes mudvi buvome artimos. Aš ją pažinojau. Ir narkotikų ji nebūtų vartojusi. Ir nebūtų nusižudžiusi.

Jis tylėjo.

– Ji šaukėsi mano pagalbos, o aš ją apvyliau. Bet ji šaukėsi mano pagalbos.

– Taip, šaukėsi.

Man pasirodė, kad Finboro veide šmėkštelėjo kitoks jausmas, nebe užuojauta.

10 Vaikų vaistai nuo karščiavimo ir skausmo, svarbiausia sudedamoji dalis – paracetamolis.

12

Seržantas Finboras išėjo ir po pusvalandžio Todas atvežė mamą. Šildymas visai nebeveikė, ir palto ji nenusivilko.

Ledinėje svetainėje matei, kaip jai alsuojant kyla garas.

– Ką gi, pradedame rinkti jos daiktus. Atsinešiau pūslėto plastiko ir pakavimo medžiagų. – Gal mama vylėsi, kad praktiška veikla mus apkvailins ir patikėsime, kad įmanoma įveikti suirutę, likusią po tavo mirties. Nors, tiesą pasakius, mirtis pareikalauja siaubingos daugybės darbų; reikia surūšiuoti, supakuoti ir iš naujo paskirstyti gyvųjų pasaulyje visą tavo turtą. Kaip tuščiame oro uoste ratu slenkant bagažo juostai su tavo drabužiais, paveikslais, knygomis, glaustiniais lęšiais, senoviniu aukštu laikrodžiu, ratu, ratu, o jų paimti atėjusios tik mudvi su motina.

Mama pradėjo karpyti įvynioklį su pūslelėmis.

– Todas sakė, kad tu vėl iškvietei seržantą Finborą, – jos balsas kaltino.

– Taip... – svyravau, bet galop išdrožiau: – Jos organizme rasta narkotikų.

– Todas man jau sakė. Visi žinojom, kad ji kaip nesava, Beatrise. Dievaži, ji turėjo nuo ko bėgti.

Ji nedavė man progos ginčytis, nes iškart išėjo į svetainę, „kai ko nuveikti iki pietų“.

Aš ištraukiau iš krūvos Emilijaus nutapytus tavo aktus ir skubiai suvyniojau. Iš dalies nenorėjau, kad juos pamatytų mama, iš dalies jų nenorėjau matyti ir pati. Taip, aš šventeiva, bet ne todėl. Negalėjau žiūrėti į gyvą tavo nutapyto kūno spalvą, nes prieš akis iškildavo tavo blyškus veidas lavoninėje. Vyniodama paveikslus mąsčiau, kad Emilijus turėjo akivaizdžiausią motyvą tave nužudyti. Dėl tavęs jis galėjo prarasti darbą ir žmoną. Taip, jo žmona jau nutuokė apie romaną, bet jis to nežinojo ir galbūt būgštavo. Tavo nėštumas būtų jį išdavęs, todėl aš nesupratau – jei Emilijus tave nužudė gelbėdamas santuoką ir karjerą, – kam laukti, kol gims kūdikis.

Supakavau aktus ir ėmiau vynioti vieną tavo paveikslų – nežiūrėdama į dainingas jo spalvas, bet prisimindama, kaip tu, keturmetė, džiūgaudama suspaudei mažučiu nykščiuku ir smiliumi įvynioklio pūslelę: POKŠT!

Įėjo mama ir pažvelgė į krūvas tavo paveikslų.

– Ką, po galais, ji ketino su šitiek daryti?

– Nežinau, bet dailės koledžas nori juos eksponuoti parodoje. Ji vyks po trijų savaičių, Tesės paveikslai bus iškabinti atskirai.

Iš koledžo man paskambino prieš porą dienų, ir aš mielai sutikau.

– Tačiau koledžas už juos nemokės, juk taip? – paklausė mama. – Klausyk, kokia, jos nuomone, buvo šitų paišymų prasmė?

– Ji norėjo būti dailininke.

– Dekoratore? – pasitikslino mama.

– Ne, tapytoja.

– Nieko neišmanai apie politkorektiškumą, – erzinai mane dėl pasenusio žodyno. – Popžvaigždės dabar menininkai, dailininkai – dažytojai, o dažytojai – dekoratoriai.

– Kiaurą dieną piešia tik vaikai darželyje, – kalbėjo mama. – Nieko nesakiau, kol mokėsi mokykloje. Malonu atitrūkti nuo rimtų mokslų, bet vadinti piešimą išsilavinimu juokinga.

– Ji buvo talentinga.

Taip, žinau. Nelabai įtikinama.

– Vaikiškas elgesys, – atkirto mama. – O tokia gera mokinė buvo.

Ji baisiai pyko ant tavęs, kad numirei.

Iki šiol nepasakiau mamai, kad susitariau, jog Ksavjė bus palaidotas su tavim, bijojau ginčo, bet atidėlioti nebegalėjau.

– Mama, aš iš tiesų manau, kad ji norėtų Ksavjė...

– Ksavjė? – pertraukė mama.

– Tai jos kūdikis, ji norėtų...

– Tesė jį pavadino Leo vardu?

Ji pakraupo; atleisk.

Mama grįžo į svetainę ir ėmė grūsti drabužius į juodą šiukšlių maišą.

– Tesė nenorėtų, kad jie būtų išmesti, mama, ji viską utilizuodavo.

– Šitie niekam netiks.

– Ji kartą minėjo skudurų perdirbimo įmonę, aš pažiūrėsiu...

Bet mama jau nusisukusi traukė stalčių iš spintos apačios. Išvyniojo mažutį kašmyro megztinuką. Atsisuko į mane ir švelniai tarė:

– Koks gražus.

Prisiminiau savo nuostabą, kai ką tik atvykusi radau tokį prašmatnų kūdikio kraitelį tavo skurdžiame bute.

– Kas jai juos davė? – paklausė mama.

– Nežinau. Eimjesas tepasakė, kad ji išleido krūvą pinigų.

– Bet iš kur juos gavo? Iš vaiko tėvo?

Aš ryžausi; ji turi teisę žinoti.

– Jis vedęs.

– Žinau.

Matyt, mama suprato, kad suglumau; švelnumas iš jos balso dingo.

– Tu manęs klausei, ar nenorėčiau prismeigti prie jos karsto S raidės – svetimautoja. Tesė nebuvo ištekėjusi, vadinasi, raudonas svetimavimo ženklas tegalėjo reikšti, kad vaiko tėvas vedęs. – Ji matė, kaip nustebau, ir balse suskambėjo įtampa: – Manei, nesuprasiu užuominos?

– Atleisk. Tai buvo žiaurūs žodžiai.

– Jūs, mergaitės, baigėte mokyklą A lygio pažymiais ir nusprendėte, kad aš nieko neišmanau. Kad galvoju tik apie nykios kviestinės vakarienės po trijų savaičių valgiaraštį.

– Tiesiog niekada nemačiau tavęs skaitant.

– Skaitydavau, – kalbėjo mama, glostydama mažutį Ksavjė megztinėlį. – Vakaruodavau, užsidegusi naktinę lempą. Jūsų tėvas norėdavo miego ir piktindavosi, bet aš negalėjau liautis. Knygos mane neįveikiamai traukė. Paskui paaiškėjo, kad Leo serga. Nebeturėjau laiko. Be to, supratau, kad knygose surašytos nuvalkiotos tiesos ir niekai. Kam rūpi svetimos meilės istorija, kam svarbu, kaip atrodo saulėlydis, puslapis po puslapio? Kam?

Ji padėjo mažutį megztinėlį ir vėl ėmė kimšti tavo drabužius į šiukšlių maišą. Neišėmė vielinių pakabų, ir kabliai perplėšė ploną juodą plastiką. Stebėdama jos nerangius, kupinus kančios judesius, prisiminiau degimo krosnį mokykloje ir į ją dedamą padėklą su minkštais moliniais puodais. Jie išdegdavo, sukietėdavo, o netobulai nužiesti sukiuždavo į šukes. Tavo mirtis išmušė mamą iš vėžių, ir aš, žiūrėdama, kaip ji riša šiukšlių maišą, supratau, kad sielvartas dėl tavo galop pripažintos mirties sukiužins ją kaip degimo krosnis.

Po valandos nuvežiau mamą į stotį. Grįžusi ištraukiau iš siutingai prikimštų šiukšlių maišų tavo drabužius ir vėl pakabinau į spintą, o laikrodį vėl pastačiau ant židinio atbrailos. Neliečiau net tavo tualeto reikmenų vonios kambario spintelėje, savuosius laikiau prausimosi reikmenų krepšelyje ant taburetės. Kas žino, gal kaip tik todėl ir gyvenu tavo bute iki šiol. Kad nereikėtų išmesti tavo daiktų.

Paskui baigiau vynioti tavo paveikslus. Ruošiau juos parodai, todėl pakavimas neslėgė. Galop liko tik keturi paveikslai. Tai buvo košmariškosios drobės, nutapytos tirštu guašo sluoksniu, vaizduojančios vyrą su kauke, pasilenkusį prie spiegiančios moters sudraskyta, kruvina burna. Supratau, kad pavidalas jos rankose, vienintelė balta dėmė drobėje, yra kūdikis. Dar supratau, kad nutapei jas veikiama FCP; kad tai tavo kančių kelio į pragarą aprašymas vaizdais. Pamačiau savo ašarų, pralietų pirmą kartą pamačius paveikslus, pėdsakus drobėje, dažai buvo nuvarvėję. Tada tegalėjau verkti, bet dabar žinau, kad kažkas tyčia tave kankino, mano ašaros sukietėjo ir virto neapykanta. Aš prie jo prisikasiu.

◈

Kabinetas prikaitęs, pro langą liejasi saulės šviesa, todėl dar šilčiau, ir aš apsnūdau. Vienu mauku išgeriu kavą, stengdamasi išvaikyti miegus.

– O paskui jūs nuėjote pas Saimoną? – klausia ponas Raitas.

Turbūt jis tikrina, ką pasakoju, lygindamas su kitų liudytojų parodymais, norėdamas įsitikint, kad laikas sutampa.

– Taip.

– Paklausinėti jo apie narkotikus?

– Taip.

◈

Paskambinau prie Saimono durų, o kai jas atidarė valytoja, įėjau, lyg turėčiau teisę čia būti. Mane vėl pribloškė prabanga. Kurį laiką gyvendama tavo bute ėmiau iškart pastebėti turtą. Saimonas buvo virtuvėje, sėdėjo prie pusryčių stalo. Mane pamatęs krūptelėjo ir suirzo. Vaikiškas veidas tebebuvo neskustas, bet aš maniau, kad tai, kaip ir auskarai įvairiose kūno vietose, tėra maivymasis.

– Ar tu davei Tesei pinigų kūdikio kraiteliui nusipirkti? – paklausiau. Sugalvojau klausimą tik atsidūrusi jo bute, bet jis pasirodė savaime suprantamas.

– Ką tu čia veiki? Įsibrovei neprašyta.

– Durys buvo atidarytos. Noriu tavęs dar kai ko paklausti.

– Aš jai pinigų nedaviau. Kartą bandžiau, bet ji neėmė. – Jis kalbėjo įsižeidęs, todėl patikėjau.

– Tai tu nežinai, kas jai davė pinigų?

– Nė nenutuokiu.

– Ar tą dieną parke ji buvo mieguista?

– Jėzau. Kokios čia dabar kalbos?

– Aš tik noriu žinoti, ar ji buvo mieguista, kai susitikote?

– Ne. Nebent susijaudinusi.

Vadinasi, raminamuosius jis tau sugirdė vėliau, kai jau buvai išsiskyrusi su Saimonu.

– Ar ją persekiojo haliucinacijos? – paklausiau.

– Maniau, netiki, kad ji sirgo pogimdymine psichoze? – įgėlė jis.

– Tai ar persekiojo?

– Dar kokios nors, be nesamo vyriškio krūmuose?

Aš tylėjau. Jo balsas skambėjo kandžiai ir bjauriai.

– Ne, išskyrus tai, ji buvo visiškai normali.

– Jos kraujyje rasta raminamųjų ir FCP. Jis dar vadinamas angeliškosiomis dulkėmis, ozonu...

– Ne, – iškart nutraukė mane Saimonas nė kiek neabejodamas. – Tai netiesa. Narkotikų Tesė šventeiviškai nevirškino.

– Bet tu juos vartoji, tiesa?

– Tai kas?

– Tai gal davei jai išgerti, kad jaustųsi geriau? O į gėrimą įbėrei ko nors, kas, tavo nuomone, padėtų?

– Nieko jai į gėrimą aš neįbėriau. Pinigų nedaviau. O dabar noriu, kad išeitum, kol nesusipykom. – Jis bandė mėgdžioti valdingą žmogų, galbūt tėvą.

Išėjau į koridorių ir pamačiau atviras kambario duris. Akys užkliuvo už tavo nuotraukos ant sienos – palaidi nugara srūvantys plaukai. Užsukau į kambarį pažiūrėti iš arčiau. Buvo akivaizdu, kad čia Saimono kambarys, maniakiškai tvarkingas, drabužiai dailiai sulankstyti, striukės ant medinių pakabų.

Ant vienos sienos kabėjo plakatas, kuriame dailyraščiu buvo kruopščiai išvedžiota Moteris, rūšies pažiba, o po juo – tavo nuotraukos, dešimtys nuotraukų, lipnia juostele prilipdytos prie sienų. Visose stovėjai nugara į fotoaparatą. Staiga šalia atsidūrė Saimonas ir įsistebeilijo į mane.

– Juk žinai, kad buvau ją įsimylėjęs.

Bet šios nuotraukos priminė man Bekvėjos salos gyventojų įsitikinimą, kad nuotrauka – sielos vagystė.

– Mano diplominis darbas, – pasigyrė Saimonas. – Pasirinkau reportažinę vieno objekto fotografiją. Vadovas mano, kad tai originaliausias ir įdomiausias projektas kurse.

Kodėl jis nė karto nenufotografavo tavo veido?

Saimonas, matyt, atspėjo, ką mąstau.

– Nenorėjau kurti darbo apie konkretų asmenį, todėl pasirūpinau, kad jos nebūtų galima atpažinti. Kad ji būtų tiesiog moteris.

Ar kad galėtų nepastebimai stebėti tave, sekti tave?

– „Moteris, rūšies pažiba“ yra eilėraščio pradžia, – vis dar labai patenkintas savim postringavo Saimonas. – Toliau rašoma „žiauresnė už vyrą“.

Man burna išdžiūvo kaip pintis, o žodžiai kibirkščiavo pykčiu.

– Tas eilėraštis apie motinas, ginančias vaikus. Todėl moteris, rūšies pažiba, žiauresnė už vyrą. Ji daug drąsesnė. Vyrus Kiplingas kaltina bailumu. „Kariaujantys su sąžine.“

Saimonas apstulbo, kad aš girdėjusi apie Kiplingo eilėraštį, ko gero, kad apskritai atmintinai jį moku, gal ir tu stebiesi. Bet Kembridže studijavau anglų, prisimeni? Kadaise žavėjausi menu ir literatūra. Nors, atvirai kalbant, baigiau studijas tik dėl savo mokslinių formos analizių, o ne turinio įžvalgų.

Nuplėšiau nuo sienos tavo nuotrauką, paskui kitą, trečią. Saimonas bandė mane sulaikyti, bet aš nesilioviau, kol ant sienos neliko nė vienos tavo fotografijos; daugiau jis į tave nebežiūrės. Paskui išėjau iš jo buto nešina nuotraukomis, nors Saimonas tūžmingai piktinosi, kad jam jų reikia diplominiam darbui; kad aš vagilė ir dar kažkas, neišgirdau, nes užtrenkiau duris.

Važiuodama namo su nuotraukomis ant kelių spėliojau, kiek laiko Saimonas tave sekiojo ir fotografavo. Ar sekė įkandin, kai tą dieną palikai jį parke? Sustabdžiau automobilį ir įdėmiai apžiūrėjau nuotraukas. Visose buvai nufotografuota iš nugaros, metų laikas iš vasaros virto rudeniu, paskui žiema, o tavo drabužiai – marškinėliai – striuke ir storu paltu. Matyt, jis lakstė paskui tave daug mėnesių. Bet tavo nuotraukos apsnigtame parke nebuvo.

Prisiminiau, kad, Bekvėjos salos gyventojų nuomone, nuotrauka tinka darant vudu lėlę, ją galima prakeikti, o galią ji turi kaip aukos plaukai ar kraujas.

Grįžusi namo pamačiau virtuvėje naują, dar neišimtą iš dėžės virdulį ir išgirdau Todą brazdant miegamajame. Įėjusi pamačiau, kad jis bando sudraskyti vieną iš tavo „sutrikusios psichikos paveikslų“, bet drobė buvo stipri ir nepasidavė.

– Ką tu, po galais, darai?

– Į šiukšlių maišą jie netilps, o išmesti į šiukšlyną tokių negaliu. – Jis atsisuko į mane. – Nėra prasmės jų pasilikti, jei šitos drobės tave taip slegia.

– Bet aš privalau juos pasilikti.

– Kam?

– Nes... – mano balsas nutrūko.

– Nes kas?

Nes jie – įrodymas, kad Tesė buvo kankinama, pamaniau, bet nieko nepasakiau. Supratau, kad tada kiltų ginčas dėl tavo mirties priežasties; ir tas ginčas neišvengiamai baigtųsi mūsų išsiskyrimu. O aš nenorėjau būti dar vienišesnė.

◈

– Ar papasakojote policijai apie Saimono nuotraukas? – klausia ponas Raitas.

– Ne. Jie ir taip nelabai tikėjo, kur ten, apskritai netikėjo, kad Tesė nužudyta, ir nemaniau, kad nuotraukos juos įtikintų.

Bekvėjos salos gyventojų ir vudu lėlių nepaminėjau.

– Žinojau, kad Saimonas įrodinės, jog nuotraukos jo diplominiam darbui, – kalbėjau toliau. – Jis galėjo pasiteisinti, kodėl ją persekiojo.

Ponas Raitas žvilgteli į laikrodį.

– Po dešimties minučių turiu su kai kuo susitikti, taigi sustokime čia.

Jis man nesako, su kuo turi susitikti, bet, matyt, asmuo svarbus, jei susitikimas paskirtas šeštadienį po pietų. O gal jis pastebėjo, kad pavargau. Tiesą pasakius, beveik visą laiką jaučiuosi išsekusi, bet suprantu, kad, palyginti su tavo kančiomis, neturiu teisės skųstis.

– Ar neprieštarausite, jei pratęsime darbą rytoj? – klausia jis. – Jei jums pakaks jėgų.

– Žinoma, – sakau. Nors sekmadienį dirbti neįprasta.

Matyt, ponas Raitas atspėjo mano mintis.

– Jūsų parodymai gyvybiškai svarbūs, kad jis būtų nuteistas. Noriu įrašyti kuo daugiau, kol prisiminimai dar neišblėsę.

Lyg mano atmintis būtų šaldytuvas su naudinga informacija, kuriai gresia pavojus sugesti daržovių stalčiuje. Bet tai nesąžininga. Iš tiesų ponas Raitas jau suprato, kad aš sergu kur kas sunkiau, negu manė iš pradžių. Jis pakankamai įžvalgus ir nerimauja, kad silpstant kūnui gali silpti ir protas, ypač atmintis. Teisingai daro skubėdamas.

Dabar važiuoju perpildytu autobusu, priplota prie lango. Pro perregimą lopinėlį aprasojusiame stikle šmėkščioja Londono pastatai, išsirikiavę pakeliui. Aš tau niekada nesakiau, kad turėjau studijuoti architektūrą, o ne anglų kalbą, tiesa? Po trijų savaičių supratau suklydusi. Mano matematiškas protas ir nepasitikinti prigimtis troško tvirtesnių dalykų nei metaforiškos poezijos palyginimų sandara, bet nedrįsau paklausti, ar negalėčiau pakeisti specialybės, bijojau, kad būsiu išmesta iš anglų, o architektūros fakultete man vietos irgi neatsiras. Per didelė rizika. Bet kaskart, pamačiusi gražų pastatą, apgailestauju, kad man pritrūko drąsos.

13

Sekmadienis

Šį rytą priimamajame nėra nė vienos administratorės, o didžiuliame vestibiulyje nė gyvos dvasios. Tuščiu liftu pakylu į ketvirtą aukštą. Matyt, šiandien čia su ponu Raitu būsime tik dviese.

Jis man pasakė, kad šįryt nori peržiūrėti parodymus apie Kasią Levski, keista, juk Kasią prieš valandą mačiau bute, vilkinčią tavo seną chalatą.

Einu tiesiai į pono Raito kabinetą, jis vėl man parūpinęs kavos ir vandens. Paklausia, kaip jaučiuosi, o aš patikinu, kad puikiai.

– Iš pradžių trumpai pakartosiu, ką jūs iki šiol papasakojote man apie Kasią Levski, – sako jis žiūrėdamas į spausdintus užrašus, matyt, mano ankstesnius parodymus. – „Kasia Levski atėjo į Tesės butą sausio dvidešimt septintą dieną apie ketvirtą valandą po pietų ir pasakė norinti su ja susitikti“, – balsu perskaito.

Prisimenu durų skambutį ir kaip bėgau jų atidaryti; pro lūpas sprūdo, beveik išsprūdo „Tese“, kai atidariau duris su tavo vardo skoniu burnoje. Prisimenu apmaudą, pamačius ant slenksčio Kasią pigiais aukštakulniais ir nuo nėštumo išvirtusias baltų pašiurpusių kojų venas. Krūpteliu prisiminusi, kokia buvau snobė, bet apsidžiaugiu, kad mano atmintis vis dar gera.

– Ji jums pasakė, kad lankosi toje pačioje klinikoje kaip Tesė? – klausia ponas Raitas.

– Taip.

– Pasakė kokioje?

Papurtau galvą nutylėdama, kad taip skubėjau jos atsikratyti, jog niekuo nesidomėjau, juolab neklausinėjau. Jis vėl žiūri į užrašus.

– Ji pasakė, kad irgi buvo vieniša, bet dabar meilužis grįžo?

– Taip.

– Ar matėte Maiklą Flanaganą?

– Ne, jis liko mašinoje. Pasignalizavo, o ji sunerimo.

– Kitą kartą ją pamatėte grįžusi iš Saimono Grinlio buto? – klausia jis.

– Taip. Nunešiau kūdikio drabužėlių.

Tai ne visai tiesa. Išėjau pas Kasią, vengdama Todo ir ginčo, nes supratau, kad po jo mūsų santykiai nutrūks.

◈

Nors snigo ir šaligatviai buvo slidūs, pas Kasią nuėjau per dešimt minučių. Vėliau ji man pasakė, jog dažnai eidavo pas tave, spėju, kad pabėgtų nuo Mičo. Jos butas – Trafalgaro gatvėje, šlykščioje betoninėje apsišaukėlėje tarp dailiai simetriškų aikščių su sodais ir taisyklingo pusračio formos gatvių kitose Noting Hilo vietose. Šalia ir virš jos gatvės nuo eismo kriokia ir dunda Vestvėjus, lyg galėtum jį ranka pasiekti, tarsi knygą nuo aukštos lentynos. Laiptines it šunys šlapimu savo teritoriją paženklino grafičių tepliotojai (gal dabar jie irgi vadinami menininkais). Duris pravėrė Kasia, bet grandinėlės neatkabino.

– Ko jums?

– Aš – Tesės Heming sesuo.

Ji atkabino grandinėlę, ir aš išgirdau atitraukiant skląstį. Namie nieko nebuvo, lauke snigo, ji laukėsi, bet vis tiek vilkėjo aptemptus trumpučius marškinaičius ir avėjo juodus aukštakulnius aulinukus, šonuose nusagstytus dirbtiniais deimantais. Valandėlę būgštavau, kad ji prostitutė ir laukia kliento. Girdžiu tavo juoką. Liaukis.

– Beatrise, prašom į vidų.

Apstulbau, kad ji prisimena mano vardą. Paskutinį kartą mačiau ją vos prieš dvi savaites – kai atėjo į tavo butą ieškodama tavęs, jos pilvas pastebimai padidėjo. Spėjau, kad ji nėščia maždaug aštuntą mėnesį.

Įėjau, bute trenkė pigiais kvepalais ir oro gaivikliu, nepajėgiančiu nuslopinti pelėsių ir drėgmės smarvės; į akis krito dėmės ant sienų ir kilimo. Prie lango buvo prikalta indiška lovatiesė – panašią buvau mačiusi ant tavo sofos (gal ją padovanojai?). Neketinau žodis žodin perduoti Kasios pasakojimo ar akcento, bet per šį susitikimą nesklandi jos kalba darė dar didesnį įspūdį.

– Atsiprašau. Jūs turbūt... Kaip pasakyti? – Ji rūpestingai rinko žodį, tinkamo neprisiminė ir atsiprašydama gūžtelėjo pečiais. – Liūdna, bet „liūdna“ per mažas žodis.

Kažkodėl jos darkyta anglų kalba skambėjo nuoširdžiau, nei tobulu stiliumi parašytas užuojautos laiškas.

– Jūs ją labai mylite, Beatrise. – Esamuoju laiku, nes Kasia dar nemokėjo būtojo, o gal buvo jautresnė už kitus ir suvokė neišmatuojamą mano netektį.

– Taip, labai.

Ji pažvelgė į mane širdingai, užjaučiamai ir sutrikdė. Iškart iššoko iš dėžutės, į kurią aš ją tvarkingai buvau įdėjusi. Lyg ji man darytų gera, nors turėjo būti atvirkščiai. Padaviau jai mažą lagaminėlį.

– Atnešiau kūdikio drabužėlių.

Ji anaiptol neapsidžiaugė, kaip tikėjausi. Todėl, kad drabužėliai skirti Ksavjė, pamaniau, ir prisigėrę liūdesio.

– Tesės... laidotuvės? – paklausė ji.

– O, tikrai. Mažajame Hadstone, netoli Kembridžo, ketvirtadienį, vasario penkioliktąją, vienuoliktą valandą.

– Galite parašyti?..

Smulkiai surašiau, o paskui beveik jėga įbrukau lagaminėlį su kūdikio drabužiais jai į rankas.

– Tesė būtų norėjusi, kad jūs paimtumėt.

– Mūsų kunigas, jis sako, mišios už ją sekmadienį. – Nustebau, kad Kasia pakeitė temą. Lagaminėlio net neatidarė. – Taip gerai?

Linktelėjau. Nors nesu tikra, ką manai tu.

– Tėvas Džonas. Jis labai malonus žmogus. Jis labai... – Ji išsiblaškiusi uždėjo ranką ant pilvo.

– Krikščioniškas? – paklausiau.

Ji suprato sąmojį ir nusišypsojo.

– Kaip kunigas? Taip.

Ar ji irgi juokavo? Taip, iškart. Buvo daug protingesnė, negu maniau.

– Mišios. Ar Tesė neprieštarauja? – paklausė ji.

Vėl ėmiau spėlioti, ar Kasia tyčia vartoja esamąjį laiką. Galbūt – jei mišios tikrai paveikios, kaip kalbama, vadinasi, tu danguje arba skaistyklos laukiamajame, esamasis laikas. Tu dabartyje, nors ne čia ir ne dabar – gal Kasios mišios tave pasieks, ir tu pasijusi kvailokai dėl savo bedievystės šiame pasaulyje.

– Ar nenorėtum žvilgtelėti į lagaminą ir nuspręsti, kas tiktų?

Nesu tikra, ar paklausiau iš geros širdies, ar norėdama pasirodyti pranašesnė. Man buvo nejauku dėl tokios moters kaip Kasia širdingumo. Taip, iš snobiškumo pamaniau – „tokios moters kaip“.

– Pirma arbatos?

Nuėjau jai įkandin į nutriušusią virtuvę. Grindų linoleumas sudriskęs, matyti betonas. Bet viskas švaru, kaip tik įmanoma tokioje vietoje. Balti apdaužyti porcelianiniai puodeliai spindėjo, seni puodai su rūdžių dėmėmis net švietė. Ji pripylė virdulį ir užkaitė. Nemaniau, kad gali pasakyti man ką nors naudinga, bet vis tiek nusprendžiau pabandyti.

– Gal žinai, ar kas nors bandė duoti Tesei narkotikų?

Ji pakraupo.

– Tesė niekada neima narkotikų. Su kūdikiu – nieko negera. Nei arbatos, nei kavos.

– Ar žinai, ko bijojo Tesė?

Kasia papurtė galvą.

– Tesė nebijojo.

– O kai pagimdė?

Kasiai akys pritvinko ašarų, ir ji nusigręžė iš visų jėgų stengdamasi susitvardyti. Ak, tiesa, ji buvo išvažiavusi su Miču į Maljorką, kai tu pagimdei Ksavjė. Ji grįžo jau po tavo mirties, pasibeldė į tavo duris, o rado mane. Pasijutau kalta ją nuliūdinusi, klausinėjau net suprasdama, kad ji niekuo negali man padėti. Kasia plikė arbatą, taigi išeiti vargu ar gražu, bet aš nenutuokiau, ką jai pasakyti.

– Tai jūs dirbat? – paklausiau: gana netaktiškas standartinio klausimo kokteilių vakarėlyje variantas. – Ką dirbat?

– Taip. Valau... Kartais prekybos centro lentynas, bet darbas naktinis, siaubingas. Kartais dirbu žurnalams.

Iškart įsivaizdavau pornografinius. Mano išankstinė nuomonė, susidaryta iš Kasios apdarų, atkakliai ir giliai įsišaknijo, jai pakeisti reikėjo šiokių tokių pastangų. Nors truputį galiu pasiteisinti: pradėjau nerimauti, kas jos laukia verčiantis prostitucija, o ne paprasčiausiai smerkti. Ji buvo gana įžvalgi ir pajuto, kad darbui žurnalams nepritariu.

– Nemokami, – paaiškino. – Įmetu į pašto dėžutes. Namo su užrašu „Šlamšto nedėti“ irgi. Aš nemoku skaityti angliškai.

Nusišypsojau jai. Rodos, Kasią nudžiugino pirma nuoširdi jai skirta mano šypsena.

– Visos durys turtinguose namuose nenori nemokami laikraščiai. Bet mes neiname į vargšus. Juokinga, tiesa?

– Taip. – Laužiau galvą, ko dar paklausti, kad pokalbis nenutrūktų. – Tai kur tu susipažinai su Tese?

– Oi. Nesakiau?

Žinoma, sakė, bet aš pamiršau – nieko nuostabaus, kai prisimenu, kaip menkai ji mane domino.

– Klinika. Mano kūdikis serga irgi, – tarė Kasia.

– Tavo kūdikiui mukoviscidozė?

– Mukoviscidozė, taip. Bet dabar... – Ji palietė pilvą. – Dabar geriau. Stebuklas. – Ji persižegnojo taip paprastai, lyg brauktų nuo veido užkritusius plaukus. – Tesė vadindavo ją „Nelaimės ištiktų mamyčių klinika“. Pirmą kartą sutikau, ji mane prajuokino. Pakvietė į butą. – Kasiai žodžiai įstrigo gerklėje.

Ji nusisuko. Nemačiau jos veido, bet supratau, kad ryja ašaras. Norėjau uždėti ranką jai ant peties, bet nepajėgiau. Liesti nepažįstamą žmogų man sunku kaip vorą, jei tu jų bijai. Gal tave tai pralinksmins, bet iš tikrųjų nė kiek nejuokinga. Tai nemažas trūkumas.

Kasia užplikė arbatos ir sudėjo visus reikmenis ant padėklo. Pastebėjau, kad visa daro nepriekaištingai: puodeliai su lėkštutėmis, pieno ąsotėlis, arbatžolių sietelis, pigus arbatinukas pirmiau įkaitintas.

Nuėjome į svetainę ir ant sienos išvydau piešinį. Kasios portretą angliniu pieštuku. Gražų. Jis atskleidė man Kasios grožį. Supratau, kad piešei tu.

– Tesės? – paklausiau.

– Taip.

Mūsų akys susitiko ir žvilgsniu pasakėme viena kitai kažką, kam nereikia žodžių, taigi kalba nekliudė. Jei reikėtų tą kažką išversti, pasakyčiau, kad judvi buvote labai artimos, nes tu panorėjai ją nupiešti; kad įžvelgei grožį žmonių, kurie kitiems negražūs. Bet išsivertėme be žodžių, kalba tarp mūsų neįsibrovė; supratimas buvo subtilesnis. Krūptelėjau, išgirdusi trinktelint duris.

Atsisukau ir pamačiau į kambarį įžengiant vyriškį. Stambus, raumeningas, maždaug dvidešimties metų, mažučiame butelyje keistai per didelis. Vilkėjo darbininko kombinezoną be marškinėlių, raumeningos rankos ištatuiruotos taip, kad atrodė kaip rankovės. Plaukai susivėlę nuo tinko dulkių. Tokio didelio vyro balsas buvo stulbinamai tylus, bet skambėjo grėsmingai.

– Kaše? Kurių velnių neužkišai durų? Sakiau... – Jis pamatė mane ir nutilo. – Seselė?

– Ne, – atsakiau aš.

Jis manęs nepaisė, kalbėjo su Kasia.

– Tai kokia čia šliundra?

Kasia sunerimo ir sutriko.

– Mičai...

Jis atsisėdo, patvirtindamas savo teisę į kambarį, taigi sykiu paneigdamas mano teisę jame būti.

Kasia jo bijojo, tokią išraišką mačiau anądien prie tavo buto Mičui signalizuojant.

– Čia Beatrisė.

– Ir ko Beatrisė iš mūsų nori? – paklausė jis su patyčia.

Staiga susidrovėjau, kad mūviu dizainerio džinsus, o nertinis – pilko kašmyro: privalomas savaitgalio apdaras Niujorke, bet vargu ar tinkami drabužiai pirmadienio rytą Trafalgaro gatvėje.

– Mičas dirba naktimis. Labai sunkiai, – pasakė Kasia. – Jis... – Ji stengėsi prisiminti tinkamą žodį, bet smegeninėje reikia turėti gimtosios kalbos frazeologizmų žodyną, jei nori rasti eufemizmą Mičo elgesiui pavadinti. „Nesavame kailyje“ – iškart toptelėjo man; vos neužrašiau jai šio posakio.

– Nėra reikalo dėl manęs atsiprašinėti.

– Mano sesuo Tesė buvo Kasios draugė, – tariau, bet mano balsas skambėjo kaip mamos; kai sunerimstu, aristokratiška tarsena išryškėja.

Jis dėbtelėjo į Kasią.

– Toji, pas kurią amžinai lakstydavai?

Nesupratau, ar Kasiai anglų kalbos žodžių pakanka suprasti, kad jos draugužis ieško priekabių. Man toptelėjo, kad galbūt ją net muša.

– Tesė – mano draugė, – Kasios balsas buvo tylus.

Šių žodžių nebuvau girdėjusi nuo pradinės mokyklos laikų, kai užstoji kitą tiesiog pasakydama ji mano draugė. Mane sujaudino toks išraiškingas paprastumas. Atsistojau, nenorėdama pridaryti jai bėdos.

– Jau eisiu.

Mičas buvo išsidrėbęs krėsle; turėjau peržengti per jo kojas, kad pasiekčiau duris. Kasia mane palydėjo.

– Ačiū už drabužius. Labai geraširdiška.

Mičas žvilgtelėjo į ją.

– Kokius drabužius?

– Aš atnešiau kūdikio drabužėlių. Štai ir viskas.

– O, dovanų karalius nemirė?

Kasia nesuprato, ką jis pasakė, bet pajuto, kad nusiteikęs priešiškai. Atsisukau į ją.

– Drabužėliai labai gražūs, nenorėjau išmesti ar atiduoti į labdaros parduotuvę, kur juos būtų galėjęs nusipirkti bet kas.

Mičas pašoko, peštukas, nusiteikęs kivirčui ir juo iš anksto besimėgaujantis.

– Taigi arba mums, arba į labdaros parduotuvę?

– Kada liausitės vaizduoti kietą vyruką?

Vengdavau vaidų, o dabar nuolat susirieju.

– Mes patys turim sušiktų kūdikio drabužėlių, – pareiškė jis eidamas į miegamąjį. Kaipmat grįžo nešinas dėže ir metė ją man po kojų.

Pažvelgiau į vidų. Ji buvo pilna brangių kūdikio drabužėlių. Kasia, regis, sutriko.

– Tesė ir aš pirkom. Kartu. Mes...

– Bet iš kur gavot pinigų? – paklausiau. Kol Mičas nepratrūko, skubiai pridūriau: – Tesė irgi neturėjo pinigų, aš tik noriu žinoti, kas jų jai davė.

– Žmonės, kurie daro bandymą, – paaiškino Kasia. – Trys šimtai svarų.

– Kokį bandymą? Mukoviscidozės? – paklausiau.

– Taip.

Man toptelėjo, kad tai galėjo būti kyšis. Įsigijau įprotį įtarinėti visus tavo pažįstamus – o šis eksperimentas, dėl kurio nuogąstavau iš pat pradžių, buvo trąši dirva nepasitikėjimo sėkloms sudygti.

– Prisimeni to žmogaus pavardę?

Kasia papurtė galvą.

– Buvo vokas. Tik lapeliai, laiško – ne. Staigmena.

– O tu viską išleidai kūdikio drabužiams, kuriuos jis išaugs po kelių savaičių, nors mums reikia velnioniškai daug visokių kitų dalykų, – pertraukė ją Mičas.

Kasia nusuko akis. Supratau, kad ginčas senas, nusibodęs ir sunaikinęs visą džiaugsmą, kadaise jos patirtą perkant kraitelį.

Ji palydėjo mane iš buto. Kai lipome betoniniais laiptais žemyn pro grafičiais išdekoruotas sienas, ji atspėjo, ką pasakyčiau, jei sklandžiai kalbėtume viena kitos kalba, ir atsakė:

– Jis tėvas. Niekas dabar tai nepakeičia.

– Aš apsistojau Tesės bute. Užeisi?

Nustebau, kaip trokštu, kad užeitų.

– Užmiršai šitą, – suriko Mičas nuo laiptų viršaus, šveisdamas žemyn lagaminėlį su kraiteliu. Atsitrenkęs į laiptų aikštelę, lagaminas atsidarė, ant drėgno betono šleptelėjo megztinėliai, kepurytė ir antklodėlė. Kasia man padėjo juos surinkti.

– Neateik į laidotuves, Kasia. Būk gera.

Taip, dėl Ksavjė. Jai būtų buvę pernelyg baisu.

Ėjau namo, o žvarbus vėjas čaižė veidą. Pasistačiusi palto apykaklę, apsimuturiavusi galvą šaliku, kad apsisaugočiau nuo šalčio, neišgirdau mobiliojo telefono, ir mama paliko žinutę: su manim nori pasikalbėti tėtis. Ir numeris. Bet aš žinojau, kad jam neskambinsiu. Vėl tapau savim nepasitikinčia paaugle, kuriai atrodo, kad jos kūnas netinkamai nuaugo ir netiks prie jo nepriekaištingai sutvarkyto naujo gyvenimo. Vėl pajutau troškų atsižadėjimą, jam išbraukus mane iš atminties. Taip, jis prisimindavo mūsų gimtadienius, siųsdavo mums brangias dovanas, skirtas daug vyresnėms mergaitėms, lyg bandytų paspartinti mūsų augimą, kad kuo greičiau atsikratytų atsakomybės. Dvi savaites su juo per vasaros atostogas tik temdėme Provanso saulę priekaištingais angliškais veidais, nusivežusios liūdesio mikroklimatą. O kai išvykome, atrodė, lyg mūsų niekada nebūtų buvę. Kartą pamačiau lagaminus su mudviejų daiktais, užkištus palėpėje iki kitų metų. Tada net tu kai ką suvokei, nors tau gyvenimas visada buvo gražus, o žmonės geri.

Galvodama apie tėtį, staiga suprantu, kodėl tu neprašei Emilijaus pasirūpinti Ksavjė. Kūdikis tau buvo toks brangus, toks mylimas, kad nenorėjai, jog sūnus taptų kieno nors gyvenimo dėme. Jis neturėjo būti nevertinamas ar nepageidaujamas. Tu gynei ne Emilijų, o savo vaiką.

◈

Nieko nesakiau ponui Raitui apie skambutį tėčiui, kurio net nebuvo, papasakojau tik apie pinigus, kuriuos judvi su Kasia gavote už dalyvavimą eksperimente.

– Pinigai nedideli, – kalbu toliau. – Bet jų būtų pakakę paskatinti Tesę ir Kasią dalyvauti.

– Tesė jums nepasakojo apie užmokestį?

– Ne. Ji visada matydavo tik gerus žmonių bruožus, bet žinojo, kad aš ne tokia patikli. Turbūt norėjo išvengti pamokslo.

Tu atspėjai, būtum išgirdusi perspėjimus, prilipintus prie mano mašinos buferio: „Arklys arklio veltui nekaso“; „Korporacijų altruizmas – loginis prieštaravimas.“

– Pamanėte, kad ji susigundė pinigais? – klausia ponas Raitas.

– Ne. Ji tikėjo, kad eksperimentas – vienintelis būdas išgydyti kūdikį. Ji pati būtų mokėjusi, kad galėtų dalyvauti. Bet žmogus, davęs jai pinigų, galėjo to nežinoti. Iškart buvo matyti, kad ir Tesei, ir Kasiai labai trūksta pinigų. – Patyliu, kol ponas Raitas kažką užsirašo, ir kalbu toliau: – Kai Tesė man pirmą kartą papasakojo apie eksperimentą, nuodugniai pasidomėjau medicininiu požiūriu, bet apie finansus nė netoptelėjo. Dabar domiuosi. Internete sužinojau, kad užmokestis už vaistų eksperimentus įteisintas. Yra net svetainių, verbuojančių savanorius ir žadančių pinigų „artimiausioms atostogoms“.

– O „Chrom-Med“ eksperimento savanoriai?

– Neradau jokios užuominos, kad jiems mokama. „Chrom-Med“ tinklalapyje eksperimentas buvo smulkiai aprašytas, bet apie pinigus nė žodžio. Žinojau, kad vaistui nuo genetinių ligų kurti reikėtų pakratyti maišą, o trys šimtai svarų – palyginti nedideli pinigai, bet vis tiek buvo keista. „Chrom-Med“ tinklalapyje buvo nurodyti visų bendrovės narių elektroninio pašto adresai – matyt, siekta parodyti, kad ji nieko neslepia ir visiems prieinama, – todėl nusiunčiau žinutę profesoriui Rozenui. Beveik neabejojau, kad ji atsidurs sekretoriaus rankose, bet pamaniau, kad verta pabandyti.

Ponas Raitas pasidėjęs priešais mano elektroninio pašto žinutės kopiją.

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: profesor.rozen@chrom-med.com

Gerbiamas profesoriau Rozenai,

Ar galėtumėte man paaiškinti, kodėl mukoviscidozės eksperimente dalyvaujančioms motinoms mokama po 300 svarų už dalyvavimą? O gal jums būtų malonesnis korektiškas klausimas – „kompensacija už jų sugaištą laiką“?

Beatrisė Heming

◈

Atsakymo nuo profesoriaus Rozeno, kaip ir buvau numačiusi, negavau. Bet, grįžusi iš Kasios, net palto nenusivilkusi, numetusi po kojomis rankinę vėl ėmiau naršyti po internetą. Neįjungiau šviesos, nors jau buvo sutemę. Beveik nepastebėjau įeinat Todo. Nespėliojau, juolab neklausiau, kur jis buvo kiaurą dieną, tik dirstelėjau, trumpam atplėšusi akis nuo monitoriaus.

– Tesei buvo mokama už dalyvavimą mukoviscidozės klinikiniuose tyrimuose, Kasiai irgi, bet apie tai niekur neužsimenama.

– Beatrise...

Jis jau nebevadino manęs brangiąja.

– Tačiau ne tai svarbiausia, – kalbėjau toliau. – Anksčiau man nedingtelėjo pasidomėti finansiniais tyrimų reikalais, bet keliose patikimose svetainėse, „The Financial Times“, „The New York Times“, tvirtinama, kad „Chrom-Med“ po kelių savaičių ketina pasiūlyti savo akcijų vertybinių popierių rinkoje.

Tikriausiai apie tai rašė laikraščiai, tačiau po tavo mirties aš lioviausi juos skaičiusi. Kad „Chrom-Med“ pasiūlys pirkti savo akcijų, buvo lemiama naujiena, bet Todas liko abejingas.

– „Chrom-Med“ direktoriai susikraus turtus, – kalbėjau toliau. – Svetainėse nurodomos skirtingos pinigų sumos, bet visos milžiniškos. O darbuotojai – akcininkai, taigi jiems atiteks pelno dalis.

– Bendrovė investavo į klinikinius tyrimus milijonus, o gal net milijardus, – irzliai atkirto Todas. – O dabar paaiškėjo, kad eksperimentas nepaprastai sėkmingas, taigi atėjo laikas susigrąžinti įdėtas lėšas. Žinoma, jie pasiūlys savo akcijų vertybinių popierių rinkoje. Logiškas komercinis sprendimas.

– Bet išmokos moterims...

– Nutilk. Dėl Dievo meilės, nutilk, – suriko Todas. Abu staiga nustebome. Ketverius metus vienas su kitu elgėmės mandagiai. Šauksmai buvo nejaukiai asmeniški. Jis iš paskutiniųjų bandė tvardytis. – Iš pradžių jos vedęs dėstytojas, paskui dėl jos pametęs galvą keistuolis studentas, o dabar tau įtartinas ir eksperimentas – nors jam pritarė visi, tarp jų pasaulio spauda ir mokslininkai.

– Taip. Man kelia įtarimą įvairūs žmonės, net pats eksperimentas. Nes aš dar nežinau, kas ją nužudė. Ar kodėl. Žinau tiktai, kad nužudė. Ir privalau apsvarstyti visas galimybes.

– Ne. Neprivalai. Tai policininkų darbas, ir jie savo darbą atliko. Tau nėra ko kištis.

– Mano sesuo buvo nužudyta.

– Brangioji, maldauju pripažinti tiesą, vis tiek kada nors...

– Ji niekada nebūtų nusižudžiusi, – pertraukiau jį.

Tą akimirką man pasirodė, kad mes abu, nesmagūs ir sumišę, tik apsimetame, kad ginčijamės, lyg būtume aktoriai, iš paskutiniųjų kartojantys nesklandų tekstą.

– Tai tau taip atrodo, – atšovė jis. – Ne viskas tiesa, kuo tu nori tikėti.

– Iš kur gali žinoti, kas yra tiesa? – nenusileidau aš. – Matei ją kelis kartus, kalbėtis su ja beveik nesivarginai. Tokių žmonių kaip ji tu nenori pažinti.

Vaidijausi ryžtingai, pakėlusi balsą, aštriais žodžiais, kad užgaučiau, bet iš tikrųjų širdies gilumoje buvau abejinga ir neįskaudinta. Mūsų santykiai niekur neveda. Vaidinau toliau, truputį stebėdamasi, kaip lengva kivirčytis. Anksčiau niekada nesiginčydavau.

– Kaip tu ją pavadinai? Trenkta? – paklausiau ir net nelaukiau atsakymo. – Vargu ar išgirdai bent žodį iš to, ką ji pasakė tau per abu kartus, kai mes drauge vakarieniavome. Tu ją pasmerkei, žmoniškai nepasikalbėjęs.

– Tu teisi. Aš jos beveik nepažinojau. Ir prisipažįstu, kad ji man nelabai patiko. Tiesą pasakius, ji mane erzino. Bet kalbame ne apie...

– Tu nelaikei jos žmogumi, nes ji studijavo dailę, nes tau nepatiko jos gyvensena ir drabužiai, – pertraukiau Todą.

– Dėl Dievo meilės.

– Tu jos nepažinojai.

– Tu gerokai nukrypai nuo esmės. Klausyk, aš suprantu, kad nori ką nors apkaltinti dėl jos mirties, kad nenori jaustis atsakinga. – Todo balsas skambėjo neįprastai ramiai ir priminė, kaip pati kalbėjausi su policininkais. – Tu bijai gyventi, slegiama tokios kaltės, – kalbėjo jis. – Aš puikiai tave suprantu. Bet ir tu pabandyk suprasti, kad pripažinusi, kas iš tiesų įvyko, suvoksi, jog esi niekuo dėta. Visi žinome, kad tu nekalta. Ji nusižudė, priežastys policijai, koroneriui, motinai ir gydytojams atrodo įtikinamos, niekas nekaltas, tu irgi. Jei tuo patikėtum, galėtum gyventi toliau. – Todas nerangiai uždėjo ranką man ant peties ir neatitraukė, lyg jam irgi būtų sunku prisiliesti. – Nupirkau mums abiem bilietus namo. Išskrendame vakare po laidotuvių.

Aš tylėjau. Kaip galiu išvažiuoti?

– Suprantu, kad nerimauji dėl motinos, jai reikia tavo paramos, – kalbėjo Todas. – Bet ji sutinka, kad kuo greičiau grįši namo, į normalų gyvenimą, tuo geriau. – Jis trenkė kumščiu į stalą. Pastebėjau judesį ekrane anksčiau negu Todui nebūdingą siutą. – Aš tavęs nebepažįstu. Laidau gerklę, o tu net nesivargini akių pakelti nuo sušikto kompiuterio.

Atsisukau ir tik tada pamačiau, koks jis išblyškęs ir susitraukęs iš kančios.

– Atleisk. Bet aš negaliu išvažiuoti. Bent kol nesužinosiu, kas jai nutiko.

– Žinome, kas jai nutiko. O tau reikia su tuo susitaikyti. Nes gyvenimas turi eiti sava vaga, Beatrise. Mudviejų gyvenimas.

– Todai...

– Suprantu, kaip tau sunku be jos. Suprantu. Bet tu turi mane. – Jo akys pasruvo ašaromis. – Po trijų mėnesių susituoksime.

Kol laužiau galvą, ką atsakyti, stojo tyla, ir Todas išėjo į virtuvę. Kaip jam paaiškinti, kad nebegaliu tekėti, nes santuoka – įsipareigojimas dėl ateities, o ateities be tavęs neįmanoma įsivaizduoti? Ir kad negaliu tekėti už jo dėl šios priežasties, o ne todėl, kad jo nemyliu.

Nuėjau į virtuvę. Jis sėdėjo nugara į mane, ir aš pamačiau, kaip atrodys senatvėje.

– Todai, atleisk, bet...

Jis atsisuko ir suriko:

– Velniai griebtų, aš myliu tave.

Taip rėkiama svetimšaliui savo gimtąja kalba, lyg jis suprastų tik tada, jei jo ausys plyštų; lyg aš jį pamilčiau.

– Iš tikrųjų tu manęs nepažįsti. Nemylėtum, jei pažinotum.

Tai tiesa, jis manęs nepažįsta. Aš neleidau. Niekada nebandžiau jam čiulbėti; niekada nelikdavau su juo lovoje sekmadienio rytą. Visada pirma keldavausi ir išeidavau. Gal jis ir žiūrėdavo man į akis, bet aš atgal nesidairysiu.

– Tu vertas geresnės, – tariau, bandydama paimti Todui už rankos. Jis ją ištraukė. – Labai atsiprašau.

Jis atšoko. Bet aš tikrai krimtausi. Ir dabar tebesikremtu. Graužiuosi, kad nepastebėjau, jog saugiu žiediniu keliu riedu tik aš, o jis neištrūko iš užburto rato, stovi jame, vienišas ir gležnas. Vėl pasielgiau savanaudiškai ir žiauriai su žmogumi, kuriuo turėjau rūpintis.

Prieš tavo mirtį maniau, kad mūsų santykiai brandūs ir protingi. Bet buvau paprasčiausia bailė; plaukiau pasroviui, nes nepasitikėjau savim, užuot pasirinkusi Todą iš meilės – kaip jis nusipelnė.

Po valandėlės Todas išėjo. Nepasakė man kur.

◈

Ponas Raitas nutarė papietauti dirbdamas ir iš kulinarijos parduotuvės atnešė sumuštinių. Jis veda mane tuščiais koridoriais į posėdžių salę. Didžiulėje patalpoje esame tik mudu, bet man kažkodėl jauku.

Nepasakojau ponui Raitui, kad dėl tyrimo nutraukiau sužadėtuves, kad Todas, neturintis draugų Londone, matyt, tą naktį per sniegą pėsčias klampojo į viešbutį. Pasakiau jam tik apie „Chrom-Med“ akcijas vertybinių popierių rinkoje.

– Ir jūs paskambinote detektyvui seržantui Finborui pusę dvyliktos nakties? – klausia jis, žiūrėdamas į policijos skambučių žurnalą.

– Taip. Palikau jam žinutę, paprašiau paskambinti. Kitą rytą pusę dešimtos jis dar nebuvo paskambinęs, tai nuvykau į Šventosios Onos ligoninę.

– Jūs buvote susitarusi dėl susitikimo?

– Taip. Vyresnioji akušerė pažadėjo rasti Tesės ligos istoriją ir pasakė, kada man ateiti.

◈

Nuvykau į Šventosios Onos ligoninę, iš jaudulio sutraukė veido odą, nes maniau, kad netrukus pamatysiu žmogų, kuris buvo šalia, kai gimdei Ksavjė. Turėjau su juo susitikti, bet nesupratau kodėl. Gal verčiama atgailos; akis į akį su savo kalte. Nuvažiavau penkiolika minučių per anksti ir užsukau į ligoninės kavinę. Atsisėdusi su kava pamačiau, kad gavau naują elektroninio pašto žinutę.

Nuo: profesoriaus Rozeno raštinė, Chrom-Med

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Gerbiamoji ponia Heming,

Patikinu jus, kad jokios finansinės paramos eksperimento dalyvėms neteikiame. Visos savanorės pasisiūlo pačios, jokios prievartos ar skatinimo. Jei norite, galite pasiteirauti ligoninių dalyvių etikos komitetuose, pamatysite, kaip griežtai laikomasi moralės principų.

Pagarbiai,

Sara Stonaker, profesoriaus Rozeno asmeninė sekretorė žiniasklaidai

Iškart atsakiau.

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: profesor.rozen@chrom-med.com

Viena dalyvė buvo mano sesuo. Ji gavo 300 svarų už dalyvavimą eksperimente. Jos vardas ir pavardė – Tesė Heming (antras vardas Anabelė, senelės). Jai buvo 21. Jos kūdikis gimė negyvas, o paskui ją nužudė. Sesers ir jos sūnaus laidotuvės ketvirtadienį. Jūs neįsivaizduojate, kaip jos ilgiuosi.

Vieta buvo tinkama tokiai žinutei. Palatose viršuje galbūt tūno ligos ir mirtis, bet neįsivaizdavau, kad jos nematomos skverbiasi po stikliniu stogu ir leidžiasi į ligoninės kavinės kavą ir žolelių arbatas. Ne aš pirmoji rašau jausmingą žinutę prie šio stalo. Įdomu, ar asmeninė sekretorė žiniasklaidai perduos ją profesoriui Rozenui. Abejojau.

Pasiryžau paklausinėti ligoninės personalo, ar jie ką nors žino apie pinigus.

Kai iki paskirto susitikimo liko penkios minutės, pakilau liftu į penktą aukštą, kaip man buvo liepta, ir nuėjau į gimdymo skyrių.

Mane pamačiusi vyresnioji akušerė sunerimo, nors gal visada taip atrodo dėl išsipešusių garbanotų rudų plaukų.

– Deja, Tesės ligos istorijos iki šiol neradome. O be istorijos negaliu pasakyti, kas priėmė kūdikį.

Pajutau palengvėjimą, bet pamaniau, kad pasidavusi pasielgsiu kaip bailė.

– Negi niekas neprisimena?

– Ko gero, ne. Pastaruosius tris mėnesius mums labai trūksta žmonių, todėl turėjom daug įdarbinimo agentūrų atsiųstų akušerių ir laikinai pavaduojančių gydytojų. Turbūt kuris nors iš jų.

– Svarbiausius duomenis – kada paguldyta, kada išrašyta, o apie jūsų seserį, kad kūdikis, deja, mirė – suvedame į centrinį kompiuterį, – įsiterpė jauna pankiška seselė su nosies auskaru personalo kambaryje. – Bet smulkiau nieko, jokių duomenų iš ligos istorijos ar apie personalą, kuris rūpinosi gimdyve. Vakar klausiau psichiatrijos skyriuje. Daktaras Nikolsas sakė jos ligos istorijos taip ir negavęs. Pareiškė, kad mūsų skyrius dirba atgrubusiais nagais, o jis retai barasi.

Prisiminiau, kad daktaras Nikolsas minėjo nematęs tavo ligos istorijos. Tada nesupratau, jog dėl to, kad ji suvis dingusi.

– Bet ar nėra kur nors kompiuteryje jos ligos istorijos? Tiek smulkmenų, tiek pagrindinių dalykų? – paklausiau.

Vyresnioji akušerė papurtė galvą.

– Gimdymo skyriuje turime popierines ligos istorijas, kad moterys galėtų jas nešiotis, jei kartais prasidėtų sąrėmiai toli nuo ligoninės. Tada įklijuojame ranka surašytus duomenis apie gimdymą ir turėtume saugoti.

Suskambėjo telefonas, bet vyresnioji akušerė jo nepaisė, tebekalbėjo su manim.

– Aš labai atsiprašau. Suprantame, kaip jums tai svarbu.

Kol ji kalbėjo telefonu, palengvėjimą, kad daktaras negavo tavo ligos istorijos, nes ji kur nors nusimetė, pakeitė įtarimas. Gal tavo ligos istorijoje buvo žmogžudystės įkalčių? Gal todėl ji dingo? Palaukiau, kol vyresnioji akušerė baigė pokalbį.

– Ar nekeista, kad sesers ligos istorija dingo? – paklausiau.

– Deja, nekeista. – Vyresnioji akušerė vyptelėjo.

Pro šalį einantis kūningas gydytojas konsultantas kostiumu su ruoželiais sustojo ir įsikišo:

– Mano diabetikų klinikoje antradienį dingo visas vežimėlis ligos istorijų. Išnyko juodojoje administracijos skylėje.

Pamačiau, kad į personalo kambarį atėjęs daktaras Sondersas skaito kažkieno ligos istoriją. Manęs jis, atrodė, nepastebėjo.

– Tikrai? – abejingai atsiliepiau, bet daktaras konsultantas dryžuotu kostiumu, užuot užsičiaupęs, įsismagino:

– Pernai pastatytoje Šventojo Jono ligoninėje pamiršta lavoninė, ir kai mirė pirmas ligonis, nebuvo kur jo dėti.

Vyresnioji akušerė aiškiai sutriko, o man pasidarė įdomu, kodėl jis taip atvirai kalba su manim apie ligoninės trūkumus.

– Perkraustant paaugles vėžininkes, niekas neprisiminė pervežti jų užšaldytų kiaušinėlių, – pasakojo dryžuotasis. – O dabar, jei mergaitės pasveiks, jų tikimybė kada nors susilaukti kūdikio lygi nuliui.

Daktaras Sondersas pagaliau pamatė mane ir drąsindamas nusišypsojo.

– Bet patikinsiu jus, kad mes ne visada klystame.

– Ar žinojote, kad moterims buvo mokama už dalyvavimą klinikiniame mukoviscidozės tyrime? – paklausiau.

Dryžuotasis gydytojas konsultantas truputį suirzo, kad taip staiga pakeičiau temą.

– Ne, nežinojau.

– Aš irgi, – tarė daktaras Sondersas. – Žinote kiek?

– Tris šimtus svarų.

– Gal pasitaikė geraširdis gydytojas ar seselė, – maloniai pasakė daktaras Sondersas. Ir vėl jis man priminė tave, nes irgi apie žmones galvojo gerai. – Prisimenate, pernai onkologijos skyriuje dirbo viena seselė? – paklausė.

Dryžuotasis linktelėjo.

– Išleido visas skyriaus transporto lėšas naujiems senio, kurio jai pagailo, drabužiams.

– O akušerės kartais bando padėti neturtingoms mamytėms, duoda sauskelnių ir kūdikių maistelio. Kartais prideda sterilizatorių ar vonelę.

– Nori pasakyti, kad grįžome į laikus, kai seselės mokėjo užjausti? – Dryžuotasis išsišiepė.

Seselė pankė dėbtelėjo į jį, ir dryžuotasis gydytojas konsultantas nusijuokė.

Du kartus pyptelėjo, o personalo kambaryje suskambėjo telefonas. Gydytojas konsultantas nuėjo, kur kvietė signalas; pankė atsiliepė telefonu, o vyresniajai akušerei atiteko trečias iškvietimas. Likau viena su daktaru Sondersu. Visada bijodavau patrauklių vyrų, juolab gražuolių. Man atrodo, kad jiems ne tiek nepatiksiu – jie apskritai manęs nepastebės.

– Norėtumėte išgerti kavos? – paklausė jis.

Papurčiau galvą turbūt raudonuodama. Nenorėjau jausminės labdaros.

Turiu prisipažinti, kad dar nė neišsiskyrusi su Todu svajojau apie daktarą Sondersą, bet supratau, kad svajonė neišsipildys. Net jei įtarčiau, kad jam patinku, jo vestuvinis žiedas neleistų simpatijai būti ilgalaikei ir patvariai: o iš partnerystės man kaip tik to reikia.

◈

– Palikau vyresniajai akušerei savo telefoną ir adresą, dėl viso pikto, jei Tesės ligos istorija atsirastų. Bet ji mane perspėjo, kad dokumentas dingo amžinai.

– Sakėte, kad jums pasirodė įtartina, jog ligos istorija dingo? – klausia ponas Raitas.

– Iš pradžių taip. Bet kuo ilgiau trainiojausi po ligoninę, tuo sunkiau man buvo patikėti, kad joje vyksta negeri dalykai. Vieta buvo pernelyg vieša, žmonės dirbdami lipo vienas kitam ant kulnų, tiesiogine prasme žvilgčiodami vienas kitam per petį. Neįsivaizdavau, kaip būtų įmanoma išsisukti, ką nors ne taip padarius. Juolab nežinojau, kas tas „kas nors“.

– O išmokos?

– Šventosios Onos ligoninės darbuotojai nei nustebo, nei jiems tai sukėlė įtarimą.

Jis žiūri į policijos skambučių žurnalą.

– Detektyvas seržantas Finboras jums neatskambino, ir jo daugiau nebeieškojote?

– Nebeieškojau, nes ką būčiau galėjusi jam pasakyti? Toms moterims buvo sumokėta, bet nė vienas iš ligoninės darbuotojų, su kuriais kalbėjausi, nemanė, kad tai keista ar juolab grėsminga; ir kad „Chrom-Med“ tuoj pasiūlys savo akcijų vertybinių popierių rinkoje, net mano sužadėtinio nuomone, – logiškas komercinis sprendimas. Tesės ligos istorija dingo, bet, anot ligoninės personalo, tai įprasta. Neturėjau kuo jo įtikinti. – Man išdžiūvo burna. Gurkšteliu vandens ir kalbu toliau: – Pamaniau, šis kelias veda į aklavietę, reikia atkreipti dėmesį į Emilijų Kodį ir Saimoną, kuriais nepasitikėjau iš pat pradžių. Žinau, dauguma žmogžudysčių įvyksta šeimoje. Neprisimenu, kur tai girdėjau.

Bet prisimenu, kad pamaniau, jog „nužudymas“ ir „šeimyninis“ – oksimoronas. Šeštadienio vakarą lygini drabužius, plauni indus, štai kokie šeimyniniai darbai, o ne žudymas.

– Ir Saimonas, ir Emilijus būtų galėję ją nužudyti. Emilijus turėjo akivaizdų motyvą, o Saimonas buvo pametęs dėl jos galvą – tai rodo nuotraukos. Abu su Tese siejo koledžas: Saimonas buvo studentas, o Emilijus – dėstytojas. Taigi, išėjusi iš ligoninės, nuvažiavau į koledžą. Norėjau pažiūrėti, ar kas nors man ko nors nepapasakos.

Turbūt ponas Raitas mano, kad aš smarki ir veikli. Anaiptol. Aš tik vengiau grįžti namo. Iš dalies nenorėjau pareiti nieko nepešusi, iš dalies – nes nenorėjau susitikti su Todu. Jis paskambino ir pasisiūlė ateiti į tavo laidotuves, bet aš atsakiau, kad nėra reikalo. Jis nusprendė kuo greičiau išskristi atgal į Jungtines Valstijas ir dabar tavo bute renkasi daiktus. Nenorėjau būti šalia.

◈

Dailės koledže takai buvo apsnigti, o dauguma langų tamsūs. Administratorė, kalbanti su vokišku akcentu, paaiškino, kad šiandien paskutinė iš trijų darbuotojų kvalifikacijos kėlimo dienų. Ji leido man prisegti porą žinučių. Pirmoje pranešiau, kur ir kada tavo laidotuvės. Antrojoje – prašiau tavo draugų po poros savaičių susitikti su manim kavinėje prieš koledžą. Žinutę parašiau netikėtai, susitikimo datą paskyriau iš akies ir prismeigiau popierėlį šalia raštelių apie butų nuomą ir parduodamą įrangą. Jis ten atrodė nei šiaip, nei taip, nesitikėjau, kad kas nors ateis. Bet raštelį palikau.

Grįžusi namo, pamačiau tamsoje laukiantį Todą. Jis buvo užsitraukęs gobtuvą nuo šlapdribos.

– Aš neturiu rakto.

– Atleisk. – Maniau, kad vieną pasiėmė.

Atrakinau duris, ir jis nuėjo į miegamąjį.

Iš tarpdurio žiūrėjau, kaip kruopščiai Todas pakuoja drabužius. Staiga jis atsisuko ir užklupo mane nepasiruošusią, nes mudu pirmą kartą pažiūrėjome vienas kitam į akis.

– Grįžk atgal su manim. Labai prašau.

Žiūrėdama į jo nepriekaištingai sulankstytus drabužius susvyravau, nes prisiminiau mūsų aiškų ir tvarkingą gyvenimą Niujorke, prieglobstį nuo šio verpeto. Bet mano dailusis gyvenimas liko praeityje. Niekada negalėsiu parskristi atgal.

– Beatrise...

Papurčiau galvą ir nuo šio menko atsižadėjimo judesio man apsvaigo galva.

Todas pasiūlė grąžinti automobilį į nuomos punktą oro uoste. Juk aš nežinau, kiek laiko čia būsiu. O automobilio nuoma beprotiškai didelė. Mūsų pokalbio kasdieniškumas, dėmesys praktiškoms smulkmenoms buvo toks raminamai įprastas, kad vos nepaprašiau, vos nepuoliau maldauti jo pasilikti. Bet juk negalėjau šito prašyti.

– Tu tikrai nenori, kad dalyvaučiau laidotuvėse? – paklausė jis.

– Taip. Vis tiek ačiū.

Padaviau jam išnuomoto automobilio raktelius ir tik išgirdusi, kaip Todas paleido variklį, suvokiau, kad reikėjo jam grąžinti sužadėtuvių žiedą. Sukiodama jį ant piršto, pro pusrūsio langą žiūrėjau, kaip jis išvažiuoja, tebežiūrėjau ir tada, kai Todo automobilis seniai buvo dingęs iš akių, o tūtavo svetimi automobiliai.

Atsidūriau vienatvės narve.

◈

Papasakojau ponui Raitui apie savo skelbimėlius koledže, bet apie Todą neužsiminiau.

– Gal nupirkti mudviem pyragaičių? – klausia jis.

Aš apstulbstu.

– Būtų malonu.

„Malonu“ – rytoj turėčiau atsinešti žodyną. Įdomu, jis pasiūlė iš geros širdies ar išalko? O gal tai romantiškas pasiūlymas – senamadiška arbatėlė dviese. Nustembu suvokusi, kaip trokštu, kad būtų pastarasis atvejis.

Jam išėjus paskambinu Todui į darbą. Atsiliepia sekretorė, bet mano balso neatpažįsta, matyt, aš vėl kalbu su anglišku akcentu. Ji sujungia mane su Todu. Mums vis dar sunku bendrauti, nors jau truputį lengviau. Ruošiamės parduoti butą ir apie tai kalbamės. Paskui jis staiga pakeičia temą.

– Mačiau tave per žinias, – sako. – Tu sveika?

– Taip. Gyva ir sveika, ačiū.

– Ketinau atsiprašyti.

– Tau nėra dėl ko. Iš tikrųjų aš...

– Žinoma, turėčiau atsiprašyti. Tu buvai teisi dėl sesers iš pat pradžių.

Stoja tyla, kurią nutraukiu aš:

– Ruošiesi gyventi drauge su Karena?

– Taip, – atsako jis šiek tiek padelsęs. – Be abejo, kol butas bus parduotas, aš tebemokėsiu savąją ipotekos dalį.

Karena – jo nauja meilužė. Nuo tada, kai Todas apie ją pasakė, mane nebe taip graužia sąžinė, nes jis gana greitai susirado kitą.

– Maniau, neprieštarausi, – sako Todas, ir man atrodo, kad jis norėtų, jog prieštaraučiau. Balsas dirbtinai linksmas. – Šiek tiek panašu į mudviejų santykius, tik apverstus aukštyn kojomis.

Neįsivaizduoju, ką jam atsakyti.

– Juk visada vienas myli labiau, – nerūpestingai išpyškina Todas, bet aš jau išmokau jį suprasti teisingai. Bijau, kad nepridurtų: „Mielai daugiau, nei gaunu, duočiau.“

Atsisveikiname.

Juk priminiau tau, kad studijavau literatūrą. Mokėjau begalę tinkamų citatų, bet jos visada pabrėždavo mano gyvenimo nevisavertiškumą, užuot jį literatūriškai sutaurinusios.

Grįžta ponas Raitas su pyragaičiais ir arbata, mes padarome penkių minučių pertrauką ir kalbamės apie nereikšmingas smulkmenas: per šiltus šiam metų laikui orus, svogūnines gėles Šventojo Jokūbo parke, tavo sode dygstančius bijūnus. Arbatėlė devyniolikto amžiaus supratimu saugiai romantiška, nors abejoju, ar Džeinės Osten herojės gerdavo arbatą iš plastikinių puodelių ir valgydavo pyragaičius iš permatomų plastikinių dėžučių.

Tikiuosi, jis neužsigavo, kad sublogavau ir nebaigiau valgyti pyragaičio.

Po arbatėlės mudu peržvelgiame porą puslapių mano parodymų, ponas Raitas dar kartą patikrina vieną kitą vietą, paskui pasiūlo šiandien darbą baigti. Jis turi pasilikti ir sutvarkyti keletą dokumentų, bet vis tiek palydi mane iki lifto. Einame ilgu koridoriumi pro tuščius neapšviestus kabinetus ir man atrodo, lyg ponas Raitas lydėtų mane prie mano buto durų. Jis palaukia, kol lifto durys atsidaro ir aš laimingai atsiduriu jame.

Išeinu iš Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinės ir plumpinu susitikti su Kasia. Už bilietus į velnio ratą „Londono akis“ paklosiu dviejų dienų algą, bet jai pažadėjau. Aš išvargusi, kojos ir rankos apsunkusios, kaip nesavos, tetrokštu eiti namo ir virsti į lovą. Pamačiusi begalines eiles, pasipiktinu „Londono akimi“, pavertusia sostinę miestu kiklopu.

Į akis krinta Kasia, mojanti man eilės priekyje. Matyt, stovėjo kelias valandas. Žmonės dirsčioja į ją, ko gero, būgštaudami, kad ji nepradėtų gimdyti velnio rato kapsulėje.

Prieinu prie jos, ir po dešimties minučių įlipame į kapsulę.

Stiklo kabinai kylant po mumis išsiskleidžia Londonas, ir mano nuotaika pasitaiso, nebesijaučiu nei ligota, nei pavargusi. Man topteli, kad, nors nesu stiprios sveikatos, šiandien nenualpau, turbūt tai geras ženklas. Gal pradėti puoselėti viltį, jog ištvėriau ir nenukentėjau, kad viskas bus gerai.

Rodau Kasiai įvairias žymenybes, prašau žmonių pietinėje kapsulės pusėje pasislinkti, kad ji pamatytų Didįjį Beną, Batersio elektrinę, Bendruomenių rūmus, Vestminsterio tiltą. Mojuodama ranka, atskleisdama Londono grožį Kasiai, nustembu – ne tik išdidi, kad tai mano gimtasis miestas, bet ir kad „mano“. Aš buvau pasirinkusi Niujorką, miestą anapus vandenyno, bet jaučiu – mano vieta čia.

14

Pirmadienis

Šį rytą pabudau kvailai anksti. Man ant kojų murkia kailinė pagalvėlė – Dručkė (anksčiau niekaip nesupratau, kodėl priglaudei valkatą). Ponas Raitas pasakė, kad šiandien kalbėsime apie tavo laidotuves, pusę šešių prarandu viltį užmigti ir einu į tavo darželį. Pirmiau turiu įsigalvoti, įsitikinti, kad prisimenu svarbiausius dalykus, bet mintys išlaksto, kai bandau susikaupti ir pamąstyti apie praeitį. Žiūriu į lapus ir pumpurus, apkibusius šakeles, kurias dar neseniai laikiau negyvomis. Vienas augalas – ʽConstance Spryʼ rožė – vis dėlto žuvo, apšlapinta lapės, vietoj jos pasodinau ʽCardinal de Richelieuʼ. Jos apsiusioti nė viena lapė nedrįs.

Pajuntu ant pečių paltą ir matau, kaip į lovą šliurina mieguista Kasia. Tavo chalatas jai ant pilvo nebesueina. Beliko trys dienos iki gimdymo. Ji prašė, kad būčiau šalia, kai gimdys, kad būčiau jos „daulė“ (pernelyg įmantrus mano pareigų pavadinimas, juolab kad nelabai nutuokiu, ką reikės daryti). Tu nevartojai šio žodžio, prašydama būti šalia, kai gimdysi Ksavjė, tiesiog paprašei būti su tavim. Turbūt pamanei, kad šis žodis man nepatiktų. (Tu neklydai.) O gal man nereikėjo jokio pavadinimo, kai būdavau su tavim. Aš tavo sesuo. Ir Ksavjė teta. Tiek pakanka.

Gal manai, kad Kasia suteikė man dar vieną progą, nes tave apvyliau? Taip pamanyti lengva, bet tai netiesa. Nėra ji ir vaikštantis, kalbantis prozakas. Bet ji privertė mane pažvelgti į ateitį. Prisimeni Todo žodžius: „Reikia gyventi toliau“? Bet, negalėdama grįžti į laiką, kai buvai dar gyva, norėjau jį sustabdyti, žengti toliau atrodė savanaudiška. Bet Kasios vis didėjantis kūdikis (mergytė, ji sužinojo) akivaizdžiai primena, kad gyvenimas nesibaigė, jis – „memento mori“ priešybė. Nežinau, ar yra toks dalykas, kaip „memento vitae“11.

Eimjesas buvo teisus, rytinis choras čia tiesiog rėžia ausį. Paukščiai gieda iš visos gerklės jau valandą. Prisiminusi jo nusakytą eilės tvarką manau, kad dabar čiulba vieversiai. Klausydamasi turbūt vieversio giesmelės, panašios į Bacho preliudus, šiek tiek nustebusi ir – keista – nusiraminusi, galvoju apie tavo laidotuves.

◈

Išvakarėse nakvojau Mažajame Hadstone, savo senajame kambaryje. Daug metų nebemiegu viengulėje lovoje, ir paaiškėjo, kad jos siaurumas, standžiai apkamšyta paklodė ir sunki pūkinė antklodė ramina. Atsikėliau pusę šešių, tačiau nulipusi jau radau mamą virtuvėje. Ant stalo stovėjo du puodeliai kavos. Vieną ji padavė man.

– Būčiau atnešusi tau į kambarį, bet nenorėjau žadinti. – Dar negurkštelėjusi supratau, kad kava atvėsusi. Lauke buvo tamsu, pliaupė lietus. Mama išsiblaškiusi atitraukė užuolaidas, lyg pro langą galėtų ką nors pamatyti, bet buvo tamsu, ir ji išvydo tik savo atspindį. – Numirėlis būna tokio amžiaus, kokio jį prisimeni, tiesa? – paklausė ji. Kol laužiau galvą, ką atsakyti, kalbėjo toliau: – Tu turbūt galvoji apie suaugusią Tesę, nes judvi buvote artimos. O aš pabudusi prisiminiau trejų metų mergytę balerinos sijonėliu, kurį jai nupirkau „Woolworthʼs“, ir policininko šalmu. Vietoj burtų lazdelės ji pačiupo medinį šaukštą. Vakar autobuse įsivaizdavau, kaip laikau ant rankų dviejų dienų amžiaus Tesę. Jaučiau jos šilumą. Prisiminiau visus pirščiukus, suėmusius mano pirštą, tokius mažus, kad jie nesusisiekė. Prisiminiau jos galvos formą, sprandą, kurį glostydavau, kol užmigdavo. Prisiminiau jos kvapą. Ji kvepėdavo nekaltybe. O kartais jai trylika, ir ji tokia graži, kad man neramu kaskart, kai į ją žvilgteli koks vyriškis. Visos tos Tesės yra mano duktė.

Be penkių vienuoliktą išėjome į bažnyčią, vėjas čaižė šaltu lietumi per veidą ir kojas, juodas mamos sijonas prilipo prie šlapių šlaunų, juodi mano batai apsitaškė purvu. Bet aš džiaugiausi, kad lyja ir vėjuota, „pūsk, vėjau, kad žandai tau plyštų“; taip, žinau, čia ne prakeikta viržynė, o Mažasis Hadstonas ketvirtadienio rytą su dviem eilėm išsirikiavusiais automobiliais pakeliui į bažnyčią.

Žvarbiame lietuje prie bažnyčios stovėjo per šimtą žmonių, vieni su skėčiais, kiti tik gobtuvus užsismaukę. Valandėlę maniau, kad bažnyčia dar neatidaryta, paskui supratau, kad žmonių tiek, jog šie nebetilpo. Minioje pastebėjau detektyvą seržantą Finborą šalia policininkės Vernon, bet dauguma veidų susiliejo nuo lietaus ir ašarų.

Žiūrėdama į minią prie bažnyčios, galvojau apie žmones viduje, vaizduodamasi kiekvieno jų prisiminimus apie tave – tavo balsą, tavo veidą, tavo juoką, tavo poelgius ir tavo žodžius; iš šių nuotrupų susidarytų aiškus tavo paveikslas, drauge mes tave suturėtume visą.

Prie vartų į kapines šalia bažnyčios mus pasitiko tėvas Piteris, pridengė mus skėčiu. Pasakė susodinęs dalį žmonių viršuje prie vargonų ir gavęs daugiau kėdžių, bet dabar net stovėti nebėra kur. Per kapines jis palydėjo mus prie bažnyčios durų.

Eidama su tėvu Piteriu, mačiau kapinėse vienišo vyriškio nugarą – plika galva ir permirkę drabužiai. Jis susikūprinęs stovėjo prie duobės, laukiančios tavo karsto. Tėtis. Šitiek metų mes jo laukėme, jis neatvažiavo, o dabar pats laukia tavęs.

Ėmė skambinti varpai. Nėra klaikesnio garso. Nei gyvybės takto, nei žmogiško ritmo, tik metaliniai netekties dūžiai. Reikia eiti į bažnyčią. Neįmanoma ir siaubinga, lyg lipčiau pro langą ant dangoraižio stogo. Matyt, mamai irgi taip atrodė. Tas vienas žingsnis neišvengiamai ves prie pažliugusios duobės, kurion bus paguldytas tavo kūnas. Pajutau, kaip kažkas mane apkabina, ir pamačiau tėtį. Kita ranka jis prilaikė mamą ir įvedė mus į bažnyčią. Mamos virpulį, pamačius tavo karstą, pajutau per tėčio kūną. Jis nepaleido mūsų, kol ėjome begaline nava prie altoriaus, kur buvo mūsų vietos. Paskui atsisėdo, laikydamas mums už rankų. Kaip gyva nebuvau niekam tokia dėkinga už prisilietimą.

Vieną akimirką atsisukau, pažvelgiau į sausakimšą bažnyčią, į žmones lietuje už durų, ir man dingtelėjo, kad galbūt tarp mūsų yra žudikas.

Mama užpirko gedulingas mišias ir visas įmanomas apeigas, ir aš džiaugiausi, kad kuo ilgiau nereikės tavęs užkasti. Tau niekada nepatiko pamokslai, bet tėvo Piterio pasakytas būtų sujaudinęs. Išvakarėse buvo Valentino diena, gal todėl jis kalbėjo apie nelaimingą meilę. Prisimenu jo žodžius, nors ne visai tiksliai:

– Kai sakau „nelaiminga meilė“, dauguma jūsų turbūt galvoja apie vyro ir moters meilę, bet yra daug kitų nelaimingos ar nelabai laimingos meilės rūšių. Pikta paauglė gali nemylėti motinos taip, kaip motina myli ją; mušeika tėvas abejingas nekaltai ir nuoširdžiai savo mažo vaiko meilei. Bet didžiausia nelaiminga meilė yra sielvartas. Kad ir kaip stipriai, kad ir kaip ilgai mylėtume mirusįjį, jis niekada nebegalės mylėti mūsų. Bent taip atrodo...

Po mišių bažnyčioje išėjome tavęs užkasti.

Negailestingas lietus pavertė baltą apsnigtą kapinių žemę purvynu.

– Mes patikėjome savo seserį Tesę ir mažąjį Ksavjė Dievo gailestingumui, – pradėjo laidotuvių apeigas tėvas Piteris, – o dabar atiduodame jų kūnus žemei: iš žemės į žemę, iš pelenų į pelenus, iš dulkių į dulkes: su tvirta ir tikra prisikėlimo amžinam gyvenimui viltimi.

Prisiminiau Leo laidotuves ir tavo ranką savo delne. Man buvo vienuolika, tau šešeri, tavo rankutė švelni ir maža. Kai kunigas pasakė „su tvirta ir tikra prisikėlimo amžinam gyvenimui viltimi“, tu atsisukai į mane. Man nereikia paguodžiančios prisikėlimo amžinam gyvenimui vilties, man reikia tvirtumo ir tikro prisikėlimo, Bea.

Per tavo laidotuves aš irgi troškau tvirtumo ir tikrumo. Bet net Bažnyčia teikia tik viltį, o ne pažadą, kad žmogaus gyvenimo pabaiga – amžina laimė.

Į žemėje išdraskytą žaizdą buvo nuleistas tavo karstas. Žiūrėjau, kaip per jį brūkši nukirstos žolės šaknys. Gilyn gilyn. Ir būčiau nieko nepagailėjusi, kad galėčiau dar kartą palaikyti tau už rankos, nieko nieko, tik vieną kartelį, tik akimirką. Nieko.

Į tavo karstą barbeno lietus, tekšt tekšt. Tekšt tekšt, tekšt tekšt, girdžiu lietaus lašus, man penkeri, aš dainuoju tau, naujagimei.

Tavo karstas pasiekė baisiosios duobės dugną. Ir viena mano savasčių krito į purvyną pas tave, atsigulė šalia ir mirė.

Paskui į priekį žengė mama ir ištraukė iš palto kišenės medinį šaukštą. Atgniaužė pirštus, ir jis bilstelėjo ant tavo karsto dangčio. Tavo burtų lazdelė.

O aš įmečiau elektroninio pašto žinutes, pasirašytas „lol“. Vyresniosios sesers titulą. Ir pravardę „Bea“. Mūsų giminystę, kitiems nei didingą, nei svarbią. Smulkmenas. Mažmožius. Nerinkdavau žodžių iš makaronų raidelių, nes tau atiduodavau balsius, kad tu žodžių sudarytum daugiau. Tavo mėgstamiausia spalva buvo violetinė, bet paskui pasirinkai skaisčiai geltoną (Ochra, sako menininkai, Bea), o mano – oranžinė, kol sužinojau, kad rusvai pilka yra rafinuotesnė, ir tu mane erzindavai. Tu žinojai, kad pirmas porcelianinis gyvūnėlis, kurio užsigeidžiau, buvo katė (paskolinai man 50 pensų iš savo kišenpinigių, kad nusipirkčiau), ir kad kartą ištraukiau visus drabužius iš mokyklinio lagamino ir išmėčiau po kambarį – tai buvo vienintelis kartas, kai mane ištiko pykčio priepuolis. Prisiminiau, kad kai tau buvo penkeri, kiaurus metus kasnakt įsiropšdavai pas mane į lovą. Viską, kas mus siejo: stiprias seserystės šaknis, stiebus, lapus ir gražius švelnius žiedus, – atidaviau žemei sykiu su tavim. Ir likau stovėti ant duobės krašto taip sumažėjusi, lyg manęs nebebūtų.

Man buvo leista pasilikti tik ilgesį. Kas tai? Ašaros, graužiančios akis, skausmas, gniaužiantis gerklę, didesnė už mane tuštuma krūtinėje. Tai viskas, ką dabar turiu? Iš dvidešimt vienų meilės tau metų? Negi pojūtį, kad pasaulyje, mano pasaulyje, viskas gerai, nes tu esi jo pamatai, padėti vaikystėje ir sutvirtinti augant, pakeis niekas? Nieko siaubas. Nes dabar aš – niekieno sesuo.

Pamačiau, kaip tėvas pasėmė saują žemės, bet, ištiesęs ranką virš tavo karsto, negalėjo atgniaužti delno ir įsibruko ranką į kišenę, subėrė žemę ten, o ne ant tavęs. Jis žiūrėjo, kaip vietoj jo pirmą grumstą meta tėvas Piteris, paskui sugniužo, varstomas sopulio. Priėjau prie jo, paėmiau už žemėtos rankos, tarp mūsų minkštų delnų girgždėjo smėlis. Tėvas meiliai į mane pažvelgė. Ir savanaudžiai vis dėlto gali mylėti. Net įskaudinę ir apvylę. Turėčiau tai suprasti aiškiau už kitus.

Mama tylėjo, kai ant tavo karsto byrėjo žemė.

Sprogimas visatoje yra begarsis.

◈

Einu prie Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos pastato, o galvoje aidi nebylus mamos riksmas. Šiandien pirmadienis, visur minios žmonių. Įlipusi į pilnutėlį liftą, kaip paprastai imu nerimauti, kad įstrigsiu, mobilusis nebeveiks, Kasia, prasidėjus sąrėmiams, negalės man prisiskambinti. Ketvirtame aukšte iškart patikrinu žinutes, nieko. Patikrinu ir pranešimų gaviklį. Jo numerį žino tik Kasia. Taip, perlenkiau, bet, kaip konvertitės katalikės, mano atsivertimas ir rūpestingumas turi būti visiškai nepriekaištingas: rožinis ir smilkalai, pranešimų gaviklis ir atskiras telefono skambėjimo signalas tik jai. Nesu iš prigimties dėmesinga, bet pagaliau išmokau atidumo ir dabar negaliu elgtis atsainiai, nes rūpestis – irgi mano sielos makiažas. Taip, galbūt nerimas dėl Kasios – būdas bent kurį laiką galvoti apie gyvą žmogų. Man reikia „memento vitae“.

Įeinu į pono Raito kabinetą. Šį rytą jis man nesišypso, gal todėl, kad žino: šiandien turime pradėti nuo tavo laidotuvių; o gal savaitgalį man tik pasirodė, kad aš jam patraukli, arba mano pasakojimas beįsižiebiantį jausmą nuslopino. Vargu ar mano parodymai, kurių pagrindinė tema – žmogžudystė, skamba kaip meilės sonetas. Galvą guldau, Eimjeso paukščiai vienas kitam apie tokius dalykus nečiulba.

Jis užtraukė žaliuzes, kad į vidų neprasiskverbtų ryški pavasario saulė, blausi šviesa labiau tinka pasakoti apie tavo laidotuves. Šiandien stengsiuosi neužsiminti apie savo negalias, jau sakiau, kad neturiu teisės skųstis, nes tavo kūnas išduotas, nesugrąžinamai, ir guli po žeme.

Pasakoju ponui Raitui apie tavo laidotuves, apie įvykius, tik ne apie jausmus.

– Per Tesės laidotuves man paaiškėjo du nauji svarbūs dalykai, nors iš karto to neįsisąmoninau, – sakau praleisdama, kokią širdį dusinančią kančią jaučiau žiūrėdama, kaip tavo karstą paslepia žemė. – Pirma, suvokiau, kodėl Emilijus Kodis, jei jis nužudė Tesę, būtų turėjęs laukti, kol gims Ksavjė.

Ponas Raitas nenutuokia, kur suku, bet tu nutuoki.

– Žinojau, kad Emilijus turi motyvą, – kalbu toliau. – Romanas su Tese kėlė grėsmę jo santuokai ir karjerai. Tiesa, žmona jo nepaliko, bet jis nė neįtarė, kad ji daug ką nuspėja. Taigi jei žudikas jis, jei nužudė, gelbėdamas savo santuoką ir karjerą, kodėl to nepadarė iškart, kai Tesė atsisakė darytis abortą?

Ponas Raitas susidomėjęs linkteli.

– Be to, prisiminiau, kad po atpažinimo eksperimento Emilijus Kodis paskambino į policiją ir pranešė, kad Tesė pagimdė. Pamaniau, kad jis bus arba ją matęs, arba su ja kalbėjęsis po gimdymo. Emilijus jau pareiškė man oficialų ieškinį, taigi reikėjo elgtis atsargiai, kad jis neturėtų pagrindo skųstis. Paskambinau jam ir paklausiau, ar vis dar nori pasiimti Tesės portretus. Jis tebepyko ant manęs, bet paveikslų jam reikėjo.

◈

Tavo butui Emilijus buvo per didelis, užtvindė jį savo vyriškumu ir įtūžiu. Išvyniojo visus aktus – kad patikrintų, ar nesugadinau? Ar nepripiešiau figos lapelių? O gal dar kartą norėjo pažiūrėti į tavo kūną? Jo balsas iš pykčio skambėjo bjauriai.

– Nebuvo jokio reikalo pasakoti mano žmonai apie Tesę ir mukoviscidozę. Dabar ji darosi tyrimus, ar nėra nešiotoja, ir aš darausi.

– Ir elgiasi išmintingai. Jūs, be abejo, esate nešiotojas; antraip Ksavjė nebūtų susirgęs. Kad vaisius paveldėtų mukoviscidozę, nešiotojai turi būti abu tėvai.

– Žinau. Genetikos konsultantai įkalė mums į galvą. Bet gali būti, kad tėvas ne aš.

Apstulbau. Emilijus gūžtelėjo pečiais.

– Seksas jai nieko nereiškė. Galėjo turėti ir kitų meilužių.

– Būtų jums pasakiusi. Man irgi. Tesė niekada nemeluodavo.

Jis tylėjo, žinojo, kad tai tiesa.

– Jūs paskambinote į policiją pasakyti, kad ji pagimdė Ksavjė? – paklausiau.

– Maniau, tai mano pareiga.

Norėjau paprieštarauti. Jis nevykdydavo savo pareigų. Bet ne dėl to jį klausinėju.

– Vadinasi, Tesė jums pasakė, kad Ksavjė mirė?

Emilijus tylėjo.

– Paskambino ar susitikote?

Jis čiupo tavo portretus ir pasuko prie durų. Bet aš pastojau kelią.

– Tesė norėjo, kad pripažintumėte Ksavjė, tiesa?

– Pasistenkite tinkamai suvokti padėtį. Kai Tesė pasakė, kad laukiasi, aš aiškiai ir nedviprasmiškai išklojau, koks mano požiūris į kūdikį. Pasakiau, kad nei jai, nei kūdikiui niekaip nepadėsiu. Nepripažinsiu tėvystės. Ir ji dėl to nė kiek nesusijaudino. Net pasakė, kad jos kūdikiui bus geriau be manęs.

– Taip. O po Ksavjė mirties?

Jis padėjo paveikslus. Valandėlę maniau, kad pastums mane nuo kelio ir išeis. Bet jis teatrališkai pakėlė rankas nusileisdamas. Mostas buvo vaikiškas, todėl bjaurus.

– Jūs teisi. Pasiduodu. Ji grasino mane demaskuoti.

– Kitaip tariant, ji norėjo, kad pripažintumėte Ksavjė savo sūnumi?

– Tai vienas ir tas pats.

– Jos kūdikis mirė. Ji tenorėjo, kad tėvas jo nesigėdytų.

Emilijus, vis dar pakėlęs rankas, sugniaužė kumščius, ir aš pamaniau, kad man trenks. Paskui rankos nusviro prie šonų.

– Verčiau apklauskite vaikinuką, amžinai sekiojantį paskui ją su fotoaparatu. Jis kraustėsi dėl jos iš proto. Ir buvo velniškai pavydus.

◈

– Aš žinojau, kad Tesė nieko nebūtų prašiusi Emilijaus pripažinti sūnaus, jei Ksavjė būtų gyvenęs, – sakau. – Bet po Ksavjė mirties toks išsižadėjimas jai būtų buvęs nepakeliamas.

Tėtis, kurį stebėjau prie tavo kapo, išpirko savo kaltę. Kai reikėjo – kai tavo lavonas buvo atiduodamas šaltai drėgnai žemei, jis prisipažino esąs tavo tėvas. Mirusio vaiko atsisakyti negalima.

Ponas Raitas valandėlę lukteli.

– Patikėjote jo žodžiais dėl Saimono? – pagaliau užduoda kitą klausimą.

– Įtariau tiek jį, tiek Saimoną, bet jokių akivaizdžių įrodymų neturėjau; nežinojau nieko, kas priverstų policiją suabejoti savižudybės versija.

Pasakojau ponui Raitui apie pokalbį su Emilijumi, lyg būčiau detektyvė, nors man buvo svarbiausia, kad esu tavo sesuo. Turiu tai pasakyti ir ponui Raitui, o gal ir jam tai svarbu. Man nesmagu ir gėda, bet nebegaliu būti kukli ir drovi. Teks kliautis jo nuomone apie mane. Pasakoju toliau.

◈

Emilijus stovėjo prie atdarų lauko durų suprakaitavusiu iš pykčio veidu, laikydamas tavo aktus.

– Jūs nesuprantate, tiesa? Mane su Tese siejo tik seksas, nuostabus seksas, bet daugiau nieko. Tesė tai suprato.

– Nemanote, kad tokia jauna mergina kaip Tesė ieškojo tėvo pakaitalo?

Kaip tik taip aš maniau, nors tu ir neigdavai.

– Ne. Nemanau.

– Nemanote, kad ji ieškojo kai ko daugiau – ne tik sekso, nes jos tėvas paliko šeimą, o jūs buvote jos dėstytojas?

– Ne. Nemanau.

– Norėčiau ir aš tuo tikėti, kitaip ji būtų labai nusivylusi.

Džiaugiausi, kad galop išdrožiau tai jam į akis.

– O gal jai buvo malonu laužyti taisykles, – tarė jis. – Aš buvau nepasiekiamas, galbūt tai ją traukė. – Balsas skambėjo beveik koketiškai. – Uždraustas vaisius visada saldesnis.

Aš tylėjau, jis prisislinko arčiau. Per arti.

– Bet jums nepatinka seksas, tiesa?

Tebetylėjau, o jis spoksojo į mane ir laukė, ką darysiu.

– Tesė sakė, kad seksas jums – tik užmokestis už santykių patvarumą.

Jaučiau jo landų žvilgsnį.

– Ji sakė, kad susiradote nuobodų, bet patikimą darbą ir tokį pat sužadėtinį. – Emilijus bandė nuplėšti apsauginius mūsų seserystės sluoksnius. – Ji sakė, kad ramybę branginate labiau už laimę. – Pamatė, kad smūgis taiklus, ir trenkė dar vieną. – Kad jūs bijote gyvenimo.

Tu buvai teisi. Pati žinai. Būna žmonių, kurie plaukia mėlyna gyvenimo jūra beveik be audrų, bet man gyvenimas visada buvo kalnas – status ir pavojingas. Rodos, sakiau tau, kad kopiu į viršūnę, nes susiradau batus su kapliukais, atramų kojoms ir apsaugos virves: patikimą darbą ir patikimą vyriškį.

Emilijus tebespoksojo į mane tikėdamasis, kad pasijusiu išduota ir įžeista. Bet aš tik be galo susigraudinau. Ir pasijutau tau dar artimesnė. Nes tu pažinojai mane daug geriau, negu maniau – ir vis tiek mylėjai. Buvai geraširdė ir nesakei, kad supranti, kokia aš bailė, norėjai išsaugoti mano – vyresnės sesers – savigarbą. Gailiuosi, kad tau neprisipažinau. Supratau, kad, jei būčiau išdrįsusi atplėšti akis nuo klastingojo kalno šlaito, būčiau išvydusi tave skrendant danguje, nevaržomą abejonių ir nerimo, nesupainiotą apsaugos virvių.

Kurios prireikus galėtų išgelbėti.

Tikiuosi, manai, kad šiek tiek įsidrąsinau.

11 Atsimink gyvenimą (lot.).

15

Ponas Raitas išklausė mano pasakojimą apie pokalbį su Emilijumi, ir aš bandau suvokti, ar jo nuomonė apie mane pablogėjo. Atbruzda ponia Įsimylėjusi Sekretorė su kava ponui Raitui; ant porceliano puodelio uždėta lėkštutė trapių sausainėlių su šokolado gabaliukais, šokoladas tirpsta ir varva ant balto porceliano. Aš gaunu plastikinį puodelį be sausainių. Ponas Raitas truputį sutrinka dėl tokios nelygybės. Jis palaukia, kol ji išeis, ir padeda vieną sausainėlį šalia mano puodelio.

– Sakėte, per laidotuves jums paaiškėjo du nauji dalykai?

Dalykai? Aš tikrai taip pasakiau? Kartais klausausi savo kalbos, ir valandėlę šis absurdas gresia paversti mano gyvenimą farsu.

– Pulkininkas Garstyčia virtuvėje su žvakide.

– Bea, kokia tu kvaila. Profesorius Slyva bibliotekoje su virve!12

Ponas Raitas laukia.

– Taip. Antras susijęs su profesoriumi Rozenu.

Nors daugumą žmonių per tavo laidotuves mačiau kaip miglą, užtrauktą sielvarto ir lietaus, akys užkliuvo už profesoriaus Rozeno; gal todėl, kad jo veidas buvo pažįstamas iš televizijos. Jis stovėjo tarp žmonių, netilpusių bažnyčioje, laikydamas patikimą skėtį su angomis, mokslininko skėtį, praleidžiantį vėją, o kitų gedėtojų skėčius vėjas išvertė į antrą pusę. Vėliau jis priėjo prie manęs ir nerangiai atkišo ranką, bet tuoj pat nuleido, lyg būtų susidrovėjęs.

– Alfredas Rozenas. Norėjau atsiprašyti dėl elektroninio pašto žinutės, kurią jums išsiuntė sekretorė. Tai buvo beširdiška. – Jo akiniai buvo aprasoję, ir jis nosine juos nušluostė. – Išsiunčiau jums elektroniniu paštu savo adresą ir telefonus, jei norėtumėte manęs ko nors pasiteirauti. Mielai atsakyčiau į visus jūsų klausimus. – Jis kalbėjo oficialiai ir buvo įsitempęs, tiek pastebėjau, bet tik tiek, nes mano mintys buvo su tavim.

◈

– Praėjus maždaug savaitei po laidotuvių, aš paskambinau profesoriui Rozenui jo duotu numeriu. – Nutylėsiu jausmų sąmyšį po tavo laidotuvių. Nepajėgiau blaiviai mąstyti, negalėjau valgyti ir beveik nekalbėjau. Gyvai sutratu, stengdamasi atsikratyti to laiko prisiminimų: – Jis pasakė, kad išvažiuoja skaityti paskaitų, ir pasiūlė susitikti prieš kelionę.

– Jūs jį įtarėte? – klausia ponas Raitas.

– Ne. Neturėjau pagrindo manyti, kad jis ar eksperimentas susiję su Tesės mirtimi. Tuo metu maniau, kad užmokestis moterims nieko neįrodo, kaip sakė ligoninės personalas, bet profesoriaus tiesiai apie tai nepaklausiau, nors norėjau.

Man atrodė, kad privalau viskuo abejoti, visus įtarinėti. Negalėjau sau leisti vienos versijos prabangos, reikėjo tirti visas, kol pagaliau, jas išpainiojusi, labirinto viduryje rasiu tavo žudiką.

– Susitarėme susitikti dešimtą valandą, bet „Chrom-Med“ nuo pusės dešimtos rengia informacinius seminarus, taigi užsisakiau vietą.

Ponas Raitas, regis, nustebo.

– Primena branduolinę pramonę ankstesniais laikais, – sakau aš. – Noras parodyti, kaip visa atvira ir nekalta. „Atvažiuokite į Selafildą13* paiškylauti!“ Turbūt maždaug įsivaizduojate.

Ponas Raitas šypsosi, bet atsitiko keistas dalykas: akimirką man pasivaideno, kad kalbu tavo žodžiais.

◈

Rytinės spūsties valanda, metro perpildytas. Priplota prie kitų keleivių, persigandusi prisiminiau koledžo skelbimų lentoje prismeigtus raštelius, kuriuose prašiau tavo draugų su manim susitikti. Per maišatį po tavo laidotuvių buvau juos pamiršusi. Šiandien dvyliktą valandą. Dėl šio susitikimo nuogąstavau daug labiau, negu dėl susitikimo su profesoriumi Rozenu.

Prieš pat pusę dešimt atsiradau prie „Chrom-Med“ būstinės – dešimties aukštų stiklinio pastato, permatomi liftai iš lauko kilo į viršų it burbulai putojančiame mineraliniame vandenyje. Visą pastatą juosė violetiniai ir mėlyni elektros vamzdeliai, kuriais kaip strėlės lakstė ugnelės; lyg norėta įrodyti: „Mokslinė fantastika tampa mokslo pažanga ir tikrove.“

Žėrinčios svajonės vaizdą gadino kokių dešimties demonstrantų pulkelis su plakatais. Viename buvo parašyta: NE – DIZAINERINIAMS KŪDIKIAMS! Kitame: NESIKIŠKITE Į DIEVO DARBĄ! Niekas neskandavo, apsiblausę dalyviai žiovavo, lyg dar nebūtų pasimankštinę. Pamaniau, siekia pakliūti į televiziją, nors per kelias pastarąsias savaites įvykių nušviečiama mažiau, televizijos rodo anksčiau nufilmuotus reportažus. Gal jie susirinko, nes šiandien pirma diena per daugelį savaičių be sniego, šlapdribos ar lietaus.

Artindamasi išgirdau su žurnalistu kalbant vieną demonstrantę, į įvairias kūno vietas prisivėrusią auskarų ir piktai pašiauštais plaukais.

– ...ir tik turtuoliai įpirks genus, kad jų vaikai būtų protingesni, gražesni ir tvirtesni. Tik turtuoliai įpirks genus, kad jų vaikai būtų apsaugoti nuo vėžio ar infarkto.

Žurnalistas laikė diktofoną, bet jam aiškiai buvo nuobodu, nors pasišiaušusi demonstrantė nesutrikusi tūžmingai varė:

– Galų gale bus genetiškai sukurta superklasė. Apie mišrias santuokas negalės būti nė kalbos. Kas norės negražaus, silpno, kvailo ir ligoto sutuoktinio? Po kelių kartų atsiras dviejų rūšių žmonės. Su gerais ir su blogais genais.

Priėjau prie pasišiaušėlės.

– Ar kada nors matėte žmogų, sergantį mukoviscidoze? Ar raumenų distrofija? Ar Hantingtono liga? – paklausiau.

Pasišiaušėlė perbedė mane akimis suirzusi, kad pertraukiau jos kalbą.

– Jūs nežinote, ką reiškia sirgti mukoviscidoze, suprasti, kad merdi, skęsti savo gleivėse. Jūs nieko apie tai nežinote, tiesa?

Ji atsitraukė.

– Jums pasisekė, – surikau įkandin. – Gamta pasirūpino, kad jūsų genai būtų sveiki.

Ir įėjau į vidų.

Pasakiau savo pavardę prie grotelių ant durų ir jos suzvimbusios atsivėrė. Registratūroje užsirašiau ir parodžiau pasą. Fotoaparatas prie rašomojo stalo automatiškai nufotografavo mane tapatybės kortelei, tada jau buvau įleista. Nebuvau tikra, ko ieško aparatai, bet jie buvo daug sudėtingesni nei oro uoste. Paskui į seminarų salę su milžinišku ekranu buvo įleista penkiolika žmonių, ir mus pasveikino jauna moteris Nensė, žvitri mūsų dėstytoja.

Po genetikos pradmenų pamokėlės Žvitruolė Nensė parodė mums trumpą filmuką apie peles, kurioms dar gemalams buvo įterptas medūzos genas. Filme užgeso šviesa, ir staiga pelės suspindėjo žaliai. Visi suaikčiojo, mačiau, kad, be manęs, nedžiūgauja tik vienas žmogus, vidutinio amžiaus vyriškis žila arklio uodega.

Žvitruolė Nensė parodė kitą filmuką apie peliukus ir peles labirinte.

– Čia Einšteinas su draugais, – susižavėjusi tratėjo ji. – Šios mažiukės gavo po papildomą geną, kuriame užkoduota atmintis, ir yra daug protingesnės.

Filme „Einšteinas su draugais“ pelės kelią labirinte susirasdavo svaiginamu greičiu, palyginti su bukesnių, genetiškai nemodifikuotų pelių klaidžiojimais.

– Ar šis intelekto genas perduodamas palikuonims? – karingai paklausė vyriškis su žila arklio uodega.

– Norite sužinoti, ar jis paveldimas? – nusišypsojo mums Nensė ir atsisuko į Arklio Uodegą. – Taip. Pirmos pelės buvo genetiškai modifikuotos beveik prieš dešimt metų. Jos buvo šių mažylių propropro... – na, man nusibos kartoti „pro...“ – prosenelės. Šis intelekto genas perduotas daugybei kartų.

Arklio Uodegos laikysena ir tonas buvo kovingi.

– Kada pradėsite daryti eksperimentus su žmonėmis? Tada piniguose vartysitės, tiesa?

Žvitruolė Nensė nė nemirktelėjo.

– Žmonių genetinį tobulinimą draudžia įstatymas. Galima gydyti tik ligas.

– Bet kai tik nebedraus, jūs nesnausite, taip?

– Mokslininkai stengiasi turtinti žinias, jie ne pabaisos ir ne verteivos, – atsakė Žvitruolė Nensė. Gal turėjo korteles su atsakymais į tokius klausimus.

– Ir jūs siūlysite savo akcijų vertybinių popierių rinkoje? – neatlyžo vyriškis.

– Kalbėti apie finansinius bendrovės reikalus – ne mano darbas.

– Bet jūs turite akcijų? Kiekvienas darbuotojas turi akcijų, taip?

– Jau sakiau...

– Vadinasi, nesėkmes nuslėptumėte, – pertraukė jis. – Nesiryžtumėte paviešinti?

Žvitruolė Nensė atsakė maloniai, bet po jos lininiu kostiumėliu pajutau plieną.

– Galiu patikinti, kad nieko neslepiame. Ir jokių, anot jūsų, nesėkmių nebuvo.

Ji paspaudė mygtuką ir parodė dar vieną filmuką apie peles narve, į kurį mokslo darbuotojas buvo paslaugiai įkišęs liniuotę. Kokios pelės didelės – suvokei ne tiek žiūrėdamas į liniuotę, kiek lygindamas jas su mokslininko ranka. Jos buvo milžiniškos.

– Įterpėme pelėms geną, skatinantį raumenų augimą, – žavėjosi Žvitruolė Nensė. – Bet šis genas padarė ir kitą stulbinamą poveikį. Pelės buvo ne tik daug didesnės, bet ir romesnės. Tikėjomės Arnoldo Švarcnegerio, o turime labai raumeningą Bembį.

Visas būrelis, išskyrus mane ir Arklio Uodegą, vėl nusijuokė. Lyg tramdydama savo linksmybę, Žvitruolė Nensė pridūrė:

– Tačiau šis eksperimentas atskleidė rimtą dalyką. Jis rodo, kad tame pačiame gene gali būti užkoduoti du visai skirtingi ir nesusiję požymiai.

Kaip tik todėl aš ir jaudinausi. Vadinasi, rūpinausi ne be reikalo.

Žvitruolė Nensė išvedė mūsų grupę iš seminarų salės, ir aš pamačiau apsaugininką, kažką sakantį vyriškiui su arklio uodega. Juodu ginčijosi, bet aš negirdėjau dėl ko; paskui Arklio Uodega buvo ryžtingai išvestas.

Mes nuėjome į kitą pusę ir atsidūrėme didžiulėje salėje, skirtoje vien mukoviscidozės tyrimams. Išgydytų kūdikių nuotraukos, viso pasaulio laikraščių antraštės. Žvitruolė Nensė paknopstomis papasakojo mums apie mukoviscidozę, didžiuliame ekrane už jos išryškėjo mažo ligoniuko nuotrauka. Visas būrelis įsispoksojo į jį, bet aš žiūrėjau į Žvitruolę Nensę iš užsidegimo paraudusiais skruostais. Ji suokė:

– Mukoviscidozės gydymo istorija prasidėjo 1989 metais, kai tarptautinė mokslininkų grupė atrado ydingą geną, sukeliantį šią ligą. Atrodo lengva, bet neužmirškite, kad kiekvienoje žmogaus organizmo ląstelėje yra po keturiasdešimt šešias chromosomas, o kiekvienoje chromosomoje – po trisdešimt tūkstančių genų. Rasti tą vienintelį geną – fantastiškas laimėjimas. Ir prasidėjo vaisto paieškos!

Jos žodžiai skambėjo lyg įžanga į „Žvaigždžių karų“ filmą.

– Mokslininkai nustatė, – su įkarščiu tratėjo ji, – kad mutavęs mukoviscidozės genas gamina per daug druskos ir per maža vandens plaučių ir žarnyno ląstelėse, todėl susidaro klampios gleivės.

Ji atsisuko į ekraną, kuriame vaikas iš paskutiniųjų stengėsi kvėpuoti, ir jos balsas virptelėjo. Turbūt virpteli kaskart, kai rodo šį filmą.

– Reikėjo rasti būdą įterpti sveiką geną į ligonio organizmą, – pasakojo Nensė. – Galima panaudoti virusą, bet šis būdas turi trūkumų. Su juo susiję tam tikri pavojai, be to, poveikis dažnai neilgalaikis. Paskui profesorius Rozenas, finansuojamas „Chrom-Med“, sukūrė dirbtinę chromosomą. Ir visiškai naują nepavojingą būdą, kaip įterpti sveiką geną į organizmą.

– Sakote, į kiekvieną organizmo ląstelę įterpiama po papildomą chromosomą? – prabilo susirūpinęs jaunuolis, vilkintis Oksfordo universiteto treningu.

– Taip, – svajingai atsakė Žvitruolė Nensė. – Kiekviena išgydytų pacientų organizmo ląstelė turės po keturiasdešimt septynias, o ne po keturiasdešimt šešias chromosomas. Bet tai mikrochromosoma ir...

Jis pertraukė ją, ir visas būrelis įsitempė. Negi šis vaikinas pakeis nemandagųjį vyriškį – Arklio Uodegą?

– Ar ši papildoma chromosoma paveldima? – paklausė jis.

– Taip, ji bus perduota būsimoms kartoms.

– Ar jums tai nekelia nerimo?

– Tiesą pasakius, ne. – Žvitruolė Nensė nusišypsojo.

Jos neužgaulus atsakymas, rodos, išsklaidė visą vaikino priešiškumą. O gal jis tiesiog nebekrito į akis, nes Nensė pritemdė šviesas.

Milžiniškame ekrane prasidėjo filmas: dviguba DNR spiralė, sprogdinama milijonus kartų. Su kitais trylika žmonių pamačiau du išryškintus mukoviscidozės genus. O paskui stebėjau, kaip mutavusius genus – neįtikėtina – pakeičia sveiki.

Žiūrėti į mokslinio atradimo stebuklą, plečiantį tikrovės ribas, yra nuostabu. Lyg būtum šalia Heršelio tą akimirką, kai jis atrado naują planetą, ar Kolumbo, kai jis išvydo Naująjį Pasaulį. Manai, perdedu. Aš savo akimis mačiau, kaip išgydoma mukoviscidozė, Tese. Mačiau, kaip galėjo būti perrašytas Leo mirties nuosprendis. Dabar jis būtų gyvas; galvojau apie tai, kai Nensė pasakojo apie telomerus, DNR lustus ir kamienines ląsteles; dabar jis būtų gyvas.

Ekrane pasirodė kūdikiai, išgydyti nuo mukoviscidozės, juos bučiavo dėkingos motinos ir droviai susijaudinę tėvai, o aš mąsčiau apie užaugusį berniuką; kuris gimtadienio proga gauna nebe „Action Man“ paveikslėlius, vaizduojančius Kovotojo žygius; kuris dabar būtų aukštesnis už mane.

Filmas baigėsi, ir aš supratau, kad buvau trumpam pamiršusi ar bent laikinai atidėjusi pastarojo mėnesio rūpesčius. Paskui prisiminiau, be abejo, prisiminiau, ir apsidžiaugiau, kad nėra priežasties genų terapiją sieti su tavo ar Ksavjė mirtimi. Troškau, kad mukoviscidozės išgydymas būtų mūsų Naujasis Pasaulis – ir jokių išlaidų, aukų ar niekšybių.

Maniau, kad filmas baigėsi, bet ekrane pasirodė profesorius Rozenas. Jis sakė kalbą, mano jau girdėtą internete ir skaitytą laikraščiuose, bet šįkart ji skambėjo kitaip.

– Dauguma žmonių nemano, kad mokslininkai aistringai dirba savo darbą. Jie tikėtųsi užsidegimo, jei kurtume muziką, tapytume paveikslus ar rašytume poeziją, bet mokslininkai... mes šalti, objektyvūs analitikai. Daugumai žmonių mokslininkas atrodo bejausmis, nors iš tikrųjų jis dirba gėrio labui. O tai turėtume daryti kaip tapytojai, muzikai ir poetai – veržliai, atsidavę ir aistringai.

Po dešimties minučių sekretorė palydėjo mane nuo registratūros į liftą burbulą ir juo į viršutinį aukštą, o ten mane pasveikino profesorius Rozenas. Jis atrodė kaip per televizorių ir tavo laidotuves: tie patys karikatūriški akiniai metaliniais rėmeliais, siauri pečiai, nerangus – patikimas mokslininkas. Padėkojau, kad atėjo į tavo laidotuves, jis linktelėjo, man pasirodė, atžarokai. Drauge nužingsniavome koridoriumi ir aš nutraukiau tylą.

– Mano brolis sirgo mukoviscidoze. Gaila, kad jūs nepasirodėte keleriais metais anksčiau.

Profesorius pasisuko, ir iš televizijos laidų prisiminiau, kaip nesmagiai jis jaučiasi giriamas. Pakeitė temą, ir man patiko jo kuklumas.

– Ar seminaras buvo informatyvus? – paklausė.

– Taip. Neįtikima. – Ketinau kalbėti toliau, bet jis mane nutraukė to net nesuprasdamas.

– Man didžiausią nerimą kelia pelės, turinčios didelį intelekto koeficientą. Buvau pakviestas dalyvauti pirmajame eksperimente. Jaunas mokslininkas iš Imperatoriškojo koledžo ieškojo itin gabių ir paprastų pelių skirtumų – kokie niekai. Tai buvo prieš daug metų.

– O pelės „Chrom-Med“ filme?

– Taip, bendrovė nusipirko eksperimentą, tiksliau – geną, nors naudos iš jo jokios. Laimė, žmonių genetinė inžinerija draudžiama. Antraip atsirastų tamsoje švytinčių individų ar milžinų, dainuojančių lopšines.

Pamaniau, kad paskutinį sakinį jis kur nors girdėjęs arba jau buvo sugalvojęs. Neatrodė sąmojinga.

– Bet mukoviscidozės gydymas – visai kas kita, – tariau.

Jis sustojo ir atsigręžė į mane.

– Taip. Negalima lyginti būdo sunkioms geno sukeliamoms ligoms, kad ir mukoviscidozei, gydyti ir žaidimo su genais dėl tariamo jų tobulinimo. Ar apsigimėlių cirko. Niekaip negalima lyginti.

Profesoriaus Rozeno žodžių smarkumas gąsdino, ir aš pirmą kartą suvokiau, kad jis pyksta.

Priėjome prie jo kabineto ir įžengėme į vidų.

Kambarys buvo didžiulis, trys sienos stiklinės, Londono panorama – kaip ir pridera tokiam pagyrūniškam pastatui. Tačiau profesoriaus rašomasis stalas buvo mažas, aptriušęs, ir aš įsivaizdavau, kaip jis paskui šeimininką iš studento kambario keliauja į vis didesnius kabinetus, kol galų pagalėj atsiduria čia, kur visai nedera prie aplinkos. Profesorius Rozenas uždarė duris.

– Norėjote manęs kai ko paklausti?

Valandėlę buvau pamiršusi visus įtarimus, tačiau kai prisiminiau, pasirodė juokinga klausinėti jį apie pinigus (jau sakiau, vargani trys šimtai svarų, o juk eksperimento išlaidos turbūt milžiniškos), pamačius filmus dar ir nemandagu. Bet manęs jau nebevaržė tinkamo elgesio taisyklės.

– Ar žinote, kodėl moterims, dalyvaujančioms eksperimente, buvo mokama? – paklausiau.

Profesorius Rozenas beveik nesureagavo.

– Sekretorės žinutė buvo beširdiška, bet tai tiesa. Nežinau, kas sumokėjo jūsų seseriai ar kam nors kitam, bet galiu patikinti, kad ne mes, niekas, susijęs su eksperimentu. Surinkau jame dalyvaujančių ligoninių etikos komitetų narių pavardes ir ataskaitas, pati pamatysite, kad niekam nesiūloma ir nemokama pinigų. Tai būtų nepadoru. – Jis padavė man pluoštą dokumentų. – Tiesą pasakius, jei kas ir turėtų mokėti, tai motinos mums, o ne atvirkščiai. Tėvai maldauja šio gydymo.

Stojo nesmagi tyla. Jis atsakė į mano klausimą, nors jo kabinete vargu ar praleidome tris minutes.

– Jūs vis dar dirbate Imperatoriškajame koledže? – paklausiau, kad laimėčiau laiko sugalvoti svarbesniems klausimams. Bet pataikiau į skaudžią vietą, iš laikysenos ir balso buvo aišku: priverčiau profesorių Rozeną gintis.

– Ne. Čia esu etatinis darbuotojas. Čia geresnės sąlygos. Galiu išvažiuoti skaityti paskaitų. – Išgirdau profesoriaus Rozeno balse kartėlį ir ėmiau spėlioti, iš kur jis.

– Turbūt neatsiginate pasiūlymų? – paklausiau vis dar iš mandagumo.

– Taip, tikrai. Susidomėjimas didžiulis. Pakvietė visi garsiausi Europos universitetai, o Amerikoje – visi aštuoni Gebenės lygos14 universitetai paprašė perskaityti pagrindinį pranešimą, keturi pasiūlė man garbės profesūrą. Rytoj išskrendu į Jungtines Valstijas skaityti paskaitų. Koks palengvėjimas daug valandų kalbėti su žmonėmis, kurie supranta bent kai kuriuos mano žodžius, nes šiaip dykai burną aušinu.

Žodžiai išsprūdo kaip džinas iš butelio, atskleisdami, kad aš visiškai nesupratau profesoriaus Rozeno. Jis troško šlovės, tačiau jos spinduliai turėjo sklisti iš prestižinių universitetų tribūnų, o ne televizijos. Jis norėjo liaupsių, bet iš sau lygių.

Aš sėdėjau tolokai nuo profesoriaus, bet jis atšlijo ir kalbėjo taip, lyg kabinetas būtų pilnutėlis.

– Elektroninio pašto žinutėje užsiminėte, kad jūsų sesers mirtis ir mano eksperimentas gali būti susiję.

Jis pasakė „mano eksperimentas“, ir prisiminiau, kad per televizorių pareiškė „mano chromosoma“. Anksčiau nesuvokiau, kaip glaudžiai ir asmeniškai jis susijęs su mukoviscidozės eksperimentu.

Profesorius Rozenas nusisuko. Žiūrėjo ne į mane, o į neryškų savo atspindį stiklinėje kabineto sienoje.

– Tai mano viso gyvenimo darbas – vaistų nuo mukoviscidozės paieškos. Atidaviau savo gyvenimą, viską, kas brangu: laiką, įsipareigojimus, energiją, net meilę, – šiam vienam reikalui. Padariau tai ne tam, kad kas nors nukentėtų.

– O dėl ko dirbote? – paklausiau.

– Mirdamas noriu žinoti, kad mano dėka pasaulis pasidarė geresnis. – Jis atsisuko į mane ir kalbėjo: – Tikiu, kad būsimos kartos patikės, jog mano laimėjimai atvertė naują puslapį žmonijos gyvenime priartindami laiką, kai galėsime sukurti visuomenę be ligų – bus išgydyta mukoviscidozė, Alzheimeris, motorinės neuronų ligos, vėžys. – Mane pribloškė aistra profesoriaus Rozeno balse. – Mes ne tik išnaikinsime jas, bet ir pasirūpinsime, kad tai paveldėtų būsimos kartos. Per milijonus evoliucijos metų nepavyko išgydyti paprasčiausios slogos, ką jau kalbėti apie sunkias ligas, o mes galime tai padaryti ir po kelių kartų jas tikriausiai išgydysime.

Kodėl jis mane taip gąsdino, kai kalbėjo apie ligas? Turbūt kiekvienas fanatikas, nesvarbu, kokiam reikalui atsidavęs, kelia norą atsitraukti. Prisiminiau jo kalbą, kurioje mokslininką jis prilygino dailininkui, muzikui ar rašytojui. Dabar tos sąsajos man kėlė nerimą – juk vietoj natų, žodžių ar dažų mokslininkas genetikas turi genus. Matyt, profesorius Rozenas pajuto, kad man nesmagu, bet priežastį suvokė netinkamai.

– Manote, perdedu, panele Heming? Mūsų genų fonde yra mano chromosoma. Man net viso gyvenimo neprireikė, kad nuveikčiau daugiau nei milijonas žmogaus evoliucijos metų.

Grąžinau laikiną tapatybės kortelę ir išėjau iš pastato. Demonstrantai tebestovėjo; dabar, atsigėrę iš termosų kavos, šurmuliavo garsiau. Tarp jų buvo ir vyriškis su arklio uodega. Įdomu, ar dažnai jis vaikšto į seminarus ir pykdo Žvitruolę Nensę. Turbūt dėl viešųjų ryšių jo neįsileisti negalima.

Jis pamatė mane ir priėjo.

– Žinote, kaip matuojamas pelių intelektas? – paklausė. – Ne tik labirintu.

Papurčiau galvą ir moviau nuo jo, bet jis neatstojo ir sekė įkandin.

– Jos uždaromos į kamerą ir gauna elektros smūgį. Kitą kartą atsidūrusios kameroje, pelės, kurių intelektas genetiškai patobulintas, išsigąsta. Intelekto koeficientas matuojamas baime.

Paspartinau žingsnį, bet jis vis tiek mane vijosi.

– Arba pelės įmetamos į tvenkinį su paslėpta pakyla. Aukšto intelekto pelės išmoksta susirasti pakylą.

Nuskubėjau prie metro stoties, stengdamasi susigrąžinti pakilią nuotaiką, kuri buvo apėmusi po filmuko apie išgydytą mukoviscidozę, bet profesorius Rozenas ir pelės mane sutrikdė. Intelekto koeficientas matuojamas baime – nėjo iš galvos žodžiai, nors ir stengiausi juos išdildyti.

◈

– Norėjau tikėti, kad mukoviscidozės eksperimentas visiškai teisėtas. Vijau mintis, kad jis gali būti kaip nors susijęs su Tesės nužudymu ar Ksavjė mirtimi. Bet apsilankymas „Chrom-Med“ išmušė mane iš vėžių.

– Dėl profesoriaus Rozeno? – klausia ponas Raitas.

– Iš dalies taip. Maniau, jis nemėgsta šlovės, nes televizijos laidoje jautėsi labai nesmagiai. Bet jis gyrėsi kelione ir paskaitomis, kurių pakviestas skaityti, pabrėžė, kad kviečiantys universitetai garsiausi pasaulyje. Supratau, kad buvau apie jį susidariusi visiškai klaidingą nuomonę.

– Jūs jį įtarėte?

– Jis man kėlė nepasitikėjimą. Pirmiau maniau, kad atėjo į Tesės laidotuves ir pasisiūlė atsakyti į mano klausimus iš užuojautos, bet po šio susitikimo suabejojau. Beveik visą gyvenimą profesorius Rozenas buvo laikomas moksliuku apkiautėliu, mokykloje – tikrai, ko gero, ir universitete. Ir staiga jis tapo metų įžymybe, o dėl savo chromosomos – ir ateities žmogumi. Pamaniau, kad jei eksperimentas nepavyko, jis nenorės rizikuoti naująja savo padėtimi.

Bet labiausiai man drumstė ramybę ne profesorius Rozenas, o mokslininko genetiko galia. Eidama iš „Chrom-Med“ būstinės mąsčiau apie moiras – viena verpia žmogaus gyvenimo siūlą, kita matuoja, trečioji nukerpa. Mąsčiau apie DNR grandines, apvijusias viena kitą ir sudarančias dvigrandę spiralę, apie dvi kiekvienos kūno ląstelės grandines ir jose užkoduotą mūsų likimą. Mąsčiau, kad mokslas dar niekada nebuvo taip glaudžiai susijęs su mūsų žmogiškumu – su mūsų mirtingumu.

12 Stalo žaidimo „Įkaltis“ arba 1985 m. sukurtos detektyvinės komedijos „Įkaltis“ (Clue) personažai.

13 Selafilde yra branduolinio kuro perdirbimo gamykla.

14 Gebenės lygos universitetai laikomi elitiniais.

16

Susirūpinusi po apsilankymo „Chrom-Med“, beveik visą kelią iki kavinės priešais dailės koledžą sukoriau pėsčia. Į laidotuves atėjo daugybė tavo draugų, bet nebuvau įsitikinusi, kad bent vienas panorės su manim susitikti.

Kai įžengiau į kavinę, ji buvo pilna studentų, ir visi laukė manęs. Aš sumišau ir netekau žado. Man niekada nepatikdavo vadovauti, net priiminėti svečius per vakarėlį, ką jau kalbėti apie susitikimą su būriu nepažįstamų žmonių. Be to, atrodžiau itin senamadiškai, palyginti su jų įžūliai meniškais drabužiais, manieringomis šukuosenomis ir auskarais, įvertais visur, kur tik įmanoma. Vienas su plaukų vėlinukais ir migdolinėmis akimis prisistatė kaip Bendžaminas. Jis mane apkabino ir nuvedė prie stalo.

Manydami, kad noriu daugiau sužinoti apie tavo gyvenimą, jie man pasakojo apie tavo talentą, gerumą, tavo sąmojį. O kol jie pasakojo nuostabias istorijas apie tave, aš žiūrėjau jiems į veidus svarstydama, ar kuris nors galėjo tave nužudyti. Ar Anetei, švytinčiai vario raudonumo plaukais, savo liaunomis rankomis užtektų jėgų ir pagiežos žudyti? Ar iš gražių migdolinių Bendžamino akių byrančios ašaros tikros, ar jis tik vaidina suprasdamas, kaip žavingai atrodo?

◈

– Tesės draugai apie ją pasakojo skirtingai, – sakau ponui Raitui. – Bet visi kartojo tuos pačius žodžius: visi kalbėjo apie jos gyvenimo džiaugsmą.

Sykiu džiaugsmas ir gyvenimas. Ironiškai tobulas tavo apibūdinimas.

– Ji turėjo labai daug draugų? – klausia ponas Raitas, ir klausimas mane sujaudina, nes nėra būtinas.

– Taip. Ji didžiai brangino draugystę.

Juk tai tiesa. Tu visada lengvai susidraugaudavai, bet sunkiai išsižadėdavai draugų. Į tavo dvidešimt pirmo gimtadienio vakarėlį atėjo draugai iš pradinės mokyklos. Žmonės iš praeities į ateitį keliauja drauge su tavim. Tu perpratusi, kas yra draugystė. Ji pernelyg brangi, kad būtų nutraukta, kai pasidaro nebenaudinga.

– Ar klausėte jų apie narkotikus? – sutelkia mano mintis pono Raito klausimas.

– Jie, kaip ir Saimonas, tvirtino, kad Tesė niekada jų nevartojo. Paklausiau apie Emilijų Kodį, bet nieko naudingo nepešiau. Tiktai kad jis „pasipūtęs šiknius“, galvojantis tik apie savo paveikslus, todėl niekam tikęs dėstytojas. Visi žinojo apie romaną ir nėštumą. Paskui paklausiau jų apie Saimoną ir jo santykius su Tese.

◈

Nuotaika kavinėje pasikeitė, apsunko, ore tvyrojo kažkas man nesuprantama.

– Jūs visi žinojote, kad Saimonas norėjo būti jos vaikinu? – paklausiau.

Studentai linktelėjo, bet tylėjo.

– Emilijus Kodis sakė, kad jis pavyduliavo? – paklausiau, bandydama užmegzti pokalbį.

– Saimonas pavyduliavo kiekvienam, kurį mylėjo Tesė, – prabilo mergina juodais kaip gagatas plaukais ir raudonomis kaip rubinas lūpomis it pasakų ragana.

Pamąsčiau, ar man irgi.

– Bet ji nemylėjo Emilijaus Kodžio, – tariau.

– Nemylėjo. Su Emilijumi Saimonas veikiau varžėsi, – atsakė Dailioji Ragana. – Jis pavyduliavo Tesės kūdikiui. Negalėjo susitaikyti su mintimi, kad ji mylės būtybę, kuri dar net negimusi, o jo nemyli.

Prisiminiau kalėjimo koliažą iš kūdikių veidelių.

– Ar jis buvo laidotuvėse? – paklausiau.

Mačiau, kad Dailioji Ragana dvejoja, bet pagaliau ryžosi.

– Mes jo laukėme stotyje, bet Saimonas nepasirodė. Paskambinau, paklausiau, ką jis, po perkūnais, vaizduoja. Jis atsakė, kad apsigalvojo ir nevažiuos. Nes niekas neskirs jam dėmesio ir – pala, kaip jis pasakė – „nepaisys“ jo jausmų Tesei, o to jis „negalėtų pakęsti“.

Ar todėl, paklaususi apie Saimoną, pajutau, kaip slogu pasidarė kavinėje?

– Emilijus Kodis sakė, kad jis buvo pametęs dėl jos galvą... – tariau.

– Tikrai buvo, – patvirtino Dailioji Ragana. – Kol kūrė naująjį darbą „Moteris, rūšies pažiba“, sekiodavo paskui ją kaip šešėlis.

Bendžaminas perspėjamai pažvairavo, bet Dailioji Ragana nekreipė dėmesio.

– Tas šūdžius, galima sakyti, ją persekiojo.

– Fotoaparatas buvo tik dingstis? – paklausiau, prisiminusi tavo nuotraukas ant jo miegamojo sienos.

– Aha, – atsakė Dailioji Ragana. – Jam neužteko drąsos tiesiai žiūrėti į ją, turėjo tai daryti pro objektyvą. Kai kurie jų buvo velnioniškai ilgi, lyg jis būtų sumautas paparacas.

– Ar žinote, kodėl mano sesuo jį pakentė? – paklausiau.

– Tesė buvo geraširdė, man atrodo, Saimono jai buvo gaila, – prabilo iki šiol tylėjęs drovus vaikinukas. – Jis neturėjo draugų.

Atsisukau į Dailiąją Raganą.

– Rodos, jūs užsiminėte, kad dabar tas darbas nebekuriamas...

– Taip, dėstytoja Barden liepė Saimonui liautis. Ji suprato, kad darbas – tik dingstis sekioti Tesę. Pagrasino, kad jis bus pašalintas, jei nenustos.

– Kada tai buvo? – paklausiau.

– Mokslo metų pradžioje, – atsakė Anetė. – Tikriausiai pačią pirmą rugsėjo savaitę. Tesei gerokai palengvėjo.

Bet jo nuotraukose buvai įamžinta visą rudenį ir žiemą.

– Saimonas ją tebesekiojo, – tariau. – Nė vienas nežinojote?

– Matyt, pasidarė apdairesnis, – atsiliepė Bendžaminas.

– Tai nebūtų buvę sunku, – tarė Dailioji Ragana. – Bet mes retai matydavome Tesę, kai ji išėjo akademinių atostogų.

Prisiminiau Emilijaus žodžius: Verčiau apklauskite vaikinuką, amžinai sekiojantį paskui ją su fotoaparatu.

– Emilijus Kodis žinojo, kad Saimonas nesiliovė, – tariau. – O jis dėsto koledže. Kodėl nepasirūpino, kad Saimonas būtų pašalintas?

– Nes Saimonas žinojo apie Emilijaus Kodžio romaną su Tese, – atsakė Dailioji Ragana. – Turbūt jie užčiaupė vienas kitam burną.

Nebegalėjau atidėlioti savo klausimo.

– Kaip manote, katras nors galėjo nužudyti Tesę?

Visi tylėjo, bet aš pajutau, kad jie veikiau sumišę ir nesmagūs negu priblokšti. Net Dailioji Ragana vengė mano žvilgsnio.

Pagaliau prabilo Bendžaminas, turbūt iš geros širdies.

– Saimonas sakė, kad jai buvo pogimdyminė psichozė, todėl ir nusižudžiusi. Jis sakė, kad toks koronerio sprendimas ir kad policija dėl to neabejoja.

– Mes nežinojome, ar jis sako tiesą, – tarė drovusis vaikinukas. – Bet vietos laikraštis irgi taip rašė.

– Saimonas pareiškė, kad jūsų čia tuo metu nebuvo, – išdrįso prabilti Anetė. – Bet jis prisipažino, kad buvo susitikęs Tesę, ir ji... – Jos balsas nutrūko, bet aš maždaug numaniau, ką Saimonas jiems papasakojo apie tavo dvasinę būseną.

Vadinasi, spauda ir Saimonas juos įtikino, kad tu nusižudei. Mergina, kurią jie pažinojo ir apie kurią man pasakojo, niekada nebūtų nusižudžiusi, bet paskui tą merginą, kupiną gyvenimo džiaugsmo, apsėdo šių dienų velnias – pogimdyminė psichozė – ir privertė taip nekęsti gyvenimo, kad auka jo atsisakė. Tave nužudė ne žmogus, o liga, turinti mokslinį pavadinimą.

– Taip. Policija mano, kad ji nusižudė, – tariau. – Nes jai buvo pogimdyminė psichozė. Bet aš įsitikinusi, kad policija klysta.

Vienuose veiduose išvydau užuojautą, kituose – jos neturtingą giminaitį gailestį. O paskui, kartodami, kad jau pusė dviejų ir po dešimties minučių prasidės paskaitos, jie išėjo.

Pamaniau, kad Saimonas nuteikė juos prieš mane mums net nesusitikus. Be abejo, jis papasakojo apie kuoktelėjusią vyresnę seserį ir jos pamišėliškas nusikaltimo versijas, todėl studentai veikiau sutriko, negu apstulbo, kai paklausiau apie nužudymą, o su manim jiems buvo nejauku. Aš nekaltinau jų dėl noro tikėti Saimonu, o ne manim; dėl noro rinktis nesmurtinę mirtį.

Bendžaminas ir Dailioji Ragana išėjo paskutiniai. Jie jaudinamai primygtinai kvietė mane į parodą, kuri bus po savaitės, ir aš pažadėjau. Turėsiu dar vieną progą apklausti Saimoną ir Emilijų.

Likusi kavinėje viena, pamaniau, kad Saimonas man ne tik melavo dėl savo kūrinio, bet ir padidino jo svarbą. Mano diplominis darbas... Vadovas mano, kad tai originaliausias ir įdomiausias projektas kurse. Įdomu, ką dar jis man pamelavo. Ar tu mirties dieną tikrai kalbėjai su juo telefonu ir susitarei susitikti? O gal tą dieną jis tave sekė, kaip dažnai darydavo, ir išgalvojo visa kita, kad jo neįtarčiau? Gudrumo jam netrūksta. Ar tą dieną krūmuose iš tiesų tūnojo vyriškis, ar Saimonas jį išgalvojo – ar veikiau vyriškį sukūrusią tavo paranoją, – kad nukreiptų dėmesį nuo savęs? Kiek kartų jis sėdėjo ant tavo laiptų su milžiniška puokšte tikėdamasis, kad kas nors jį pamatys naiviai tavęs laukiantį, nors tu nebegyva?

Mąstydama apie Saimoną ir Emilijų, ėmiau spėlioti – man tai neaišku ir dabar, – ar visų jaunų gražuolių gyvenime būna bloga lemiančių vyriškių. Jei ten negyva būčiau gulėjusi aš, niekas mano gyvenime nebūtų prisiminęs jokių įtartinų vyriškių, todėl būtų tekę jo ieškoti ne tik tarp draugų ar pasidomėti buvusiu sužadėtiniu. Netikiu, kad nepaprastai gražios ir žavingos moterys varo iš proto visus vyrus, jos veikiau traukia keistuolius ir prievartautojus; nesąmoningai vilioja juos artyn it liepsna tamsoje, kurioje gyvena šie ramybės drumstėjai, kol jie užgesina juos traukiantį žiburį.

◈

– O paskui grįžote namo? – klausia ponas Raitas.

– Taip.

Bet aš per daug pavargusi, kad pasakočiau, kaip tądien grįžau į tavo butą, juolab prisiminčiau, ką ten išgirdau. Kalbu lėčiau, kūnas suglebęs.

Ponas Raitas susirūpinęs žiūri į mane.

– Šiandien baigsime.

Jis pasiūlo iškviesti taksi, bet atsisakau – pasivaikščiojimas išeisiąs man į naudą.

Jis palydi mane iki lifto, ir aš suvokiu, kaip branginu jo senamadišką mandagumą. Ko gero, Eimjesas jaunystėje buvo šiek tiek panašus į poną Raitą. Atsisveikindamas jis nusišypso, ir man topteli, kad simpatijos kibirkštėlės vis dėlto neišblėso. Romantiškos mintys šiek tiek pataiso nuotaiką, labiau nei kofeinas, ir aš nemanau, kad elgiuosi negerai svajodama. Taigi galvosiu apie poną Raitą, leisiu sau šią nedidelę prabangą ir eisiu per Šventojo Jokūbo parką pėsčia, užuot stumdžiusis sausakimšame metro.

Nuo gaivaus pavasario oro man pasidaro geriau, o užmiršusi skaudžius dalykus išdrąsėju. Priėjusi Šventojo Jokūbo parko kraštą svarstau, ar eiti ir per Haid Parką. Jau laikas sukaupti drąsos kovai su demonais; reikia galop palaidoti šmėklas.

Smarkiai plakančia širdimi žengiu pro Karalienės Elžbietos vartus. Bet Haid Parke irgi šėlsta spalvos, garsai ir kvapai. Šioje žalumoje nesutinku jokių demonų; mušamas kamuolys nuslopina šmėklų šnibždesį.

Einu per rožyną, paskui pro estradą, panašią į iškilų vaikiškos knygelės paveikslėlį: rausvas apvadas ir baltas kaip cukrus stogas, laikomas saldymedžio šaknų. Paskui prisimenu minioje sprogstančią bombą, apraišiotą vinimis15, skerdynes ir pajuntu, kad kažkas mane stebi.

Jaučiu už nugaros alsavimą, šaltą šiltame ore. Neatsigręždama skubiai žingsniuoju. Jis mane seka, kvėpavimas greitėja, šiaušdamas plaukelius ant sprando. Mano raumenys įsitempia, jų vos nesutraukia mėšlungis. Tolumoje išvystu atvirą baseiną ir žmones. Leidžiuosi bėgti, nesiekdama žemės virpančiomis iš susijaudinimo ir baimės kojomis.

Prilėkusi prie baseino atsisėdu, kojų raumenys vis dar įsitempę, o krūtinę skauda kaskart, kai įkvepiu. Žiūriu, kaip vaikų baseine taškosi mažyliai, o du pagyvenę kostiumuoti vadybininkai braido pasiraitoję kelnes. Tik dabar išdrįstu atsisukti. Man atrodo, kad tarp medžių šmėkščioja šešėlis. Lukteliu, kol jis virsta šakų raizginiu paunksnėje.

Apeinu medžių guotą žiūrėdama, kad nenutolčiau nuo žmonių ir triukšmo. Kitoje pusėje pamatau skaisčiai žalios šviežios žolės plotelį, nusėtą krokais. Per veją eina basa mergina, laikydama rankoje batelius. Ji mėgaujasi saulės įšildyta žole, o aš galvoju apie tave. Žiūriu į merginą, kol ji prieina margos pievos pakraštį, ir tik tada pamatau išvietes, sukepusią tamsią žaizdą tarp švelnių ryškių pavasario spalvų.

Nuskubu paskui merginą prie pastato su tualetais. Dabar ji kitame gale su vaikinu, jis apkabinęs ją per liemenį. Juodu juokdamiesi eina iš parko. Aš irgi, šiek tiek svirduliuodama, vis dar sunkiai alsuodama. Kokia aš kvaila, drąsinuosi. Nėra ko bijoti, Beatrise, tavo pernelyg laki vaizduotė, tik jutimų apgaulė – raminuosi žodžiais, nugvelbtais iš vaikystės. Spintoje nėra pabaisos. Bet mudvi žinome, kad yra.

15 Kad sprogstant toliau išnešiotų skeveldras.

17

Antradienis

Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinėje įsispraudžiu į liftą, trenkiantį degančia guma ir prakaitu, tarp priverstinai susiglaudusių kūnų. Ryškioje ryto šviesoje, supama žmonių, suprantu, kad nieko nepasakosiu apie vyriškį parke. Nes ponas Raitas pasakys, kad jis kalėjime, prašymas paleisti už užstatą atmestas, jis bus nuteistas kalėti iki gyvos galvos be teisės į lygtinį paleidimą. Protu suvokiu, kad jis niekada nebepadarys man nieko blogo. Kai liftas sustoja ketvirtame aukšte, griežtai subaru save: jo čia nėra ir niekada nebus, kad jis – nesatis, o ne būtis, kad negaliu leisti jam įsikūnyti net mintyse.

Taigi šį rytą daviau dar vieną pažadą. Manęs neįbaugins įsivaizduojamo blogio vaiduoklis. Aš neleisiu jam užvaldyti savo sielos, nors kūną kadaise buvo užvaldęs. Mane nuramins ponas Raitas, ponia Įsimylėjusi Sekretorė ir visi žmonės šiame pastate. Suprantu, kad man vis dažniau aptemsta sąmonė, kad mano kūnas silpsta, bet nepasiduosiu nei neprotingam siaubui, nei negaliai. Užuot įsivaizdavusi baisybes ir bjaurastį, pasistengsiu įžvelgti kasdienybės grožį – kaip tu ja grožėdavaisi. Bet svarbiausia – galvosiu apie tai, ką iškentei, ir vėl suprasiu, kad negaliu lygintis su tavim, neturiu teisės nuolaidžiauti tariamai grėsmei ir savigailai.

Nusprendžiu, kad šiandien kava pasirūpinsiu aš. Kokia čia dar nesąmonė – mano rankos nedreba. Žiūrėk. Man pavyko paruošti du puodelius kavos ir nunešti į pono Raito kabinetą, tai visai paprasta.

Ponas Raitas, šiek tiek nustebęs, dėkoja už kavą. Įdeda į magnetofoną naują garsajuostę, ir dirbame toliau.

– Mes baigėme jūsų pokalbiu su Tesės draugais apie Saimoną Grinlį ir Emilijų Kodį? – klausia jis.

– Taip. Paskui grįžau namo. Tesė turėjo prieštvaninį atsakiklį, turbūt pirktą kuistuvėje, bet Tesei jo pakako.

Aš išsisukinėju, bet laikas pagaliau eiti prie esmės.

– Įžengusi pro duris pamačiau mirkčiojant švieselę, vadinasi, Tesės garsajuostė prirašyta.

◈

Nenusivilkusi palto, išklausiau pranešimą – nesvarbus, iš dujų bendrovės. Visus kitus pranešimus, kitų žmonių vienpusius kreipinius į tave, jau buvau išklausiusi.

Nusivilkau paltą ir, ruošdamasi atsukti juostą atgal, pamačiau, kad ji turi A ir B puses. B pusės niekada nesiklausiau, todėl juostą apverčiau. Prieš kiekvieną pranešimą elektroninis balsas paskelbdavo datą ir laiką.

Paskutinis pranešimas B pusėje buvo antradienį, sausio 21 dieną, 8 valandą 20 minučių vakaro. Praėjus vos pusdieniui po Ksavjė gimimo.

Kambaryje suskambėjo lopšinė. Saldžiai ir žiauriai.

◈

Bandau kalbėti gyvai, šiek tiek per garsiai, norėdama, kad žodžiai užgožtų garsinį prisiminimą mano galvoje.

– Tai buvo profesionalus įrašas, ir aš pamaniau, kad jį atsiuntęs žmogus, matyt, laikė prikišęs ragelį prie kompaktinės plokštelės.

Ponas Raitas linkteli; jis jau išklausė įrašą, nors, priešingai nei aš, turbūt neišmoko jo atmintinai.

– Iš Eimjeso sužinojau, kad kažkas jai skambindavo ir grasindavo, – kalbu toliau. – Kad ji bijojo to žmogaus, taigi supratau, kad jis tai darė ne kartą, bet tik vienas skambutis buvo įrašytas.

Nieko nuostabaus, kad tavo telefonas buvo išjungtas, kai atvažiavau. Daugiau ką nors išgirsti tau būtų buvę nepakeliama.

– Jūs iškart paskambinote į policiją? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Palikau detektyvui seržantui Finborui balso pašto žinutę. Papasakojau apie tariamą Saimono kursinį ir kodėl Emilijus būtų nužudęs Tesę vos kūdikiui gimus. Pasakiau, kad, mano nuomone, mukoviscidozės eksperimentas įtartinas, nes moterims už dalyvavimą buvo mokama, o Tesės ligos istorija dingo, nors tai vargu ar susiję. Pasakiau, kad, mano nuomone, svarbiausios yra lopšinės. Kad policija, suradusi, kas jai grojo lopšines, rastų žudiką. Mano pranešimas nebuvo nei santūrus, nei ramus. Bet aš ką tik buvau išklausiusi lopšinę. Nesijaučiau nei santūri, nei rami.

◈

Palikusi žinutę seržantui Finborui, nudrožiau į Šventosios Onos ligoninę. Mano pyktis ir sielvartas buvo apčiuopiami, juos reikėjo išlieti. Nuėjau į psichiatrijos skyrių, kuriame ligonius priiminėjo daktaras Nikolsas. Pamačiau jo pavardę kortelėje, prismeigtoje prie durų, ir nustūmiau jau žengiantį į vidų pacientą. Išgirdau už nugaros barantis registratorę, bet nekreipiau dėmesio.

Daktaras Nikolsas nustebęs žiūrėjo į mane.

– Į atsakiklį buvo įrašyta lopšinė, – tariau. Ir uždainavau: – „Miki, vaikuti brangus, sutemos gaubia laukus, rimsta ėriukai garde, tyla bitelės sode...“

– Beatrise, prašom...

– Ji išgirdo lopšinę tą vakarą, kai grįžo iš ligoninės, – pertraukiau jį. – Kūdikis vos prieš kelias valandas buvo miręs. Dievas žino, kiek kartų persekiotojas jai grodavo lopšines. Telefono skambučiai nebuvo garsinės haliucinacijos. Kažkas ją psichiškai kankindavo.

Daktaras Nikolsas priblokštas žiūrėjo į mane ir tylėjo.

– Ji nebuvo beprotė, nors kažkas bandė išvaryti ją iš proto ar bent visus įtikinti, kad ji beprotė.

Iš balso atrodė, kad jis sukrėstas.

– Vargšė mergaitė, turbūt lopšinė jai skambėjo siaubingai. Bet jūs tikra, kad tai sąmoningas žiaurumas? Nemanote, kad tai kvailas vieno jos draugų, nežinančio, kad kūdikis mirė, pokštas, baisi klaida?

Be abejo, jam toks aiškinimas labai patogus.

– Ne, nemanau.

Daktaras Nikolsas nusisuko. Šį kartą vilkėjo baltą chalatą, bet jis buvo suglamžytas ir nelabai švarus, o pats daktaras atrodė dar nevalyviau ir beviltiškiau.

– Kodėl Tesės neišklausėte? Kodėl jos nepaklausinėjote?

– Tą vienintelį kartą, kai ją apžiūrėjau, mano klinika buvo perpildyta kaip paprastai, keletas skubių kritinių atvejų, laiko nepadaugėjo, o aš turėjau visus apžiūrėti laikydamasis grafiko. – Žiūrėjau į jį, bet jis nepakėlė akių. – Turėjau jai skirti daugiau laiko. Atleiskit.

– Žinojote apie FCP?

– Taip. Policija pranešė. Bet jau po mūsų susitikimo. Paaiškinau jiems, kad jis sukelia haliucinacijas, turbūt siaubingas haliucinacijas. Poveikis ypač didelis, turint omeny Tesės sielvartą. Mokslinėje literatūroje rašoma, kad jo vartotojai dažnai susižaloja. Matyt, lopšinė buvo paskutinis lašas.

Šiame kabinete šuns nebuvo, bet pajutau, kaip daktaras trokšta paglostyti raminamą šilkinę ausį.

– Tai paaiškina, kodėl Tesės nuotaika nuo ryto, kai mudu bendravome ir dar neįžvelgiau polinkio į savižudybę, pasikeitė, – kalbėjo daktaras Nikolsas. – Matyt, ji dar kartą išgirdo vieną tų lopšinių, pavartojo FCP, ir toks derinys... – Jis nutilo, pamatęs mano išraišką. – Manote, ieškau pasiteisinimo?

Mane nustebino pirma įžvalgi jo pastaba.

– Bet pasiteisinimo nėra, – toliau kalbėjo daktaras Nikolsas. – Jai akivaizdžiai kildavo vaizdo haliucinacijų, o ar nuo psichozės, ar nuo FCP, nesvarbu. Aš nepastebėjau. Nesvarbu, kokia priežastis, liga ar narkotikas, ji kėlė sau pavojų, o aš neapsaugojau jos, nors privalėjau.

Kaip ir per pirmą mūsų susitikimą jaučiau, kad iš jo žodžių sunkiasi gėda.

Atėjau išlieti pykčio, bet kokia prasmė. Jis ir taip graužiasi. Ir neketina pakeisti savo nuomonės. Atsilapojo durys, į vidų įlėkė registratorė su sanitaru ir, regis, nustebo, kad kabinete tylu.

Išėjau ir uždariau duris. Neturėjau ką jam pasakyti.

Skubiai nužingsniavau koridoriumi, lyg mėginčiau aplenkti mane persekiojančias mintis, nes nebeturėjau jokių kitų reikalų, kad jas išblaškyčiau, ir galvojau tik apie tave, besiklausančią lopšinės.

– Beatrise...

Aš užkliuvau už daktaro Sonderso. Tik tada suvokiau, kad raudu, byra ašaros, varva nosis, nosinė rankoje permirkusi.

– Ji buvo psichiškai kankinama prieš nužudant. Kažkas pasirūpino, kad jos mirtis atrodytų kaip savižudybė.

Nieko neklausinėdamas jis mane apkabino. Stipriai, bet saugi nepasijutau. Fizinis artumas, net šeimynykščių, juolab svetimų žmonių, man visada keldavo nerimą, todėl, užuot nusiraminusi, tik dar labiau susijaudinau. Bet jis, matyt, buvo įpratęs laikyti glėbyje sielvartaujančias moteris ir nesmagumo nejautė.

– Ar galiu jus dar kartą pakviesti kavos?

Sutikau, nes norėjau paklausinėti jo apie daktarą Nikolsą. Man reikėjo įrodymų, kad psichiatras nekompetentingas ir kad policijai būtina pergalvoti viską, ką jis pasakė. Ir dar iš dalies todėl, kad kai leptelėjau, jog tu buvai psichiškai kankinama, jis neišplėtė iš nuostabos akių, neišsidavė, kad netiki, ir visai kaip Eimjesas su Kristina atsidūrė tarp tų kelių žmonių, kurie nenumojo į mane ranka.

Sėdėjome prie staliuko sausakimšoje kavinėje. Jis susikaupęs žiūrėjo man tiesiai į akis. Prisiminiau mūsų spoksojimo varžybas. Žiūrėk į vyzdžius, Bea, čia ir visa gudrybė.

Bet aš negalėjau. Ne tada, kai akys tokio gražaus vyriškio. Net tokiomis aplinkybėmis.

– Daktare Sondersai, ar jūs?..

– Prašom mane vadinti Viljamu, – pertraukė jis. – Neišmanau formalumų. Kalti tėvai, atidavę mane į pažangią mokyklą. Pirmą kartą apsivilkau uniformą – baltą chalatą, kai pradėjau dirbti. – Jis nusišypsojo. – Be to, įpratau pasakyti daugiau, negu reikia. Aš jus pertraukiau, norėjote manęs kai ko paklausti?

– Taip, ar pažįstate daktarą Nikolsą?

– Pažinojau. Prieš daugelį metų mudu per sveikatos apsaugos darbuotojų rotaciją buvome kartu perkelti kitur ir likome draugai, nors pastaruoju metu retai jį matau. O kodėl klausiate?

– Jis buvo Tesės psichiatras. Noriu žinoti, ar jis kompetentingas.

– Trumpai drūtai – taip. Bet jūs manot kitaip?

Viljamas laukė atsakymo, bet pati norėjau kai ką sužinoti, o ne dalytis savo įtarimais, ir jis tai suprato.

– Sutinku, kad Hjugas iš pažiūros nelabai tvarkingas, – toliau kalbėjo Viljamas. – Tvido drabužiai, nukaršęs šuo, bet jis geras specialistas. Jei jūsų seserimi nebuvo tinkamai pasirūpinta, veikiau reikėtų kaltinti apgailėtiną valstybinės sveikatos apsaugos finansavimą, o ne Hjugą.

Sondersas vėl man priminė tave, irgi ieškojo tik žmonių gerumo, o aš vėl abejojau, kaip kalbėdamasi su tavim.

– Jis buvo mokslininkas, tik paskui tapo praktikuojančiu gydytoju, – pasakojo Viljamas. – Kylanti universiteto žvaigždė. Sklido gandai, kad jis nepaprastai talentingas, kad jo laukia šlovė.

Apstulbau, išgirdusi tokį daktaro Nikolso apibūdinimą: jis visai netiko tam žmogui. Nieku gyvu neįtariau, kad daktaras Nikolsas gali būti išskirtinių gabumų.

Viljamas nuėjo prie baro pieno, o aš ėmiau svarstyti, apsimetinėjo daktaras Nikolsas ar ne. Gal šuo ir apskurę drabužiai per pirmą mudviejų susitikimą buvo rūpestingai apgalvoti ir kūrė tam tikrą įvaizdį, kuriuo aš nesąmoningai patikėjau? Bet kam jam vargintis? Apgaudinėti? Išsisukinėti? Jau įpratau įtarinėti kiekvieną, nepatiklumas virto antra prigimtimi. Bet šį kartą įtarimai greitai išsisklaidė. Daktaras Nikolsas buvo pernelyg sąžiningas ir nevalyvai beviltiškas, niekaip negalėjau įsivaizduoti jo smurtaujant. Be abejo, gandai apie jo talentą nepagrįsti. Be to, jis tave matė tik po gimdymo, tik kartą, kam jam tave žudyti? Nebent būtų psichopatas.

Grįžo Viljamas su pienu. Norėjau jam išsipasakoti, man būtų palengvėję pasidalijus su kuo nors savo abejonėmis, bet tik maišiau kavą. Ir pamačiau savo žiedą. Turėjau jį grąžinti Todui.

Viljamas irgi jį pamatė.

– Oho, koks deimantas.

– Taip. Tiesą pasakius, aš jau nesusižadėjusi.

– Tai kodėl nenusimaunate?

– Pamiršau.

Jis pratrūko kvatotis, primindamas man tavo juoką, irgi geraširdišką. Niekas manęs taip neerzina, išskyrus tave.

Supypsėjo Viljamo zirzeklis, ir jis vyptelėjo.

– Paprastai turiu dvidešimt minučių, bet šiandieninis jaunimas nori būti popinamas.

Jam stojantis iš po chalato išniro ant kaklo tabaluojanti grandinėlė su auksiniu vestuviniu žiedu. Neketinau elgtis dviprasmiškai, bet gal iš šalies taip neatrodė.

– Mano žmona Portsmute, rentgenologė, – tarė Viljamas. – Nelengva rasti darbą tame pačiame mieste, jau nekalbu apie tą pačią ligoninę. – Jis vėl pasikišo žiedą su grandinėle po chalatu. – Mums draudžiama mūvėti žiedą ant piršto – po juo gali susikaupti daugybė mikrobų. Simboliška, tiesa?

Nustebusi linktelėjau. Jaučiau, kad jis su manim elgiasi kitaip. Staiga suvokiau, kad mano drabužiai aplamdyti, plaukai išdžiūvę savaime, o ne džiovinti džiovintuvu, veidas nedažytas. Niekas iš mano Niujorko laikų nebūtų pažinęs manęs, tūžmingai dainuojančios lopšinę daktaro Nikolso kabinete. Nebebuvau prašmatni, santūri moteris kaip Jungtinėse Valstijose, ir man toptelėjo, kad tai galbūt skatina žmones man atskleisti nelabai valyvas savo ir savo gyvenimo puses.

Žiūrėdama, kaip Viljamas eina iš kavinės, svarsčiau (ir tebesvarstau), ar norėjau sutikti žmogų, bent truputį primenantį tave. Ir dar svarsčiau, ar išvydau panašumą, nes to norėjau, ar Viljamas iš tikrųjų į tave panašus.

◈

Papasakojau ponui Raitui apie savo apsilankymą pas daktarą Nikolsą ir pokalbį su Viljamu.

– Kas, jūsų nuomone, jai grodavo lopšines? – klausia ponas Raitas.

– Tada dar nenutuokiau. Maniau, galėjo Saimonas. Ir Emilijus. Vargu ar profesorius Rozenas taip gerai pažinotų kokią jauną moterį ir ją šitaip kankintų. Nors dėl jo kartą jau buvau suklydusi.

– O daktaras Nikolsas?

– Jis sugebėtų psichiškai kankinti žmogų, bet neatrodė nei žiaurus, nei iškrypęs. Ir kam jam to reikėtų?

– Jūs abejojote savo nuomone dėl profesoriaus Rozeno, bet ne dėl daktaro Nikolso?

– Taip.

Rodos, ponas Raitas ketina manęs dar kažko klausti, bet apsigalvoja. Kažką užsirašo.

– Ir tą pačią dieną jums paskambino detektyvas inspektorius Heinsas?

– Taip. Jis prisistatė kaip detektyvo seržanto Finboro viršininkas. Iš pradžių pamaniau: „Geras ženklas, jei man skambina vyresnysis pareigūnas.“

◈

Telefono ragelyje griaudėjo inspektoriaus Heinso, žmogaus, priverčiančio triukšmingą salę jo klausytis, balsas:

– Užjaučiu jus, panele Heming, bet negalima lakstyti po miestą ir kaltinti visų iš eilės. Kai ponas Kodis padavė skundą, nesmerkiau jūsų iš užuojautos dėl netekties, bet mano kantrybė baigėsi. Pasakysiu aiškiai: liaukitės be reikalo kėlusi paniką.

– Aš nekeliu panikos be...

– Ne, – nutraukė jis. – Jūs nuolat keliate sąmyšį, nors nėra ko pulti panikon. – Jis vos nesuprunkštė, matyt, pamanęs, kad pasakė šaunų sąmojį. – Bet koroneris priėmė sprendimą dėl jūsų sesers mirties remdamasis faktais. Nors tiesa labai nemaloni – suprantu, kad jums sunku su ja susitaikyti, – jūsų sesuo nusižudė, ir niekas kitas nekaltas dėl jos mirties.

Nemanau, kad į policiją turėtų būti priimami tokie žmonės kaip detektyvas inspektorius Heinsas: pasipūtę, globėjiški, niekinantys kitus žmones ir neabejojantys savo teisumu.

Iš paskutiniųjų stengiausi tvardytis, kad nepateisinčiau jo nuomonės, jog esu kvaila boba.

– Bet negi jūs iš lopšinės nesupratote, kad kažkas bandė...

– Mes jau žinojome apie lopšinę, panele Heming, – pertraukė jis.

Buvau priblokšta.

– Kai jūsų sesuo dingo, – kalbėjo inspektorius Heinsas, – kaimynas iš viršaus, pagyvenęs vyriškis, įleido mus į jos butą. Vienas mano pareigūnų viską patikrino ieškodamas ženklo, kuris padėtų ją rasti. Jis išklausė visus atsakiklio pranešimus. Lopšinė mums visai nepasirodė pikta.

– Bet lopšinių turėjo būti daugiau, nors įrašyta tik viena. Todėl ji bijojo telefono skambučių. Todėl išjungė telefoną. O Eimjesas sakė, kad skambučių buvo daug.

– Jis senas žmogus ir pats pripažįsta, kad jo atmintis nelabai kokia.

Aš vis dar stengiausi kalbėti ramiai.

– Bet ir ta viena lopšinė nepasirodė jums keista?

– Nė kiek ne keistesnė už spintą svetainėje ir brangius aliejinius dažus, nors žmogus neįperka virdulio.

– Todėl jūs man anksčiau to nepasakėte? Nes nemanėte, kad lopšinė žiauri ar bent keista?

– Pataikėte.

Aš įjungiau garsiakalbį ir padėjau telefoną, kad jis nesuprastų, jog man dreba rankos.

– Bet Tesės organizme rasta FCP ir lopšinė juk rodo, kad kažkas ją psichiškai kankino?

Griausmingas balsas iš garsiakalbio aidėjo po visą butą.

– Greičiausiai kokia nors draugė, nežinodama, kad jūsų sesuo jau pagimdė, netyčia pasielgė netaktiškai.

– Ar jums taip sakė daktaras Nikolsas?

– Nereikėjo nė sakyti. Išvada peršasi savaime. Juolab kad kūdikis turėjo gimti tik po trijų savaičių.

Mano balsas suvirpėjo.

– Tai ko man skambinate? Jei jau žinojote apie lopšinę, bet nekreipėte į ją dėmesio?

– Jūs mums paskambinote, panele Heming. Iš mandagumo atsakiau į jūsų skambutį.

– Jos miegamajame daugiau šviesos. Todėl ji išstūmė spintą ir jame tapydavo.

Bet detektyvas jau padėjo ragelį.

Supratau vėl pradėjusi gyventi.

◈

– O praėjus savaitei nuo tada, kai išgirdote lopšinę, įvyko dailės koledžo paroda? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Tesės draugai mane pakvietė. Parodoje turėjo būti Saimonas su Emilijum, taigi supratau, kad privalau nueiti.

Ko gero, nieko nuostabaus, kad kaip tik dailės koledžo parodoje, kurioje eksponuojami tavo nuostabūs paveikslai ir visiems akivaizdu, kokia buvai narsuolė ir kaip mylėjai gyvenimą, pagaliau radau kelią, nuvesiantį mane pas žudiką.

18

Parodos dieną užsuko tavo draugas Bendžaminas. Atrodė dalykiškai, plaukų vėlinukus buvo susirišęs ant pakaušio. Su nematytu jaunuoliu jis atvažiavo apdaužytu baltu furgonu nugabenti tavo paveikslų į koledžą. Pasakė, kad ši paroda svarbi, nors ir neprilygstanti renginiui pirmo kurso pabaigoje, tas didelis ir oficialus. Ateina galimi pirkėjai, šeimos nariai. Juodu elgėsi su manim atsargiai, lyg būčiau trapi ir galėčiau sudužti nuo triukšmo ar juoko.

Kai jie ėjo iš tavo buto nešini paveikslais, pamačiau, kad abu apyverksniai. Kažkas juos sugraudino, bet apie tavo gyvenimą koledže mažai nutuokiau; gal jie tiesiog prisiminė paskutinį kartą, kai čia buvo, ir skirtumas tarp manęs ir tavęs buvo skaudus.

Pati pakavau tavo paveikslus, bet nuėjusi į parodą aiktelėjau. Nebuvau jų mačiusi ant sienos, apžiūrėjau tik šūsnį ant grindų, o krūvoje jie buvo gyvas spalvų pliūpsnis, įspūdingas nutapytas virpesys. Tavo draugai, su kuriais susipažinau kavinėje, vienas po kito ėjo prie manęs pasikalbėti, lyg būtų susitarę paeiliui manim rūpintis.

Saimono niekur nemačiau, bet perpildytos parodų salės gale išvydau Emilijų. Šalia jo stovėjo Dailioji Ragana, ir iš jos minos supratau, kad kažkas negerai. Artindamasi pamačiau, kad jis iškabinęs tavo aktus.

Priėjau prie jo įniršusi, bet kalbėjau tyliai, nenorėdama, kad kas nors išgirstų, nenorėdama pritraukti žiūrovų.

– Ar dabar, kai ji nebegyva, jūsų romanas nebekelia grėsmės? – paklausiau.

Emilijus mostelėjo ranka į aktus, o iš minos atrodė, lyg mėgautųsi kivirču su manim.

– Tai dar nereiškia, kad mes buvome meilužiai.

Veikiausiai iš mano veido buvo matyti, kad nepatikėjau.

– Manai, dailininkai visada perguli su modeliais, Beatrise?

Tiesą pasakius, taip ir maniau. O pavadinti mane vardu buvo nederamai intymu, kaip kad eksponuoti tavo aktus.

– Galima tapyti moters aktus ir nebūti jos meilužiu.

– Bet jūs buvote. Ir dabar norėtumėte, kad visi žinotų, tiesa? Šiaip ar taip, jūsų geras vardas nenukentės paskelbus, kad dvidešimčia metų jaunesnė gražuolė su jumis gulėdavo. Kad buvote jos dėstytojas ir esate vedęs, turbūt menkniekis, palyginti su patino pasipūtimu.

Dailioji Ragana pritariamai linktelėjo, regis, šiek tiek nustebusi. Emilijus perbedė ją akimis, ji gūžtelėjo pečiais ir pasišalino.

– Vadinasi, jūsų nuomone, mano paveikslai atspindi patino pasipūtimą?

– Demonstruojant Tesės kūną. Taip.

Pasukau atgal prie tavo paveikslų, bet jis nusekė įkandin.

– Beatrise...

Neatsigręžiau.

– Turiu naujieną, kuri gali tave sudominti. Gavome mukoviscidozės tyrimų rezultatus. Mano žmona ne nešiotoja.

– Džiaugiuosi.

Bet Emilijus dar ne viską pasakė.

– Aš irgi neturiu mukoviscidozės geno.

Negali būti. Tai nesąmonė. Ksavjė sirgo mukoviscidoze, vadinasi, tėvas turi būti nešiotojas.

– Ne visada galima spręsti iš paprasto tyrimo, – puoliau aiškinti. – Mukoviscidozės geno mutacijų tūkstančiai ir...

– Mes pasidarėme visus tyrimus, kiek tik yra, – nutraukė jis, – išbandėme viską ir sužinojome, kad nė vienas iš mudviejų nėra mukoviscidozės nešiotojas.

– Kartais kūdikis serga mukoviscidoze, nors tik vienas tėvų nešiotojas.

– O kokia tokio atvejo tikimybė? Vienas iš milijono? Ksavjė niekaip su manim nesusijęs.

Jis pirmą kartą ištarė Ksavjė vardą man girdint – ir tuo pačiu sakiniu jo išsižadėjo.

Akivaizdžiausias paaiškinimas – Emilijus nebuvo Ksavjė tėvas. Bet tu sakei, kad tėvas – Emilijus, o tu nemeluoji.

◈

Pajutau pono Raito susidomėjimą. Jis atidžiau klausosi mano pasakojimo.

– Supratau, kad Ksavjė niekada nesirgo mukoviscidoze.

– Nes abu tėvai turi turėti po mukoviscidozės geną? – klausia ponas Raitas.

– Taip.

– Kas, jūsų nuomone, įvyko?

Valandėlę tyliu prisimindama, koks jausmas mane apėmė, kai tai supratau.

– Pamaniau, kad „Chrom-Med“ taikė genų terapiją visiškai sveikam kūdikiui.

– Kokia, jūsų nuomone, buvo priežastis?

– Maniau, sukčiavimas.

– Galite paaiškinti išsamiau?

– Nieko nuostabaus, kad „Chrom-Med“ taip sėkmingai „gydė“ mukoviscidozę kūdikių, kurie ja nesirgo. Dėl tariamo stebuklingo gydymo „Chrom-Med“ akcijų vertė staiga pakilo. Po kelių savaičių bendrovė turėjo pasiūlyti savo akcijų vertybinių popierių rinkoje.

– O eksperimentą tikrinančios priežiūros institucijos?

– Niekaip nesupratau, kaip jos buvo suklaidintos. Bet maniau, kad buvo. Be to, žinojau, kad ligonės, tokios kaip Tesė, niekada nebūtų suabejojusios diagnoze. Jei giminėje kas nors sirgo mukoviscidoze, visada baiminiesi, kad gali būti nešiotojas.

– Manėte, kad profesorius Rozenas įsipainiojęs?

– Turėjo būti įsipainiojęs. Net jei sumanymas buvo ne jo, būtų turėjęs jam pritarti. Be to, jis yra „Chrom-Med“ direktorius, vadinasi, kai bendrovė pasiūlys savo akcijų vertybinių popierių rinkoje, jis maudysis aukse.

Susitikusi su profesoriumi Rozenu „Chrom-Med“ būstinėje maniau, kad jis atsidavęs mokslininkas, trokštantis kolegų susižavėjimo. Buvo sunku pakeisti tą įvaizdį godžiu sukčiumi: jį skatino ne sena kaip pasaulis garbėtroška, o dar senesnis gobšumas. Buvo sunku patikėti, kad jis toks puikus aktorius; kad jo kalba apie rastą būdą, kaip galutinai įveikti ligas, ir atverstą naują istorijos puslapį tėra tuščiažodžiavimas man ir visiems kitiems apmulkinti. Bet jei iš tiesų taip, jis šiurpiai įtikinamas.

– Ar tada kreipėtės į profesorių Rozeną?

– Bandžiau. Jis išvyko į Jungtines Valstijas skaityti paskaitų ir turėjo grįžti tik kovo šešioliktąją, po dvylikos dienų. Palikau pranešimą jo telefone, bet atsakymo nesulaukiau.

– Ar pranešėte detektyvui seržantui Finborui? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Paskambinau ir pasakiau, kad turiu su juo susitikti. Jis paskyrė susitikimą iškart po pietų.

Ponas Raitas dirsteli į užrašus.

– Ir jūsų susitikime su detektyvu seržantu Finboru dalyvavo detektyvas inspektorius Heinsas?

– Labai aktyviai.

Tas žmogus peržengia vos pastebimas asmeninės erdvės ribas, lyg turėtų tam teisę.

– Prieš tęsdamas darbą, noriu išsiaiškinti vieną dalyką, – sako ponas Raitas. – Kaip, jūsų nuomone, apgaulė buvo susijusi su sesers mirtimi?

– Aš maniau, Tesė apie ją sužinojo.

◈

Stambūs detektyvo inspektoriaus Heinso žandikauliai grėsmingai artėjo per stalą prie manęs, jo valdingas balsas derėjo prie stoto. Šalia inspektoriaus sėdėjo detektyvas seržantas Finboras.

– Kaip manote, kas labiau tikėtina, panele Heming? – baubė detektyvas seržantas Heinsas, – Ar kad visame pasaulyje žinoma bendrovė, laikydamasi milijono taisyklių, taiko genų terapiją visiškai sveikiems kūdikiams, ar kad studentė suklysta dėl savo kūdikio tėvo?

– Tesė nebūtų melavusi dėl kūdikio tėvo.

– Pastarąjį kartą su jumis kalbėdamas, aš mandagiai paprašiau nekaltinti visų iš eilės.

– Taip, bet...

– Anot vos prieš savaitę palikto telefono pranešimo, didžiausią įtarimą jums kėlė ponas Kodis ir Saimonas Grinlis.

Prakeikiau žinutę, paliktą detektyvui seržantui Finborui. Ji darė įspūdį, kad esu jausminga, be pusiausvyros ir pasitikėti manim nieku gyvu negalima.

– O dabar jūs apsigalvojote? – paklausė jis.

– Taip.

– Bet mes neapsigalvojome, panele Heming. Nesužinojome nieko naujo, dėl ko būtų verta suabejoti koronerio sprendimu dėl savižudybės. Išdėstysiu jums plikus faktus. Gal ir nenorite jų išgirsti, bet tai nereiškia, kad jie neegzistuoja.

Net ne dvigubas, o trigubas neiginys. Ne toks jau jis auksaburnis, kaip mano.

– Jauna netekėjusi moteris, – toliau kalbėjo jis, mėgaudamasis pabrėžiamais žodžiais, – dailės studentė Londone, susilaukia nesantuokinio kūdikio, laukiantis vaisiui buvo nustatyta mukoviscidozė ir sėkmingai taikoma genų terapija in utero16 (pamaniau, kad jis baisiai didžiuojasi šia žinių nuotrupa, šiuo lotynišku posakiu savo monologe), – deja, kūdikis miršta nuo kitos ligos. Vienas draugų, kurių ji, regis, turėjo begalę, jos atsakiklyje palieka netaktišką pranešimą, dar sustiprinantį jos norą nusižudyti. – Bandžiau įsiterpti, bet jis vos stabtelėjo įkvėpti, kad toliau globėjiškai vograutų. – Nuo neteisėtų narkotikų, kuriuos vartojo, jos neapleido haliucinacijos, taigi ji pasiėmė virtuvinį peilį ir nudrožė į parką.

Pastebėjau, kaip seržantas Finboras su inspektoriumi Heinsu susižvelgė.

– Gal net peilį tyčia nusipirko tam reikalui, – atžariai kirto Heinsas. – Gal norėjo, kad jis būtų brangus ir ypatingas. Ar tiesiog aštrus. Aš ne psichiatras, nežinau, kas darosi jaunos būsimos savižudės galvoje.

Detektyvas seržantas Finboras krūptelėjo, ir buvo akivaizdu, kad detektyvas inspektorius Heinsas jam nepatinka.

– Ji įėjo į apleistą parko tualetų pastatą, – toliau kalbėjo Heinsas. – Arba norėjo, kad jos niekas nerastų, arba per gausiai snigo, vėl negaliu tiksliai nurodyti priežasties. Arba parke, arba išvietėje ji išgėrė didelę dozę raminamųjų. (Nustebau, kad neleptelėjo „dėl viso pikto“, nes tai drėbti jam aiškiai knietėjo.) Paskui ji persipjovė rankų arterijas virtuviniu peiliu. Vėliau paaiškėjo, kad jos nesantuokinio kūdikio tėvas – ne dėstytojas, kaip ji manė, o kažkas kitas, turintis mukoviscidozės geną.

Bandžiau su juo ginčytis, bet taip pat sėkmingai būčiau mušusi trikampį prie judraus greitkelio. Žinau, tai tavo posakis, bet jis mane apramino, kai inspektorius mane nurėkė. O kol jis mane mokė gyvenimo išminties nesiklausydamas, ką sakau, suvokiau, kad mano drabužiai nučiurę, o plaukus reikia pakirpti, kad aš nemandagi ir negerbiu jo valdžios, nieko nuostabaus, kad jis manęs nepaiso. Anksčiau aš irgi nekreipdavau dėmesio į tokius žmones.

Kai seržantas Finboras išlydėjo mane iš nuovados, atsisukau į jį.

– Jis negirdėjo nė vieno mano žodžio.

Seržantas Finboras buvo akivaizdžiai sutrikęs.

– Dėl jūsų kaltinimų Emilijui Kodžiui. Ir Saimonui Grinliui.

– Kad per dažnai keliu paniką?

– Ir dar kaip šventai įsitikinusi. – Jis nusišypsojo. – Be abejo, padėtį pablogino Emilijaus Kodžio skundas, o Saimonas Grinlis – ministro sūnus.

– Bet negi jūsų viršininkas neįstengia suvokti, kad kažkas negerai?

– Kai jis prieina prie išvados, pagrįstos faktais ir logika, sunku jį įtikinti pakeisti nuomonę. Nebent paaiškėja priešingų nepaneigiamų faktų.

Matyt, seržantas Finboras pernelyg padorus ir profesionalus, kad viešai kritikuotų viršininką.

– O jūs?

Jis valandėlę patylėjo, lyg dvejotų, ar sakyti.

– Gavome peilio ekspertizės išvadas. Jis naujutėlis. Nė karto nenaudotas.

– Ji nebūtų įpirkusi „Sabatier“.

– Sutinku, nelabai tikėtina, kai žmogus neturi net virdulio ar skrudintuvo.

Vadinasi, jam neprasprūdo pro akis paskutinį kartą lankantis tavo bute, kai atėjo pasikalbėti apie skrodimo išvadas. Atėjo ne vien iš užuojautos, kaip tada maniau. Buvau dėkinga Finborui, kad jis pirmiausia policininkas. Sukaupiau drąsą ir paklausiau:

– Tai jūs dabar tikite, kad ji nužudyta?

Valandėlę klausimas kybojo tarp mūsų įsivyravusioje tyloje.

– Rodos, atsirado šiokių tokių klausimėlių.

– Atsakysite į juos?

– Stengsiuosi. Daugiau nieko negaliu pažadėti.

◈

Ponas Raitas palinkęs prie manęs įdėmiai klausosi pasakojimo supratingu žvilgsniu: jis ne pasyvus, o aktyvus šios istorijos dalyvis, ir man topteli, kaip retai esi tinkamai išklausomas.

– Iš nuovados iškart nuėjau pas Kasią. Norėjau, kad ji su Miču pasidarytų tyrimus dėl mukoviscidozės geno. Jei bent vienas jo neturi, policija bus priversta veikti.

◈

Niūri Kasios svetainė pasidarė dar drėgnesnė. Elektrinė vienos sekcijos krosnelė negali įveikti betono sienų, pro kurias smelkiasi šaltis. Plonas indiškos lovatiesės audeklas, kuriuo buvo uždengtas uždarytas langas, plazdėjo nuo skersvėjo aplink rėmus. Prabėgo trys savaitės po paskutinio mūsų susitikimo, dabar ji buvo beveik aštuonis mėnesius nėščia. Suglumo.

– Bet aš nesuprantu, Beatrise.

Ir vėl man buvo nemalonu išgirsti savo vardą, nes esu bailė: nenorėjau jaustis jai artima ir jos skaudinti. Nutaisiau dalykišką toną ir paaiškinau:

– Mukoviscidozės geną turi turėti abu tėvai, tik tada vaikas gali susirgti mukoviscidoze.

– Taip. Man sako klinika.

– Ksavjė tėvas nėra šio geno nešiotojas. Vadinasi, Ksavjė negalėjo sirgti mukoviscidoze.

– Ksavjė neserga?

– Ne.

Iš vonios kambario išlindo Mičas. Matyt, slapta klausėsi.

– Velniai griebtų, ji tiesiog pamelavo, su kuo dulkinosi.

Jo veidas, neapneštas tinko dulkių, buvo gražus, bet dailių bruožų ir raumeningo tatuiruoto kūno kontrastas keistai grėsmingas.

– Ji nė kiek nesidrovėdavo pasakodama apie seksą, – atsakiau. – Jei būtų turėjusi daugiau meilužių, būtų man pasakiusi. Kam jai meluoti? Turėtum pasitikrinti, Mičai.

Pavadindama jį vardu, padariau klaidą. Norėdama, kad žodžiai skambėtų bičiuliškai, kalbėjau kaip pradinių klasių mokytoja. Kasia tebemąstė.

– Aš turiu mukoviscidozės geną. Tyrimas teigiamas.

– Taip. Bet gal Mičas neturi, gal jis nėra nešiotojas ir...

– Aha, kurgi ne, – kandžiai pertraukė jis. – Gydytojai klysta, o tu visažinė? – Žiūrėjo į mane lyg neapkęstų, gal taip ir buvo. – Tavo sesuo pamelavo, kas tėvas, – pareiškė. – Ir niekam nešautų į galvą jos kaltinti. Žiūrėjai į ją iš aukšto. Globėjiška kalė.

Vyliausi, kad jis užsipuolė mane dėl Kasios; kad bando įrodyti, jog tavo kūdikis sirgo mukoviscidoze, lygiai kaip jų kūdikis, kad gydymas nėra apgaulė. O vienintelis būdas tuo įtikinti – išvadinti tave melage, o mane įsitempusia globėjiška kale. Bet jis taip mėgavosi vaidu, kad negalėjo būti nė kalbos apie kilnesnę priežastį.

– Turbūt ji pisosi su tokia daugybe, kad pati nebenutuokė, kas tėvas.

– Ne. Tesė ne tokia. – Kasios balsas buvo tylus, bet aiškus.

Aš prisiminiau, kaip ji pasakė, kad tu jos draugė, prisiminiau jos paprastą ištikimybę. Mičas nuožmiai sušnairavo į ją, bet ji nenutilo:

– Beatrisė teisi. – Kalbėdama Kasia atsistojo, ir aš, pastebėjusi tą nesąmoningą judesį, supratau, kad Mičas ją muša ir kad ji atsistojo nevalingai, vengdama smūgio.

Kambaryje įsiviešpatavusi tyla sumišo su drėgnu sienų šalčiu; troškau karšto ginčo, žodžių kovos vietoj nuogąstavimo, kad man išėjus nutylėti žodžiai virs smūgiais. Kasia mostelėjo ranka durų pusėn, ir aš nuėjau paskui ją.

Nulipome apterštais aštriabriauniais betoniniais laiptais. Nė viena neištarėme nė žodžio. Kai Kasia apsisuko grįžti, čiupau jai už rankos.

– Ateik gyventi pas mane.

Ji palietė ranka pilvą, nežiūrėdama man į akis.

– Negaliu.

– Prašau, Kasia.

Nustebau. Anksčiau iš nesavanaudiškumo daugių daugiausia pasirašydavau čekį kilniam reikalui, o dabar prašiau jos persikelti pas mane ir nuoširdžiai vyliausi, kad sutiks. Viltis mane ir nustebino. Kasia nusisuko ir apterštais betoniniais laiptais grįžo į šaltą drėgną butą ir tai, kas jos ten laukia.

Eidama namo spėliojau, ar ji tau pasakė, kodėl kadaise pamilo Mičą. Neabejojau, kad pamilo, kad nepripažįsta sekso be meilės. Mąsčiau, kad vestuvinis Viljamo žiedas yra ženklas, jog jis nelaisvas, pasižadėjęs, o mažas auksinis kryželis ant Kasios kaklo – nei varžtai, nei pažadas; tai iškaba „Nesikėsink“, jei nemyli ir negerbi tos, kuri jį nešioja. Ir aš tūžau, kad Mičas nepaiso tos iškabos. Nes jis jos įnirtingai nepaisė.

Šiek tiek po vidurnakčio sučirškė durų skambutis, ir aš nuskubėjau jų atidaryti vildamasi, kad čia Kasia. Ant slenksčio tikrai stovėjo ji, kekšiškais drabužiais, pigiais dažais nušviesintais plaukais, bet mačiau tik mėlynes ant veido ir rumbus ant rankų.

Pirmą naktį miegojome vienoje lovoje. Ji knarkė kaip garvežys, ir aš prisiminiau tavo žodžius, kad nėščiosios kartais knarkia. Man patiko tas garsas. Kiek naktų būdravau, klausydamasi savo sielvarto, savo kūkčiojimo – vienintelio garso kambaryje, savo širdies, ritmingai plakančios į čiužinį, klyksmo, o jos knarkimas buvo kasdieniškas, nekaltas ir apmaudžiai ramino. Tą naktį pirmą kartą po tavo mirties kietai miegojau.

◈

Ponas Raitas turi eiti į susitikimą, todėl šiandien namo grįžtu anksti. Kai išeinu iš metro stoties, pliaupia lietus ir iki namų mane permerkia kiaurai. Pamatau Kasią, besižvalgančią pro langą, ar dar negrįžtu. Netrukus ji šypsodamasi pasitinka mane prie lauko durų.

– Beata! (Taip „Beatrisė“ skamba lenkiškai). Rodos, jau sakiau tau, kad dabar visa lova atitekusi jai, o aš svetainėje pasitiesiu čiužinį, bet velnioniškai ankšta: pėdomis liečiu spintą, o galva duris.

Rengdamasi sausais drabužiais mąstau, kad ši diena buvo gera. Man pavyko nesulaužyti rytinio pasižadėjimo nebijoti ar nesileisti įbauginamai. O kai silpna, bloga ar krečia šiurpas, stengiuosi nekreipti dėmesio, kad kūnas nenustelbtų sielos, ir sekasi neblogai. Kol kas man nepavyko pastebėti kasdienybės grožio, bet nereikia norėti per daug.

Persirengusi mokau Kasią anglų kalbos kaip kasdien. Turiu anglų kalbos vadovėlį lenkams. Jame žodžiai suskirstyti į grupes, o ji prieš kiekvieną pamoką juos išmoksta.

– Piękny, – sakau, žiūrėdama į tarimo taisykles.

– Gražus, dailus, puikus, – atsako ji.

– Nuostabu.

– Ačiū, Beata, – sako ji neva iškilmingai. Stengiuosi slėpti, kaip man patinka, kai ji mane vadina lenkiškai.

– Ukochanie? – klausinėju toliau.

– Meilė.

– Puiku. Nienawiść?

Kasia tyli. Aš jau kitame puslapyje su antonimais. Pasakiau jai lenkišką žodį, reiškiantį „neapykanta“. Ji gūžteli pečiais. Pabandau dar vieną lenkišką žodį, reiškiantį „nelaimingas“, bet ji spokso į mane buku žvilgsniu.

Iš pradžių mane varė į neviltį jos žodyno spragos, maniau, vaikiška nesimokyti neigiamų žodžių, it stručiui slėpti galvą kalbų smėlyje. Bet teigiamus, net šnekamosios kalbos žodžius, ji išmoksta žaibiškai.

– Kaip sekasi, Kasia?

– Puikiai.

Paprašiau, kad gyventų su manim ir gimus kūdikiui. Ir Kasia, ir Eimjesas labai apsidžiaugė. Jis atsisakė nuomos, kol „vėl atsistosime ant kojų“, o man reikės pasirūpinti Kasia ir mažiuku. Nes aš susitvarkysiu. Viskas bus gerai.

Po pamokos dirsteliu pro langą ir tik dabar pastebiu vazonus ant laiptų į tavo butą. Visi žydi, jūra (nedidelė, bet vis dėlto jūra) auksinių narcizų.

Paskambinu prie Eimjeso durų. Jis nuoširdžiai apsidžiaugia mane pamatęs. Bučiuoju jį į skruostą.

– Narcizai, kuriuos pasodinai, žydi.

Prieš aštuonias savaites žiūrėjau, kaip jis sodina svogūnėlius į apsnigtą žemę įsitikinusi, kad jie nesudygs, nors nieko neišmaniau apie augalus. Eimjesas šypsosi mėgaudamasis mano sumišimu.

– Nebūtina stebėtis.

Kaip ir tu, dažnai užsuku pas Eimjesą, kartais vakarienės, kartais tik taurelės viskio. O juk maniau, kad sėdėdavai su juo iš geros širdies.

– Gal nupirkai jau išdygusių ir sukeitei vazonus, kai nemačiau? – klausiu.

Jis kvatojasi, juokas labai skardus, turint omeny jo amžių, tiesa? Sveikas ir skambus.

– Iš pradžių pripyliau karšto vandens, sumaišiau su žeme, tada pasodinau svogūnėlius. Augalai visada geriau auga šiltoje dirvoje.

Jo žodžiai ramina.

16 Gimdoje (lot.).

19

Trečiadienis

Šį rytą nuėjusi į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinę suprantu, kad kiti irgi augina narcizų guotelius, nes pono Raito sekretorė išvynioja puokštelę iš drėgno popieriaus. Kaip Prusto arbata permirkę keksiukai, šlapias popierinis rankšluostis aplink stiebus grąžina mane į saulėtą klasę ir ant ponios Poter stalo regiu savo pačios atneštą namie suskintų narcizų puokštelę. Trumpam nematoma gija susieja mane su praeitimi, kai Leo buvo gyvas, tėtis su mumis, o pensionas nemetė šešėlio ant mamos bučinio prieš miegą. Bet gija ima spurti ir išslysta iš rankų, ją pakeičia slogesnis, atšiauresnis prisiminimas po penkerių metų – narcizų puokštę poniai Poter nunešei tu, o aš liūdėjau, nes nebeturėjau mokytojos, kuriai norėčiau įteikti gėlių, nes važiavau į pensioną, kuriame gėlių nėra, o jei ir yra, niekas man neleis jų skinti. Nes viskas pasikeitė.

Įeina ponas Raitas, jo akys paraudusios ir ašaroja.

– Nesirūpinkite. Šienligė. Neužkrečiama.

Einame į jo kabinetą, ir man gaila sekretorės, kuri, meilingai atsižvelgdama į viršininko sveikatą, jau meta į šiukšlių dėžę linksmą savo narcizų grožį.

Jis prieina prie lango.

– Neprieštarausite, jei uždarysiu?

– Ne, nė kiek.

Akivaizdu, jam labai negera, ir aš džiaugiuosi, kad galiu nukreipti dėmesį nuo savo ligų į svetimas, tada nesijaučiu tokia savanaudė.

– Baigėme pasakojimu apie Kasią, atsikrausčiusią pas jus? – klausia jis.

– Taip.

Ponas Raitas man nusišypso.

– Ir kuri vis dar gyvena su jumis.

Matyt, skaitė laikraštyje. Neklydau dėl nuotraukos, kurioje aš apkabinusi Kasią, ji pateko į visus laikraščius.

– Taip. Kitą rytą aš jai pagrojau lopšinę iš atsakiklio. Bet ji pamanė, kad tąkart iš nežinojimo siaubingai netaktiškai pasielgė kažkuris Tesės draugų.

– Pasakėte jai, ką manote?

– Ne, nenorėjau jos liūdinti be priežasties. Ji man dar pirmą kartą susitikus sakė, kad net nežinojo, jog Tesė išgąsdinta, juolab iš kur jai nutuokti, kas ją gąsdino. Kvailai pasielgiau, pagrojusi lopšinę.

Ar būčiau jai pasakiusi, jei būčiau maniusi, kad ji man lygi? Ar būčiau norėjusi draugės, žmogaus, kuriam galėčiau papasakoti apie šį reikalą? Bet aš kiaurą naktį klausiausi jos knarkimo, pažadinau su puodeliu arbatos, pataisiau sočius pusryčius ir nusprendžiau, kad mano pareiga – ja rūpintis. Ją apsaugoti.

– Atsakiklio juosta sukosi toliau, – pasakoju. – Pranešimą buvo palikusi kažkokia Hetė, aš jos nepažinojau ir nemaniau, kad tai svarbu. Bet Kasia ją pažino ir pasakė, kad Hetė lankydavosi Nelaimės ištiktų mamyčių klinikoje, kaip ir ji su Tese. Manė, kad Hetė jau pagimdė, bet pati jos skambučio nesitikėjo. Hetė nebuvo jos draugė, bendrus subuvimus visada rengdavo Tesė. Hetės telefono numerio Kasia nežinojo, bet žinojo adresą.

◈

Aš nuvažiavau tuo adresu, kurį man davė Kasia, atrodo paprasta, bet be automobilio ir menkai nusimanant apie viešąjį transportą kur nors nusigauti reikia nemažai laiko ir nervų. Kasia liko namie drovėdamasi sumušto veido. Ji manė, kad važiuoju pas tavo seną draugę paliūdėti, ir aš nepaneigiau.

Atsidūrusi prie dailaus namuko Čizike ir jausdamasi truputį nesmagiai, paspaudžiau durų skambutį. Negalėjau iš anksto paskambinti telefonu ir nebuvau įsitikinusi, ar Hetė namie. Duris atidarė auklė filipinietė su šviesiaplaukiu mažyliu ant rankų. Rodos, ji labai drovėjosi ir nežiūrėjo man į akis.

– Beatrisė? – paklausė.

Suglumau, iš kur ji mane pažįsta.

Matyt, jinai suprato.

– Aš Hetė, Tesės draugė. Buvom susitikusios per jos laidotuves, labai trumpai, paspaudėme rankas.

Mudvi su mama norėjo pamatyti ilgiausia eilė žmonių, žiauri vestuvių priėmimo parodija. Visi laukė, kada galės pasakyti, kaip apgailestauja – šitiek gailesčio, lyg jie būtų kalti, kad numirei. Aš tetroškau, kad viskas kuo greičiau baigtųsi, kad eilė stovėtų ne dėl manęs, naujų vardų ir veidų įsidėmėti nebeturėjau jėgų.

Kasia man nepasakė, kad Hetė – filipinietė; gal ir nebuvo reikalo. Mane nustebino ne tiek Hetės tautybė, kiek amžius. Judvi su Kasia jaunos, beveik mergaitės, o Hetė – subrendusi maždaug keturiasdešimties metų moteris. Be to, su vestuviniu žiedu.

Hetė plačiau atidarė duris. Jos manieros buvo kuklios, net pagarbios.

– Prašom įeiti.

Paskui ją įžengiau į vidų ir ištempiau ausis, tikėdamasi išgirsti kūdikio krykštavimą, bet iki manęs atsklido tik vaikiškos televizijos laidos garsai iš svetainės. Žiūrėdama, kaip ji sodina šviesiaplaukį mažylį žiūrėti „Garvežiuko Tomo“, prisiminiau, kad pasakojai man apie draugę filipinietę, kuri dirba aukle, bet jos vardo nenugirdau, suirzusi dėl dar vienos madingai neprietaringos tavo draugystės (auklė filipinietė, dėl Dievo meilės!).

– Norėčiau jūsų kai ko paklausti, ar galima?

– Taip, bet dvyliktą valandą turiu paimti iš mokyklos jo brolį. Ar neprieštarausite... – Ji mostelėjo ranka į lyginimo lentą ir skalbinių pintinę virtuvėje.

– Žinoma, ne.

Hetė nesipiktino, kad išdygau ant jos slenksčio ir uždavinėju klausimus. Nuėjau paskui ją į virtuvę ir atkreipiau dėmesį į jos plonutę pigią suknelę ir senas plastikines basutes. Lauke buvo šalta, o ji avėjo senomis plastikinėmis basutėmis.

– Kasia Levski sakė, kad jūsų kūdikiui irgi buvo taikoma genų terapija mukoviscidozei gydyti? – paklausiau.

– Taip.

– Ar abu su vyru esate mukoviscidozės nešiotojai?

– Taip, abu.

Tonas buvo aštrus, nepaisant jos romios laikysenos. Ji nežiūrėjo man į akis, ir aš pamaniau, kad blogai išgirdau.

– Ar anksčiau darėtės mukoviscidozės tyrimus? – paklausiau.

– Aš turiu vaiką, sergantį mukoviscidoze.

– Užjaučiu.

– Jis gyvena su senele ir tėvu. Duktė irgi. Bet ji sveika.

Ir Hetė, ir jos vyras aiškiai mukoviscidozės nešiotojai, taigi mano teorijos, kad „Chrom-Med“ gydo sveikus kūdikius, ji nepatvirtins. Nebent...

– Jūsų vyras vis dar Filipinuose?

– Taip.

Pradėjau spėlioti, kaip labai neturtinga ir drovi filipinietė galėtų pastoti, nors jos vyras Filipinuose.

– Jūs čia ir gyvenate? – paklausiau. Iki šiol nesuprantu, bandžiau nevykusiai užmegzti pokalbį ar užsiminti, kad šios šeimos galva – jos kūdikio tėvas.

– Taip. Aš čia gyvenu. Džordžinai patinka, kad aš čia, kai ponas Bevenas išvykęs.

Atkreipiau dėmesį, kad mama – Džordžina, o tėvas – ponas Bevenas.

– Jūs norėtumėte gyventi atskirai? – paklausiau, grįždama prie pono Beveno, kūdikio tėčio versijos. Nenumanau, ko tikėjausi, gal netikėtos išpažinties, maždaug tokios: „O taip, tada namų šeimininkas nebegalėtų naktimis su manim nepadoriai elgtis.“

– Aš čia laiminga. Džordžina labai geros širdies. Ji mano draugė.

Iškart atsisakiau savo versijos: draugystė reiškia, kad žmonės daugmaž lygiaverčiai.

– O ponas Bevenas?

– Aš jo gerai nepažįstu. Jis daug važinėja verslo reikalais.

Eidama šiuo keliu nieko neišpešiu. Žiūrėjau, kaip ji kruopščiai, tobulai lygina, ir pamaniau, kad Džordžinai draugės turėtų pavydėti.

– Jūs tikra, kad jūsų kūdikio tėvas turi mukoviscidozės geną?

– Jau sakiau. Mano sūnus serga mukoviscidoze. – Vėl aštrus tonas, kurį jau girdėjau ir šį kartą nepamaniau, kad suklydau. – Įleidau jus, nes esate Tesės sesuo, – pasakė ji. – Padariau malonę. O jūs mane kvočiate. Koks jūsų reikalas?

Supratau, kad susidariau apie ją klaidingą įspūdį. Maniau, kad ji nežiūri man į akis iš drovumo, o ji tiesiog rūpestingai saugojo savo gyvybinę erdvę. Buvo ne romi ir drovi, o nuožmi slapukė.

– Atleiskit. Matote, aš nesu tikra, kad mukoviscidozės eksperimentas yra teisėtas, todėl ir noriu sužinoti, ar judu su kūdikio tėvu abu turite po mukoviscidozės geną.

– Mano anglų kalba ne tokia puiki, kad jus suprasčiau.

– Taip. Iš tiesų jau gana su jumis kalbėtis globėjiškai.

Ji nusisuko beveik šypsodamasi, ir aš išvydau kitą moterį. Patikėjau, jog Džordžina, kad ir kas ji būtų, iš tikrųjų Hetės draugė.

– Eksperimentas teisėtas. Mano kūdikiui mukoviscidozę išgydė. Bet mano vaiko Filipinuose išgydyti negalima. Per vėlu.

Ji man vis dar nepasakė, kas vaiko tėvas. Turėsiu dar grįžti prie šio klausimo ir viltis, kad ji manim patikės ir atsakys.

– Galiu jūsų dar kai ko paklausti? – Ji linktelėjo. – Jums buvo sumokėta už dalyvavimą eksperimente?

– Taip. Trys šimtai svarų. Dabar man reikia pasiimti iš darželio Barnabį.

Klausimų dar turėjau labai daug ir persigandau, kad kitos progos nepasitaikys. Ji nuėjo į svetainę ir nuviliojo mažylį nuo televizoriaus.

– Ar galėčiau dar kartą su jumis susitikti? – paklausiau.

– Kitą antradienį liksiu viena su vaikais. Aštuntą šeimininkai išeis. Tada ir ateikite, jei norite.

– Ačiū, aš...

Rankos mostu ji mane nutildė, saugodama mažylį ant rankų nuo galbūt netinkamo pokalbio.

◈

– Pirmą kartą pamačiusi Hetę pamaniau, kad ji nė kiek nepanaši į Tesę ar Kasią, – sakau. – Nei amžiumi, rase, darbu. Bet jos drabužiai buvo pigūs kaip Tesės ir Kasios, ir aš supratau, kad jas vienija ne tik mukoviscidozės eksperimentas Šventosios Onos ligoninėje, bet ir dar vienas dalykas: jos visos neturtingos.

– Jums tai pasirodė svarbu? – klausia ponas Raitas.

– Lengviau įsivaizduoti, kad jas nesunku įkalbėti pasiūlius pinigų ar tiesiog papirkti. Be to, visos trys iš esmės vienišos, nes Hetės vyras Filipinuose.

– O Kasios sugyventinis Maiklas Flanaganas?

– Tuo metu, kai Kasia ryžosi eksperimentui, Maiklas ją buvo palikęs. Kai jis grįžo, juodu kartu gyveno vos kelias savaites. Pamaniau, kad tas, kas tvarko šį reikalą, apgalvotai renkasi vienišas moteris, nes į jų istoriją niekas per daug nesigilintų ir dėl jų pernelyg nesirūpintų. Jis pasinaudojo jų vienišumu ir bejėgiškumu.

Ponas Raitas ketina pasakyti ką nors malonaus, bet aš nenoriu kalbėti apie kaltę ir paguodą, todėl tratu toliau:

– Per televizorių ir „Chrom-Med“ būstinėje mačiau filmus apie išgijusius po eksperimento kūdikius, juos glėbesčiavo ne tik motinos, bet ir tėvai. Ėmiau spėlioti, ar moterys vienišos tik Šventosios Onos ligoninėje. Jei tik joje, vyksta siaubingi dalykai.

◈

Hetė atsargiai pasodino šviesiaplaukį mažylį į suglaudžiamąjį vežimėlį, įdėjo gėrimo ir meškutį. Įjungė signalizaciją ir pasiėmė raktus. Dairiausi ko nors, kas rodytų, kad namie yra kūdikis, bet veltui – nei verksmo, nei kūdikio monitoriaus, nei sauskelnių paketo. Pati Hetė nieko neprasitarė. Dabar ji eina iš namų, vadinasi, viršuje kūdikio irgi nėra. Tik tarpduryje sukaupiau drąsą ir beširdiškai paklausiau:

– Tavo kūdikis...

Ji atsakė tyliai, kad mažylis neišgirstų:

– Jis mirė.

◈

Ponas Raitas per pietus išėjo į susitikimą, o aš – į lauką. Vakarykštis lietus nuplovė parką, žolė žvilgiai žalia, krokai brangakmenių spalvų. Verčiau kalbėsiuos su tavim čia, kur spalvos ryškios net be saulės. Hetė tau pasakė, kad jos kūdikis mirė darant cezario pjūvį. Bet ar ji tau pasakė, kad jai teko išpjauti gimdą? Nežinau, ką mano žmonės matydami, kaip raudu, – turbūt, kad aš pamišėlė. Bet kai Hetė man pasakė, aš negalvojau apie kūdikį, juolab neverkiau, tik padariau išvadas.

Grįžtu į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinę ir toliau duodu parodymus ponui Raitui – plikus ir bejausmius faktus.

– Hetė pasakė, kad jos kūdikis mirė nuo širdies ligos. Ksavjė mirė nuo inkstų nepakankamumo. Neabejojau, kad abiejų mirtys neatsitiktinės ir susijusios su eksperimentu Šventosios Onos ligoninėje.

– Ar numanėte kaip?

– Ne. Nesupratau, kas vyksta. Iš pradžių meistriškai buvau iškėlusi versiją, kad be reikalo eksperimentuojama su sveikais kūdikiais; kad sukčiaujama dėl milžiniško pelno. Bet du kūdikiai mirė, vadinasi, versija klaidinga.

Mus pertraukia pono Raito sekretorė, atneša antihistamino tablečių. Suklaidinta mano paraudusių akių, ji klausia, ar man irgi reikia. Gal jos neįvertinau; ne tiek dėl bandymo manim pasirūpinti, kiek dėl bandymo išgelbėti narcizus. Ji išeina iš kambario, o mes dirbame.

Aš paskambinau profesoriui Rozenui, vis dar skaitančiam paskaitas Jungtinėse Valstijose. Palikau žinutę jo mobiliajame telefone, paklausiau, kas, po perkūnais, vyksta.

Man toptelėjo, ar didžiuodamasis, kad jį pakvietė Gebenės lygos universitetai, jis iš tikrųjų nemėgino man muilinti akių. Gal pabėgo sunerimęs, kad kas nors paaiškės?

– Jūs daugiau nesikalbėjote su policija? – klausia ponas Raitas.

Mano skambučių į policiją žurnale šioje vietoje kuo aiškiausia spraga.

– Ne. Detektyvas inspektorius Heinsas nusprendė, kad aš kuoktelėjusi ir juokinga, nors kaltinti daugiausia reikia mane pačią. Nevertėjo grįžti į nuovadą be svarių faktų.

◈

Vargšė Kristina, kažin ar baigdama laišką standartiniu prierašu „jei galiu kuo nors padėti, nesivaržydama paprašyk“, ji tikėjosi, kad pasinaudosiu jos pasiūlymu du kartus. Paskambinau Kristinai į mobilųjį ir papasakojau apie Hetės kūdikį. Ji buvo darbe ir kalbėjo greitai ir dalykiškai.

– Skrodimas darytas? – paklausė.

– Ne, Hetė sakė nenorėjusi.

Išgirdau fone zirzeklį ir išvargusį su kažkuo kalbančios Kristinos balsą. Ji manęs atsiprašė ir pasakė atskambinsianti vakare, kai nebudės.

Iki to laiko nusprendžiau aplankyti mamą. Buvo kovo dvyliktoji, aš supratau, kad jai bus sunku.

20

Per Leo gimtadienį visada nusiųsdavau mamai gėlių ir paskambindavau: dėmesingumas per atstumą. Ir visada pasirūpindavau, kad pokalbis neužtruktų – neva turiu eiti į susirinkimą arba prasideda konferencija telefonu; taip užkirsdavau jai kelią išlieti širdį. Ji ir neišsiliedavo, užtat likdavo šioks toks kartėlis, o nuslopintus jausmus priskirdavau telefono skambučio iš užatlantės virpesiams.

Atvirukas Leo jau buvo nupirktas, o tau Liverpulio gatvėje išrinkau puokštę rugiagėlių, laukinių ir skaisčiai mėlynų. Kol gėlininkė jas vyniojo, prisiminiau, kad Kasia liepė padėti gėlių ir tualete, pati prieš kelias savaites jų ten buvo nunešusi. Kasia užsispyrė – kaip jai nebūdinga, manė, kad ir mamai būtų lengviau. Bet mamai šiuolaikinė sielvarto raiška – gėlių relikvinės sankryžose, prie žibintų stulpų, pakelėse – kelia nerimą ir trikdo. Gėlių reikia dėti ten, kur esi palaidotas, o ne ten, kur numirei. Be to, aš iš kailio išsinerčiau, kad tik mama nepamatytų tos išvietės. Ir pati netrokštu ten dar kartą apsilankyti. Nieku gyvu nebesiartinsiu prie to pastato. Taigi pasakiau Kasiai, kad verčiau jau tavo sode pasodinsiu ką nors gražaus: rūpinsiuos, žiūrėsiu, kaip auga ir tarpsta. O gėles nešiu tau ant kapo, kaip mama.

Pusę mylios nuo Mažojo Hadstono stoties iki bažnyčios sukoriau pėsčia ir kapinėse pamačiau mamą. Pasakojau tau apie mudviejų pietus prieš kelias dienas pažeisdama įvykių seką, kad nuraminčiau tave ir sąžiningai papasakočiau apie ją. Tu jau žinai, kaip pasikeitė mama po tavo mirties, kad ji vėl tapo mūsų kūdikystės mama šnarančiu chalatu, kvepianti kremu ir spinduliuojanti ramybę tamsoje. Tapo nuoširdi, mylinti ir sykiu gąsdinamai trapi. Pasikeitė per tavo laidotuves. Ne pamažu, o siaubingai greitai, nebylus riksmas atiduodant tave šlapiam purvynui išdildė visa, kas buvo jai svetima, ir apsinuogino esmė. Tą gniuždančią akimirką žlugo jos prasimanymai apie tavo mirtį. Mama, kaip ir aš, suprato, kad tu niekada nebūtum nusižudžiusi. Ir nuo to žiauraus supratimo jai sulinko nugara, o plaukai prarado spalvą.

Bet kaskart, išvydusi ją tokią seną ir žilą, aš pasijuntu priblokšta iš naujo.

– Mama...

Ji atsisuko, ir pamačiau per skruostus riedančias ašaras. Mama stipriai mane apkabino ir prisispaudė veidu man prie peties. Pro marškinius pajutau ašaras. Ji atsitraukė, pabandė nusijuokti.

– Nederėtų tavęs naudoti vietoj nosinės.

– Kodėl gi, naudok kada panorėjusi.

Ji paglostė man plaukus.

– Paaugo. Reikia pakirpti.

– Žinau.

Apkabinau mamą.

Tėtis grįžo į Prancūziją, nepažadėjęs nei paskambinti, nei aplankyti; šįkart buvo sąžiningas ir nedavė žodžio, kurio netesėtų. Suprantu, jis mane myli, bet mano gyvenime jo nebus. Taigi mudvi su mama teturime viena kitą, todėl antroji pusė mums dar brangesnė ir sykiu menkesnė. Turime atstoti viena kitai dar ir kitus žmones – tave, Leo, tėtį. Turime plačiau atverti širdis, kai jos kaip niekad susitraukusios.

Padėjau rugiagėles tau ant kapo, nematyto nuo laidotuvių dienos. Žiūrėdama į žemę virš tavęs ir Ksavjė pamaniau, kad apsilankymai nuovadoje, ligoninėje, paieškos internete, klausimai, abejonės, įtarimai ir kaltinimai iš esmės tereiškia, jog tu dūsti po purvu be šviesos, oro, gyvybės ir meilės.

Atsisukau į Leo kapą ir padėjau ant jo paveikslėlį su Kovotoju, mano nuomone, patiksiantį aštuonmečiui. Man jis neauga. Ant kapo jau gulėjo suvyniota mamos dovanėlė – sraigtasparnis su nuotolinio valdymo pulteliu, pasakė ji.

– Kaip sužinojai, kad jis serga mukoviscidoze? – paklausiau.

Kartą ji man užsiminė supratusi, kad jis serga, dar nepasireiškus ligos požymiams, bet nei ji, nei tėtis nežinojo esą nešiotojai. Tai kaip jai atėję į galvą padaryti tyrimus Leo? Įpratau klausinėti, klausiu net prie Leo kapo, net per jo gimtadienį, kuris jau nesendina.

– Jis buvo dar mažutis ir verkė, – tarė mama. – Pabučiavau jam veidelį, ašaros buvo sūrios. Pasakiau gydytojui net negalvodama, kad tai rimta. Sūrios ašaros – mukoviscidozės požymis.

Prisimeni, net vaikystėje ji beveik niekada nebučiuodavo mūsų verkiančių? Bet aš neužmiršau ir laiko, kai bučiuodavo; kai dar nebuvo paragavusi Leo ašarų druskos.

Mudvi valandėlę tylėjome, vedžiojau akimis nuo sukritusio Leo kapo iki tavo dar nesuslūgusio ir man pasirodė, kad jie atspindi mano gedulą.

– Sugalvojau, koks bus antkapis, – tarė mama. – Noriu angelo, didelio, akmeninio, išskleistais sparnais.

– Jai turbūt patiktų angelas.

– Jai būtų baisiai juokinga.

Abi šyptelėjom numanydamos, kokia tavo nuomonė apie akmeninį angelą.

– Bet tikriausiai patiktų Ksavjė, – tarė mama. – Kūdikiui angelas labai tinka. Nė kiek nesentimentalu.

– Nė kiek.

Tačiau ji pati pasidarė sentimentali, kas savaitę nunešdavo ant kapo po meškiuką ir pakeisdavo, kai jis sušlapdavo ir susipurvindavo. Truputį drovėjosi, bet tik truputį. Ankstesnė mama būtų pasibaisėjusi tokiu prastu skoniu.

Aš vėl prisiminiau mūsų pokalbį, kai liepiau tau pasakyti mamai, kad laukiesi, prisiminiau ir jo pabaigą, kurią turbūt tyčia buvau pamiršusi.

– Ar dar tebeturi kelnaites su išsiuvinėtomis ant jų savaitės dienomis? – paklausei.

– Nenukrypk nuo temos. Be to, jos man buvo padovanotos, kai buvau devynerių.

– Negi tikrai mūvėdavai jas nurodytomis dienomis?

– Ji labai užsigaus, jei nepasakysi.

Tavo balsas neįprastai surimtėjo.

– Ji visko prikalbės, paskui gailėsis. Ir niekada negalės atsiimti tų žodžių.

Tu neprisipažinai iš širdies gerumo. Meilė tau buvo svarbesnė už tiesą. Bet anksčiau aš to nesupratau, maniau, kad tu atsikalbinėji. Išsisukinėji.

– Pasakysiu, kai jis gims, Bea. Kai jinai jį pamils.

Tu visada žinojai, kad pamils.

Prie tavo kapo į keraminį vazoną motina ruošėsi pasodinti rožę ʽMadame Carriereʼ.

– Laikinai, kol atsiras angelas. Be antkapio labai plika.

Pripyliau į laistytuvą vandens rožei palaistyti ir prisiminiau tave vaikystėje, tipenančią paskui mamą su mažučiais sodininko įrankiais, gniaužiančią saujoje sėklas, surinktas nuo gėlių, rodos, sinavadų, niekada per daug nesidomėjau.

– Ji mėgo krapštytis sode, tiesa? – paklausiau.

– Nuo mažumės, – atsakė mama. – Aš pamėgau sodininkauti tik įpusėjusi ketvirtą dešimtį.

– Ir kas tave paskatino?

Aš tuščiai plepėjau apie neskaudžius dalykus, nes vyliausi apraminti mamą. Ji visada mielai kalbėdavo apie gėles.

– Pasodinta gėlė vis gražėdavo, priešingai nei aš, sulaukusi trisdešimt šešerių, – tarė mama, kapstydama žemę aplink rožę plikomis rankomis. Jos panagės buvo pilnos žemių. – Nereikėjo graužtis dėl prarasto grožio, – kalbėjo ji. – Bet tada, prieš Leo mirtį, grauždavausi. Pasigesdavau malonaus, atlaidaus elgesio dėl prarasto grožio. Elektrikas, taksi vairuotojas su manim elgdavosi bjauriai be jokios priežasties; vyrai, kurie anksčiau paprastai padarydavo menkus darbelius nemokamai, pasidarė pikti, lyg matydami, kad visas mano dailumas dingo, nenoromis suvoktų, jog grožis blunka ir nyksta. Lyg jie mane dėl to kaltintų.

Mamos žodžiai mane nustebino, bet tik šiek tiek. Sakyti stačiai į akis jau tapo įprasta. Mama nusišluostė veidą žemėtais pirštais, ant skruosto liko purvinas ruožas.

– O Tesė augo tikra gražuolė, nesuprato, kad žmonės jai geri dėl nepaprasto jos dailumo.

– Ji niekada juo nesinaudojo.

– Jai nė nereikėjo. Pasaulis atlapojo duris, ir Tesė šypsodamasi į jį įžengė manydama, kad taip bus visada.

– Tu pavydėjai?

Mama valandėlę delsė, paskui papurtė galvą.

– Nepavydėjau, bet žiūrėdama į ją matydavau, kokia pati tapau. – Jos balsas nutrūksta. – Aš įkaušusi. Tiesą pasakius, kartais per Leo gimtadienį praskalauju gerklę. Ir per jo metines. O dabar dar bus ir Tesės su Ksavjė gimtadieniai ir metinės. Jei nesisaugosiu, prasigersiu.

Stipriai suspaudžiau jai ranką.

– Tesė visada atvažiuodavo pas mane per Leo gimtadienį, – tarė mama.

Atsisveikindama su ja stotyje, pasiūliau kitą sekmadienį nuvažiuoti į Piteršamo medelyną, kuris tau labai patiko, nors neturėdavai pinigų sodinukams. Susitarėme išrinkti naują gėlę, kurios norėtum savo darželiui.

Traukiniu grįžau į Londoną. Tu nutylėjai, kad aplankydavai mamą per Leo gimtadienį. Gal kad nesijausčiau kalta? Įdomu, kiek kartų ją aplankei, kol pilvas pasidarė pastebimas. Iš telefono sąskaitos jau žinojau, kad nesirūpinau tavim, o dabar supratau, kad nebuvau atidi ir mamai. Dėmesinga duktė buvai tu, o ne aš, kaip visą laiką teisuoliškai maniau.

Aš pabėgau. Mano darbas Niujorke nebuvo proga daryti karjerą; tai buvo proga palikti mamą ir išsižadėti atsakomybės, tvarkingai gyventi kitame žemyne. Buvau visai kaip tėtis. O tu neišsisukinėjai. Gal man ir tekdavo tau priminti artėjančius gimtadienius, bet tu nepabėgai.

Įdomu, kodėl daktarė Vong nutylėjo mano trūkumus. Geras psichoterapeutas sugebėtų nupiešti pacientui portretą, panašų į Doriano Grėjaus, kad jis suprastų, koks iš tikrųjų yra. Bet nesąžininga kaltę versti jai. Ne to jos klausinėjau, o pačios savęs suvis nepaklausiau.

Suskambėjo telefonas, nutraukdamas savianalizę. Skambino Kristina. Ji valandėlę paplepėjo, matyt, atidėliodama dalyką, dėl kurio skambina, bet galop prabilo apie esmę:

– Nemanau, kad Ksavjė ir to kito kūdikio mirtys susijusios, Hems.

– Turi būti susijusios. Ir Tesė, ir Hetė dalyvavo tam pačiame eksperimente toje pačioje ligoninėje...

– Taip, bet medicininiu požiūriu ryšio nėra. Neįmanoma taip paveikti kūdikių, kad vienas mirtų nuo širdies, o kitas – nuo inkstų ligos, turbūt inkstų nepakankamumo.

– Bet viename gene gali būti užkoduoti skirtingi požymiai, – pertraukiau. – Galbūt...

Ji mane pertraukė, o gal ryšys traukinyje buvo prastas.

– Dėl viso pikto aš pasitariau su profesoriumi, o gal ko nors nežinau. Nepasakojau jam, koks reikalas, pateikiau kaip tariamus įvykius. Jis pasakė, kad dviejų tokių skirtingų mirčių priežastis negali būti ta pati.

Ji kalbėjo paprastai, ne moksliniais terminais, kad ir aš suprasčiau. Tačiau buvo aišku, kad ir sudėtingi žodžiai reikštų tą patį. Dėl eksperimento Šventosios Onos ligoninėje abu kūdikiai mirti negalėjo.

– Bet juk keista, kad Šventosios Onos ligoninėje mirė du kūdikiai? – paklausiau.

– Kiekvienoje ligoninėje gimdant ir tuoj po gimdymo miršta kūdikiai, o Šventosios Onos ligoninėje per metus gimsta penki tūkstančiai, ir dviejų mirtis nieko nenustebins.

Bandžiau ją dar paklausinėti, rasti klaidą, bet ji tylėjo. Traukinys kratė, buvo negera ir nesmagu, todėl prisiminiau Kasią. Ketinau jai surengti iškylą, bet galbūt tai neatsakinga, todėl pasitariau su Kristina. Aiškiai apsidžiaugusi, kad šįkart gali padėti, ji pernelyg išsamiai puolė aiškinti.

◈

Baigiu pasakoti ponui Raitui apie Kristinos skambutį.

– Matyt, kažkas pamelavo moterims, nuo ko iš tikrųjų mirė kūdikiai. Skrodimo nė vienam nedaryta.

– Nė karto nesuabejojote savim?

– Ne.

Jis žiūri į mane, rodos, susižavėjęs, bet aš turiu pasakyti tiesą.

– Neturėjau jėgų abejoti, – tariu. – Neįsivaizdavau, kad reikėtų pradėti viską nuo pradžių.

– Tai ką darėte? – klausia jis, o aš vėl pasijuntu išvargusi ir sutrikusi.

– Dar kartą nuėjau pas Hetę. Nemaniau, kad ji pasakys ką naudinga, bet turėjau ko nors griebtis.

◈

Ir griebiausi už šiaudo, pati tai supratau, bet negalėjau liautis. Ko nors toliau imtis būčiau galėjusi nebent sužinojusi, kas Hetės kūdikio tėvas, bet vilties dėl to nepuoselėjau.

Paskambinau prie Hetės durų, jas atidarė daili moteris, įpusėjusi ketvirtą dešimtį, turbūt Džordžina. Vienoje rankoje laikė knygą, kitoje – lūpdažį.

– Jūs tikriausiai Beatrisė, užeikite. Aš truputį vėluoju, pažadėjau Hetei, kad vėliausiai aštuntą iš čia dingsiu.

Į prieškambarį atėjo Hetė. Džordžina atsisuko į ją.

– Ar galėtum perskaityti vaikams pasaką apie karvę? Aš įpilsiu Beatrisei išgerti.

Hetė užlipo į viršų. Numaniau, kad susitikimą surengė Džordžina, nors ji elgėsi maloniai, ir, rodos, nuoširdžiai.

– „Persis ir karvė“ – trumpiausia pasaka, nuo pradžios iki pabaigos šešios minutės, net jei pamėgdžios variklio burzgimą ir gyvūnų balsus, taigi ji netrukus nulips. – Džordžina atkimšo butelį vyno ir padavė man taurę. – Negadink jai nuotaikos, a? Ji labai kentėjo. Po to įvykio beveik nevalgo. Pamėgink... gražiai su ja elgtis.

Linktelėjau, man patiko jos rūpestis. Lauke pasignalizavo automobilis, ir Džordžina išeidama sušuko laiptų papėdėje:

– Palikau atkimštą butelį „Pinot Grigio“, Hete, vaišinkis. – Iš viršaus atsklido Hetės „ačiū“. Jos atrodė veikiau kaip draugės, kartu nuomojančios kambarį, o ne kaip šeimininkė ir jos vaikų auklė, kurioms gerokai per trisdešimt.

Paguldžiusi vaikus Hetė nulipo žemyn, ir mudvi nuėjome į svetainę. Ji atsisėdo ant sofos parietusi kojas su vyno taure rankoje, lyg būtų savo namuose, o ne laikinai čia gyventų kaip namų darbininkė.

– Džordžina miela? – paklausiau.

– Taip. Kai papasakojau apie kūdikį, ji pasisiūlė nupirkti lėktuvo bilietą namo ir sumokėti dviejų mėnesių algą. Jiems tai per dideli pinigai, abu dirba visą darbo dieną ir vargais negalais įstengia man mokėti.

Vadinasi, Džordžina nėra tipiška filipiniečių auklių samdytoja, o Hetė negyvena užkaboryje, kuriame laikomos šluotos. Prisiminiau savo jau įprastus klausimus. Ar ji žinojo, kad tu kažko bijai? Ar nepažinojo žmogaus, kuris galėjo tau duoti narkotikų? Ar nenumano, kodėl buvai nužudyta (šito pasiteiravau sukaupusi drąsą, nes paprastai į šį klausimą būdavo atsakoma nedviprasmišku žvilgsniu)? Hetė nieko negalėjo pasakyti. Kaip ir kitos tavo draugės, po gimdymo ji tavęs nemačiusi. Klausimai seko, ir aš jau baiminausi, kad nieko nesužinosiu.

– Kodėl niekam nepasakei kūdikio tėvo vardo?

Ji svyravo, ir aš pamaniau, kad gėdijasi.

– Kas jis, Hete?

– Mano vyras.

Ji nutilo, aiškintis teko man pačiai.

– Tu atėjai dirbti nėščia?

– Maniau, niekas manęs nesamdys, jei sužinos. Nebegalėdama slėpti, apsimečiau, kad kūdikis turi gimti vėliau. Nutariau, verčiau jau tegu Džordžina mano, kad aš pasileidėlė, negu melagė. Ji manim patikėjo ir tapome draugėmis.

Matyt, atrodžiau suglumusi. Tą minutę pasigedau moters draugystės – jos man niekada nereikėjo, nes turėjau tave.

– Ar papasakojai Tesei, kad tavo kūdikis mirė? – paklausiau.

– Taip. Tesės vaikelis turėjo gimti tik po kelių savaičių. Ji apsiverkė iš gailesčio, kai papasakojau, o aš ant jos supykau. Ji priskyrė man jausmus, kurių aš nejaučiau.

Ar suvokei, kad Hetė ant tavęs pyko? Ji buvo vienintelė, tau prikaišiojusi, vienintelė, kurios nesupratai.

– O iš tiesų man juk palengvėjo, – tarė Hetė. Kalbėjo įžūliai, laukdama, kad pasipiktinsiu.

– Suprantu, – atsiliepiau. – Namie turi kitų vaikų, kuriuos reikia prižiūrėti. Kūdikis reiškė, kad neteksi darbo, nors ir kokie supratingi būtų šeimininkai, taigi nebegalėsi siųsti namo pinigų. – Pažvelgiau į ją ir pamačiau, kad neatspėjau. – O gal tau būtų buvę nepakeliama palikti namie dar vieną kūdikį ir vėl išvažiuoti dirbti? – Šįkart ji žiūrėjo man į akis nebyliai patvirtindama.

Kodėl aš supratau Hetę, o tu ne? Nes aš žinau, kas yra gėda, o tu nežinojai. Hetė atsistojo.

– Ar norėtum dar ko nors paklausti? – Ji troško, kad išeičiau.

– Taip, ar žinai, kas jums įšvirkštė geną?

– Ne.

– O gal matei daktarą, kuris priėmė tavo kūdikį?

– Man darė cezario pjūvį.

– Bet juk turėjai matyti?

– Ne. Jis buvo su kauke. Kai leido geną. Kai darė cezario pjūvį. Visą laiką su kauke. Filipinuose tai neįprasta. Ten niekas nesuka galvos dėl higienos, bet čia...

Jai kalbant man prieš akis iškilo keturios košmariškos tavo drobės, klykianti moteris ir virš jos pasilenkęs vyriškis su kauke. Tai buvo ne narkotikų sukeltos haliucinacijos, o tikrovė.

– Turi ligos istoriją, Hete?

– Ne.

– Dingo ligoninėje?

Ji nustebo, kad žinau.

◈

Gal paveikta kofeino, gal tų paveikslų prisiminimo, gerdama kavą krūpteliu, šlakelis kliūsteli ant stalo. Ponas Raitas susirūpinęs žiūri į mane.

– Gal baigiame? – klausia.

– Taip, prašyčiau.

Į registratūrą einame kartu. Ponas Raitas pamato ant sekretorės stalo puokštę narcizų ir sustoja. Matau, kaip ji įsitempia. Jis atsisuka į mane, akys parausta:

– Man labai patiko Tesės žodžiai apie geltonio geną narcizuose, gelbstintį vaikų regėjimą.

– Man irgi.

Kavinėje „Carluccio“ netoli Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinės manęs laukia detektyvas seržantas Finboras. Vakar jis man paskambino ir paklausė, ar galėtume susitikti. Nežinau, ar tai leidžiama, bet neprieštaravau. Suprantu, atėjo ne dėl savęs, jis neprašys sušvelninti tiesos norėdamas gražiau pasirodyti.

Prieinu prie jo, ir mes valandėlę svyruojame, lyg ketintume pasibučiuoti kaip draugai, o ne... kaip kas? Kas mes vienas kitam? Tai jis man pranešė, kad tu rasta išvietėje. Jis paėmė man už rankos, pažvelgė į akis ir sunaikino mane tokią, kokia buvau iki tos akimirkos. Mūsų santykiai ne vakarėlių pažįstamų, kurie susitikę pakštelėtų vienas kitam į žandą, o policininko ir aukos giminaitės. Dabar jau aš paimu jam už rankos ir laikau; šį kartą mano ranka šiltesnė.

– Norėjau atsiprašyti, Beatrise.

Ketinu atsakyti, bet tarp mūsų įsibrauna padavėja, iškėlusi padėklą, dalykiškai įsikišusi į arklio uodegą pieštuką. Reikėjo susitikti kokioje bažnyčioje – ramioje, gerbtinoje, kur apie didžius dalykus kalbama pašnibždomis, o ne šaukiama, norint perrėkti indų barškesį ir plepalus.

Atsisėdame prie staliuko ir abu pajuntame nejaukų artumą.

– Kaip sekasi policininkei Vernon? – nutraukiu tylą.

– Jai paaukštino pareigas, – atsako Finboras. – Perkelta į buitinio smurto skyrių.

– Džiaugiuosi.

Jis man nusišypso, ledas lūžta, ir jis pradeda turiningesnį pokalbį.

– Jūs visą laiką buvote teisi. Reikėjo jūsų klausytis ir jumis tikėti.

Svajodavau išgirsti šį sakinį, gaila, kad negaliu pakuždėti sau ankstesnei ir paguosti, kad vieną gražią dieną jį man ištars ir policininkas.

– Jūs bent jau abejojote, – sakau. – Ir nesėdėjote rankų sudėjęs.

– Bet viskas per vėlai. Jūsų neturėjo ištikti toks pavojus.

Staiga restorano šurmulys nuslopsta, šviesa ima blėsti. Girdžiu seržanto Finboro kalbą, jis ramina mane, kad viskas bus gerai, paskui jo balsas nutyla, temsta, noriu suklikti, bet man užkanda žadą.

Atsipeikėju švariame ir šiltame kavinės moterų tualete. Šalia seržantas Finboras. Jis sako, kad apie penkias minutes buvau be sąmonės. Nelabai ilgai. Bet garsas dingo pirmą kartą. Restorano personalas manim pasirūpino ir iškvietė taksi. Paprašau seržanto Finboro palydėti mane namo, ir jis mielai sutinka.

Važiuoju juodu taksi su policininku prie šalies, bet man vis tiek baisu. Žinau, kad jis mane seka; jaučiu, kaip artėja piktavalis žudikas.

Noriu pasakyti Finborui. Bet, kaip ir ponas Raitas, seržantas man paaiškintų, kad jis uždarytas į kardomojo kalinimo kalėjimą; kad jis nebegali man pakenkti; kad nebėra ko bijoti. Bet aš juo nepatikėčiau.

Detektyvas seržantas Finboras palaukia, kol aš saugiai įeinu į butą, paskui nuvažiuoja taksi ten, kur jam reikia. Atidarius duris man apie kojas apsiveja šilta, pūkuota ir murkianti Dručkė. Pašaukiu Kasią vardu. Tyla. Užgniaužiu nerimo kibirkštėles ir išvystu ant staliuko raštelį – ji nėščiųjų kursuose. Turėtų tuoj grįžti.

Prieinu prie lango pažiūrėti, atitraukiu užuolaidas. Išvystu du kumščius, kukinančius į stiklą iš lauko, bandančius jį išdaužti. Suspiegiu. Kažkas išnyksta tamsoje.

21

Ketvirtadienis

Graži pavasario diena, bet į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybą neinu per parką, važiuoju metro, kad visada būčiau minioje.

Nuvykusi ten, džiaugiuosi, kad liftas sausakimšas, bet kaip paprastai nerimauju, kad pranešimų gaviklis ir mobilusis ne ryšio zonoje, kad liftas įstrigs, kad Kasia negalės man prisiskambinti.

Išspjauta ketvirtame aukšte, aš patikrinu, ar telefonas ir gaviklis veikia. Nieko Kasiai nesakiau apie vyrą už lango vakar vakare, nenorėjau gąsdinti. O gal nenorėjau pripažinti kitos galimybės – menksta ne tik mano kūnas, bet ir protas. Žinau, kad sergu, bet man netoptelėjo, kad psichika irgi gali būti paveikta. Gal jis – haliucinacija, sukurta nesveiko proto? Gal reikia fizinių jėgų, kurių nebeturiu, kad nepamiščiau? Labiausiai bijau išprotėti, labiau negu to žmogaus, nes beprotybė sunaikina tavo esmę, o kūnas tave šlykščiai pergyvena. Žinau, tu irgi bijojai. Gaila, nesupratai, kad tavo psichikai pavojų kelia FCP, o ne psichikos sutrikimas ar liga.

Gal aš irgi gavau FCP. Gal ši mintis tau atėjo į galvą anksčiau negu man? Gal mane persekiojantį blogį sukūrė haliucinogenas? Bet jo niekas negalėjo man duoti. Einu tik į Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybą, „Kojotą“ ir grįžtu į butą, kur niekas man nelinki blogo.

Nesakysiu ponui Raitui apie žudiką už lango, dar ne; ir apie baimę išprotėti. Jei nesakysiu, jis elgsis su manim kaip paprastai, ir neišeisiu iš vėžių. Jis tikisi, kad aš sveiko proto, turiu pateisinti lūkesčius. Be to, bent jau tomis valandomis, kai būnu su juo, man niekas negresia. Palauksiu, kol baigsis diena, tada ir pasakysiu.

Šį rytą šviesa pono Raito kabinete blausi; iš kerčių sėlina tamsa, mirkčioju, kad ji išsisklaidytų. Pasakodama suvokiu, kad žodžiai liejasi, o prisiminti sunku. Bet ponas Raitas sakė, kad šiandien galbūt baigsiu duoti parodymus, taigi turiu prisiversti.

Rodos, ponas Raitas nepastebi, kad kažkas negerai. Gal išmokau slėpti, o gal jį domina tik paskutiniai mano parodymai. Jis trumpai apibendrina vakarykščio mūsų interviu pabaigą.

– Hetė Sim pasakė jums, kad vyriškis, kuris jai sušvirkštė vaistų ir priėmė kūdikį, buvo su kauke?

– Taip. Paklausiau, ar tai tas pats žmogus, o ji atsakė, kad tas pats. Bet daugiau nieko neprisiminė – nei balso, nei plaukų spalvos, nei ūgio. Ji stengėsi viską užmiršti, ir aš jos nekaltinu.

– Pamanėte, kad vyriškis, priėmęs jos kūdikį, priėmė ir Tesės?

– Taip. Ir neabejojau, kad jis yra jos žudikas. Bet man reikėjo daugiau duomenų, kad galėčiau kreiptis į policiją.

– Nepaneigiamų faktų?

– Taip. Turėjau įrodyti, kad jis užsidėjo kaukę norėdamas nuslėpti, kas jis toks. Man nepavyko sužinoti, kas priėmė Tesės kūdikį, – supratau, kad kažkas sunaikino pėdsakus. Bet vyliausi, kad gal man pasiseks išsiaiškinti, kas leido Tesei ir Hetei vaistus.

◈

Kai iš Hetės namų Čizike nusigavau į Šventosios Onos ligoninę, buvo vėlu, po vidurnakčio. Bet sužinoti turėjau tučtuojau. Kai nuvykau, palatose buvo tamsu, ir aš supratau, kad apklausai ne pats tinkamiausias laikas. Bet jau buvau paspaudusi skambutį prie gimdymo skyriaus durų, ir jas atidarė nematyta seselė. Ji įtariai mane nužvelgė, ir aš prisiminiau apsaugą, kad niekas nepavogtų kūdikių.

– Ar galiu pasikalbėti su vyresniąja akušere? Rodos, jos vardas Kresida?

– Ji namie. Jos pamaina baigėsi prieš šešias valandas. Bus rytoj.

Bet iki tol aš negalėjau laukti.

– Ar yra Viljamas Sondersas? – paklausiau.

– Jūs pacientė?

– Ne. – Dvejojau. – Draugė.

Išgirdau verkiant kūdikį, paskui kitą, trečią. Sučirškė skambutis. Jaunoji seselė vyptelėjo, pamačiau, kokia ji įsitempusi.

– Gerai. Jis budinčio personalo kambaryje. Trečios durys į dešinę.

Aš pasibeldžiau stebima seselės ir įėjau. Kambaryje tvyrojo prieblanda, nes šviesa skverbėsi tik pro atidarytas duris. Viljamas pabudo iškart, žvalus ir budrus, turbūt todėl, kad budėjo ir buvo pasirengęs tučtuojau imtis darbo.

– Ką jūs čia veikiate, Bea?

Niekas, išskyrus tave, manęs taip nevadino, ir man pasirodė, lyg būtum paskolinusi jam truputį mudviejų artumo. Viljamas išlipo iš lovos, ir aš pamačiau, kad jis apsirengęs mėlynu chalatu. Plaukai miegant susivėlę. Pajutau, koks mažas kambarėlis ir viengulė lova.

– Ar žinote, kas leidžia geną moterims per mukoviscidozės eksperimentą? – paklausiau.

– Ne. Norite, kad sužinočiau?

Kaip paprasta.

– Taip, noriu.

– Gerai. – Jis kalbėjo dalykiškai, susikaupęs, ir aš buvau dėkinga, kad į mano prašymą pažiūrėjo rimtai. – Ar žinote daugiau ligonių, be jūsų sesers?

– Kasia Levski ir Hetė Sim. Tesė susipažino su jomis mukoviscidozės klinikoje.

– Galite užrašyti?

Jis laukė, kol rausiausi rankinėje ir rašiau jų pavardes, paskui atsargiai paėmė popiergalį.

– O dabar ar galiu paklausti, kodėl norite sužinoti?

– Nes tas žmogus buvo su kauke. Kai leido vaistus, kai priėmė kūdikius.

Stojo tyla, ir aš pajutau, kad jam nebeatrodo, jog reikalas skubus.

– Medicinos personalas dažnai dėvi kaukes, ypač ginekologai, – tarė jis. – Gimdymas – nešvarus dalykas, daugybė išskyrų, apsauginė apranga tiesiog būtina.

Matyt, jis išvydo nepatiklumą ar nusivylimą mano veide.

– Tai įprasta, bent šioje ligoninėje, – paaiškino Viljamas. – Čia didžiausias procentas ŽIV nešiotojų, išskyrus Johanesburgą. Mes nuolat tikrinami, kad neužkrėstume ligonių, bet pačių ligonių niekas netikrina. Kai pro duris įžengia moteris, mes nežinome, sveika ji, serga ar ŽIV nešiotoja.

– O genų terapija? Vaistų leidimas? – paklausiau. – Juk išskyrų nėra? Kam tada kaukė?

– Gal žmogus ją užsirišo tiesiog iš įpročio.

Kartą jo gebėjimas įžvelgti tik gera mane žavėjo, nes priminė tave, bet dabar siutino.

– Verčiau sugalvosite nekaltą paaiškinimą, negu pripažinsite, kad kažkas nužudė mano seserį paslėpęs veidą po kauke?

– Bea...

– Tačiau aš negaliu sau leisti prabangos rinktis. Vienintelė man atsivėrusi galimybė – bjaurus smurtas. – Žengtelėjau atgal. – Jūs užsirišate kaukę?

– Dažniausiai taip. Gal ir perdėtas atsargumas, bet...

– Ar tai buvote jūs? – pertraukiau.

– Ką?

Jis įsistebeilijo į mane, ir aš nuleidau akis.

– Manote, aš ją nužudžiau? – paklausė priblokštas ir įsižeidęs.

Klydau manydama, kad žodinis susidūrimas – smulkmenos.

– Atleiskit. – Prisiverčiau pažvelgti jam į akis. – Kažkas ją nužudė. Nežinau kas. Tačiau nužudė. Gal tą žmogų buvau susitikusi, kalbėjausi su juo ir nesupratau. Bet neturiu nė menkiausio įrodymo.

Viljamas paėmė man už rankos, ir suvokiau, kad drebu.

Jo pirštai švelniai paglostė man delną; labai švelniai, bet iš pradžių abejojau, kad iš geismo. Tačiau jis glostė toliau, ir aš supratau, beveik neįstengdama patikėti, kad neklystu.

Ištraukiau ranką. Jo veide atsispindėjo nusivylimas, bet balsas skambėjo maloniai:

– Nesu pavydėtinas laimikis, tiesa?

Vis dar nustebusi ir patenkinta nuėjau prie durų.

Kodėl išėjau iš kambario nepasinaudojusi proga? Nes net jei būčiau numojusi ranka į jo santuoką – pasirodo, tai įveikiama kliūtis, – supratau, kad romanas būtų trumpas, netvarus, neduotų nieko, ko noriu ar ko reikia, o paskui turėčiau sumokėti jausmais. Gal pakako, kad jis mane pavadino Bea? Tik tu mane taip vadindavai. Tas vardas priminė, kas buvau tiek metų. Vardas tos, kuri šitaip nesielgia.

Todėl uždariau duris ir svirduliuodama, bet vis dar tiesi likau ant savo siauro dorovės lyno. Ne dėl griežtų nuostatų. Tiesiog vėl pasirinkau ramybę vietoj trumpalaikės laimės.

Gatvėje netoli ligoninės laukiau autobuso. Prisiminiau stiprias Viljamo rankas, kai jis anąkart mane apkabino, švelnius pirštus, glostančius man delną. Įsivaizdavau save jo glėbyje ir jo šilumą – bet buvau viena tamsoje ir šaltyje, jau apgailestavau, kad ryžausi išeiti, apgailestavau, kad visada nuspėjamai išeinu.

Apsisukau grįžti, net žengiau kelis žingsnius, ir man pasirodė, kad visai šalia kažkas slepiasi. Nuo šios gatvės atsišakojo du neapšviesti skersgatviai, o gal jis pritūpė už automobilio. Buvau susimąsčiusi ir nė nepastebėjau, kad ant kelio nėra mašinų, o ant šaligatvio – žmonių. Likau viena su tuo, kuris mane stebi.

Pamačiau juodą taksi be žiburėlio ir ištiesiau ranką melsdamasi, kad sustotų, ir vairuotojas sustojo, netgi išbarė mane, kad viena valkiojuosi vidurnaktį. Sumokėjau jam, kad nuvežtų iki pat namų, nors mano pinigai baigėsi. Jis palaukė, kol laimingai atsidūriau viduje, ir tik tada nuvažiavo.

◈

Ponas Raitas susirūpinęs žiūri į mane, ir suprantu, kad labai sergu. Burna išdžiūvusi kaip pergamentas. Vienu mauku ištuštinu stiklinę vandens, paliktą sekretorės. Jis klausia, ar pajėgsiu duoti parodymus, o aš atsakau „taip“; nes man ramiau su juo, nes aš nenoriu būti viena savo bute.

– Jūs galvojote apie žmogų, sekiojusį Tesę?

– Taip. Be to, pajutau, kad mane kažkas stebi, ir išgirdau krebždesį, įspėjantį apie pavojų, bet nieko nemačiau.

Ponas Raitas pasiūlo nusipirkti po sumuštinį ir surengti parke darbinę iškylą. Turbūt todėl, kad man sukasi galva, o kalba nerišli, ir jis tikisi, kad lauke atsikvošėsiu. Pasiima magnetofoną. Man netoptelėjo, kad jis nešiojamas.

Nueiname į Šventojo Jokūbo parką, panašų į vaizdelį iš „Merės Popins“: žiedai, pumpurai ir žydras dangus su baltais puriais debesėliais. Ant žolės išsidrėbę įstaigų tarnautojai, parkas virtęs paplūdimiu be jūros. Taku einame petys į petį ieškodami vietos, kur mažiau žmonių. Ponas Raitas maloniai žiūri į mane, ir aš spėlioju, ar jis irgi jaučia mano šilumą, kaip aš jo.

Prie mūsų artinasi moteris su dvynukų vežimėliu, ir mums tenka išsiskirti. Pasijutusi viena staiga pajuntu netektį, lyg kairė mano kūno pusė imtų šalti, kai jo nėra šalia. Lyg gulėčiau ant šaltų betoninių grindų ant kairio šono ir jausčiau, kaip į mane skverbiasi vėsa, tarsi girdėčiau, kaip tankiai plaka širdis negalėdama pajudėti. Aš persigąstu, kad aplenkiau įvykius, bet jis vėl atsiduria šalia, mes vėl einame koja kojon, ir aš vėl pasakoju nuosekliai.

Susirandame ramią vietelę, ir ponas Raitas ištiesia demblį. Susijaudinu, kad jis, šįryt pamatęs žydrą dangų, iš anksto sugalvojo iškylą parke. Jis įjungia magnetofoną. Valandėlę tyliu, kol pro šalį eina būrelis paauglių, paskui prabylu:

– Kai įėjau, Kasia pabudo, o gal laukdama manęs ji nė nemiegojo. Paklausiau, ar ji prisimena daktarą, kuris jai leido vaistus.

◈

Ji standžiau apsisiautė tavo chalatu.

– Nežinau pavardės, – atsakė. – Kas negera?

– Nežinai, nes jis buvo su kauke?

– Taip, kaukė. Kas bloga, Beata?

Kasia nesąmoningai uždėjo ranką ant pilvo. Negalėjau jos gąsdinti.

– Viskas puiku. Tikrai.

Bet ji pernelyg nuovoki, taip lengvai neapgausi.

– Tu sakei, Tesės kūdikis neserga. Ne mukoviscidozė. Kai atėjai į butą. Kai prašei Mičo pasitikrinti.

Nemaniau, kad ji suprato. Turbūt nuo tada jai niekaip tai neišeina iš galvos, bet manęs neklausinėjo tikėdama, kad pasakysiu, jei sužinosiu ką nors jai svarbaus.

– Taip, tiesa. Ir stengiuosi sužinoti daugiau. Bet su tavim tai nesusiję. Tu ir tavo kūdikis būsite sveiki kaip ridikai.

Ji šypsosi, išgirdusi posakį, kurį neseniai išmoko; šypsena nenuoširdi, tik todėl, kad aš panorėjau.

Apkabinu ją.

– Tau viskas bus gerai. Jums abiem. Pažadu.

Negalėjau padėti tau ir Ksavjė, bet jai padėsiu. Niekas nenuskriaus nei jos, nei jos kūdikio.

◈

Netoliese paaugliai žaidžia mažąjį beisbolą, ir aš valandėlę svarstau, ką pamanys žmogus, kuris klausysis šių juostų, išgirdęs parko garsus, juoką ir čiulbesį.

– O kitą dieną elektroniniu paštu jūs gavote žinutę nuo profesoriaus Rozeno? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Šeštadienio rytą, maždaug penkiolika vienuoliktos.

Aš ruošiausi eiti į darbą, laukė „priešpiečių pamaina“ – naujas Betinos sumanymas.

– Buvo pasiųsta jo asmeniniu paštu, – kalbu toliau, – o ne „Chrom-Med“ paštu kaip anksčiau.

Ponas Raitas žiūri į žinutės kopiją.

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Nuo: alfredrozen@mac.com

Aš ką tik grįžau iš Amerikos ir radau jūsų žinutę. Paprastai neimu į tokias keliones mobiliojo. (Šeimos nariai žino viešbučio telefono numerį, jei man skubiai prireiktų ką nors pranešti.) Absurdiška teigti, kad mano eksperimentas pavojingas kūdikiams. Visa jo esmė – saugus būdas įterpti sveiką geną į organizmą, išgydyti juos kuo nepavojingiausiai.

Alfredas Rozenas. Profesorius. Kembridžo universiteto humanitarinių mokslų magistras. Filosofijos magistras. Filosofijos daktaras.

Nuo: Beatrisės Heming, išmanusis telefonas iPhone

Kam: alfredrozen@mac.com

Ar galite paaiškinti, kodėl Šventosios Onos ligoninės daktaras užsiriša kaukę ir priiminėdamas kūdikius, ir leisdamas geną?

Nuo: alfredrozen@mac.com

Kam: Beatrisei Heming, išmanusis telefonas iPhone

Visi medikai gimdykloje vilki apsauginius drabužius, bet tai sritis, kurios neišmanau, todėl, jei jums rūpi, siūlau paklausti ginekologų.

Tačiau žmogus, leidęs vaistus, matyt, visiškai nesuprato mano chromosomos reikšmės. Priešingai nei virusas, ji neužkrečiama. Nėra reikalo vilktis apsauginių drabužių, bet gal personalas nešioja kaukes dėl viso pikto? Tačiau per jūsų sesers laidotuves pažadėjau atsakyti į jūsų klausimus, todėl pasidomėsiu. Labai abejoju, kad sužinosiu ką nors svarbaus.

◈

Nežinojau, tikėti juo ar ne. Niekaip nesupratau, kodėl jis man padeda.

◈

Betinos sumanymas sulaukė sėkmės, dvyliktą „Kojotas“ buvo pilnutėlis. Pamačiau į vidų braunantis Viljamą. Jis stengėsi atkreipti mano dėmesį. Nusišypsojo išvydęs neslepiamą mano nuostabą.

– Kresida, mūsų vyresnioji akušerė, pasakė, kad tu čia dirbi; tikiuosi, nepyksti?

Prisiminiau palikusi jai savo adresą ir namų bei „Kojoto“ telefono numerius, kai ji ieškojo tavo ligos istorijos.

Betina man nusišypsojo ir perėmė mano užsakymą, kad galėčiau pasikalbėti su Viljamu. Suglumau, kad ji neapstulbo išvydusi, koks gražuolis atėjo su manim susitikti. Nuėjau į baro galą, o jis atsekė iš paskos.

– Nesužinojau, kas leido Tesei ar kitoms moterims geną, jų ligos istorijos dingo be pėdsako. Atleisk. Nereikėjo siūlytis.

Net neabejojau, kad jam nepavyks. Niekam nepavyko, kas buvo šalia tavęs, kai gimdei Ksavjė, o juk gimdymas trunka kelias valandas, tai kaip be ligos istorijos jis išsiaiškins, kas tau suleido geną – tai visai greita procedūra ir nekrinta į akis.

– Suprantu, kad tave apvyliau, – kalbėjo Viljamas. – Todėl truputį paklausinėjau genetikos klinikoje. Priminiau kelias paslaugas. Gavau tau štai ką.

Jis kaip gėles padavė ligos istoriją.

– Šiokie tokie įrodymai, Bea.

Pamačiau, kad tai Mičo ligos istorija.

– Maiklas Flanaganas – Kasios Levski sugyventinis, – pasakė Viljamas, ir aš suvokiau, kad jam beveik nieko nepasakojau apie savo draugystę su Kasia. – Jis neturi mukoviscidozės geno.

Vadinasi, Mičas pasitikrino – ir Kasiai nieko nepasakė. Matyt, kaip ir Emilijus, jis nusprendė – nes taip jam buvo patogiau, – kad ne jis vaiko tėvas. Kaip jam turėjo palengvėti sužinojus rezultatus: pasitaikė proga išsisukti, nes Kasia kekšė ir jį apgavo. Įdomu, ar jis nuoširdžiai tuo tiki?

Tylėjau ir nedžiūgavau, todėl Viljamas pamanė, kad nesupratau.

– Abu tėvai turi turėti mukoviscidozės geną, kad kūdikis sirgtų. Šis tėtis nėra nešiotojas, todėl kūdikis nesirgo. Nežinau, kas vyksta per mukoviscidozės eksperimentą, bet aišku, kad negeri dalykai, ir ši ligos istorija tai įrodo.

Jis ir vėl nesuprato, kodėl tyliu.

– Atsiprašau. Reikėjo jūsų atidžiau klausytis, paremti iš pat pradžių. Bet juk galite nunešti ligos istoriją į policiją? Ar norėtumėte, kad tai padaryčiau aš?

– Nebus jokios naudos.

Jis suglumęs stebeilijo į mane.

– Kasios, jo buvusios sugyventinės, išvaizda tokia, kad žmonės linkę apie ją susidaryti klaidingą nuomonę. Policija nuspręs, kad ji arba apsiriko, arba melavo dėl Maiklo Flanagano tėvystės. Kaip numojo ranka į mano seserį.

– Jūs negalite garantuoti.

Galėjau, nes kadaise pati nepalankiai galvojau apie Kasią. Detektyvui inspektoriui Heinsui pasirodys, kaip man prieš kurį laiką, kad tokia mergina guli su visais; kad ji lengvai gali apsirikti dėl vaiko tėvo ar pameluoti.

Sucypė Viljamo zirzeklis, keistas garsas bare tarp ošiančių žmonių balsų ir taurių dzingsėjimo.

– Atleiskite, turiu eiti.

Prisiminiau, kad jis teturi dvidešimt minučių grįžti į ligoninę.

– Spėsite?

– Žinoma. Atvažiavau dviračiu.

Kai jis išėjo, vėl pamačiau Betiną man šypsantis. Aš irgi šyptelėjau. Jo įrodymai beverčiai, bet mane padrąsino. Pirmą kartą kažkas buvo mano pusėje.

Betina anksti išsiuntė mane namo, lyg apdovanodama už šypseną.

Grįžusi pamačiau, kaip Kasia klūpomis šveičia virtuvės grindis.

– Ką čia, po galais, darai?

Ji pakėlė galvą, veidas suprakaitavęs.

– Sakė, gerai kūdikiui; tinkama padėtis. – Tavo butas kaipmat pasidarė panašus į jos, apdaužyti indai ir seni puodai su rūdžių dėmėmis spindėjo. – Ir aš sakiau. Mėgstu valyti.

Ji man papasakojo, kad vaikystėje po pamokų šveisdavo ir blizgindavo, nes motina ilgai dirbdavo gamykloje, o kai grįždavo namo, butas švytėdavo. Kasios darbas buvo dovana jai.

Nepasakiau jai, kad Mičas neturi mukoviscidozės geno. Nepasakiau jai, kad Hetės kūdikis mirė. Praėjusį vakarą maniau, kad ją globoju, o dabar man toptelėjo, kad galbūt išdaviau jos pasitikėjimą. Dievaži, nežinojau, kaip yra iš tikrųjų.

– Imk, – tariau ir padaviau bilietus. – Čia tau.

Ji paėmė bilietus šiek tiek suglumusi.

– Neturėjau pinigų lėktuvo bilietams, čia autobuso bilietai praėjus šešioms savaitėms po kūdikio gimimo. Po vieną mums, kūdikis važiuos nemokamai.

Pamaniau, kad ji turėtų nuvežti kūdikį į Lenkiją parodyti seneliams, visiems keturiems, dėdėms, tetoms, pusbroliams ir pusseserėms. Ji turi debesį giminaičių, jie pasirūpintų mažyliu. Mūsų tėvai buvo vienturčiai, taigi mudvi negalėjome tikėtis giminaičių paramos. Mūsų giminė susiaurėjo dar prieš mudviem gimstant.

Kasia spoksojo į bilietus neįprastai tylėdama.

– Ir nupirkau vaistinėje tau elastines kojines, nes mano draugė gydytoja sako, kad turi saugotis trombozės, zakrzepica, – išverčiau paskutinį žodį į lenkų kalbą, nes iš anksto buvau jį susiradusi žodyne. Nesupratau jos išraiškos ir sunerimau, ar ne per daug įkyriai peršuosi į bendrakeleives.

– Galėsiu apsistoti ne pas taviškius. Bet neturėtum važiuoti taip toli viena su naujagimiu.

Kasia mane pabučiavo. Man dingtelėjo, kad, nors patyrė ir šilto, ir šalto, pirmą kartą matau ją verkiančią.

◈

Papasakojau ponui Raitui apie Mičo ligos istoriją.

– Tai dar viena priežastis, kodėl pasirenkamos neturtingos vienišos merginos – jomis niekas nepatikės.

Užuot atsikvošėjusi, nuo saulės aš dar labiau apsnūdau. Baigiu pasakoti ponui Raitui apie Mičo ligos istoriją.

Jau sunku rišliai kalbėti.

– Paskui atidaviau Kasiai bilietus į Lenkiją, ir ji apsiverkė.

Aš nebepajėgiu sutelkti dėmesio ir atskirti, kas svarbu.

– Tik tą vakarą tikrai supratau, kokia ji drąsi. Maniau, ji naivi ir nebrandi, bet iš tikrųjų ji narsuolė, turėjau suprasti, kai užstojo mane prieš Mičą žinodama, kad tas ją primuš.

Mėlynės veide ir rumbai ant rankų buvo akivaizdūs narsumo ženklai. Bet tokios buvo ir jos šypsenos, šokiai, ir nesvarbu, kas ją būtų ištikę. Kaip ir tu, Kasia moka džiaugtis mažmožiais. Ji kasdien išplauna iš gyvenimo aukso.

Tai kas, kad ji, kaip ir tu, nuolat pameta daiktus. Tai nėra nebrandumo požymis, kaip kad mano žinojimas, kur padėtas kiekvienas daiktas, irgi joks brandumo požymis. Ir įsivaizduok, mokydamasi naujos kalbos, ji priima tik žodžius, apibūdinančius gražų pasaulį, o niūrių žodžių atsisako, taigi kalba kuria pasaulį, kuriame gyvena. Tai ne naivu, o nepaprastai viltinga.

Kitą rytą supratau, kad privalau jai papasakoti, kas vyksta. Kokią turiu teisę manyti, kad po to, kas tau atsitiko, sugebėsiu pasirūpinti kitu žmogumi?

– Ketinau paaiškinti Kasiai, bet ji jau skambino pusei Lenkijos pranešti, kad atveš parodyti kūdikį. Paskui gavau dar vieną profesoriaus Rozeno žinutę. Jis prašė susitikti. Kasia tebečiauškėjo telefonu, kai išėjau iš namų.

◈

Su profesoriumi Rozenu, kaip jis ir pasiūlė, susitikau prie durų į „Chrom-Med“ būstinę, pilną žmonių, nors buvo sekmadienis. Tikėjausi, kad jis nusives mane į savo kabinetą, bet jis pasuko prie savo automobilio. Įlipome į vidų, ir jis užrakino dureles. Demonstrantai tebestovėjo netoliese, bet skanduočių negirdėjau.

Profesorius Rozenas stengėsi kalbėti ramiai, vis dėlto virpančio balso suvaldyti nepajėgė.

– Šventosios Onos ligoninėje mano mukoviscidozės eksperimentui buvo užsakytas veiklusis virusinis vektorius.

– Ką tai reiškia? – paklausiau.

– Arba kažkas siaubingai susimovė, – tarė jis (profesorius Rozenas niekada nevartoja tokių žodžių, šis – didžiausias kraštutinumas, dingtelėjo man), – arba Šventosios Onos ligoninėje daromas eksperimentas su kitu genu, kuriam reikia veikliojo virusinio vektoriaus, o mano mukoviscidozės eksperimentas tik priedanga.

– Mukoviscidozės eksperimentas užgrobtas?

– Galbūt. Jei kalbėsime teatrališkai.

Jis bandė menkinti įvykį, bet nelabai sėkmingai.

– Kam? – paklausiau.

– Spėju, jei atliekamas neteisėtas eksperimentas, jo tikslas – genetinis tobulinimas, Jungtinėje Karalystėje draudžiamas daryti su žmonėmis.

– Koks tobulinimas?

– Nežinau. Mėlynos akys, didelis intelektas, tvirti raumenys. Nesąmonių sąrašas ilgas. Bet genui, nesvarbu kokiam, pernešti reikia veikliojo virusinio vektoriaus.

Jis kalbėjo kaip dera mokslininkui, pateikė faktų, bet buvo akivaizdu, ką jaučia. Profesoriui Rozenui virė kraujas.

– Ar žinote, kas įterpia genus mukoviscidozei gydyti Šventosios Onos ligoninėje? – paklausiau.

– Negaliu gauti tokių duomenų. „Chrom-Med“ mes laikomi kiekvienas savo skyrelyje. Čia ne universitetas, jokio keitimosi mintimis ar informacija. Taigi daktaro pavardės aš nežinau. Bet juo dėtas įterpčiau mukoviscidozę gydantį geną į tikrai ja sergančius embrionus ir sykiu tikrinčiau neteisėto geno poveikį. Ko gero, jis buvo nerūpestingas, o gal pristigo ligonių. – Profesorius Rozenas nutilo, mačiau, koks jis įpykęs ir įskaudintas. – Kažkas bando tobulinti kūdikius. Bet sveikas jau ir taip yra tobulas. Sveikas jau ir taip yra tobulas. – Pamačiau, kad jis dreba.

Gal tu sužinojai apie pakeistą eksperimentą – ir pažinai eksperimentatorių? Ar todėl buvai nužudyta?

– Jūs privalote pranešti policijai.

Jis papurtė galvą nežiūrėdamas man į akis.

– Privalote.

– Tai tik spėjimas.

– Mano sesuo ir jos kūdikis nebegyvi.

Jis spoksojo pro priekinį stiklą, lyg vairuotų automobilį, o ne slėptųsi jame.

– Pirmiausia man reikia įrodymų, kad dėl to kaltas slaptas eksperimentas. Gavęs tokį įrodymą, galėsiu išgelbėti savo eksperimentą, antraip jis bus nutrauktas visose ligoninėse, kol paaiškės, kas vyksta. Tai truktų daug mėnesių ar net metų, o gal jo niekas ir nebeatnaujintų.

– Bet mukoviscidozės eksperimentui tai neturėtų pakenkti. Be abejo...

– Kai tai suuos subtili ir inteligentiška žiniasklaida, – pertraukė jis, – dėl kūdikių mirties ir Dievas žino ko dar bus kaltas ne neteisėtas, o mano mukoviscidozės eksperimentas.

– Netikiu.

– Tikrai? Dauguma žmonių taip menkai informuoti ir prastai išsilavinę, kad nesuvokia skirtumo tarp genų tobulinimo ir genų terapijos.

– Bet tai kvaila...

Jis vėl mane pertraukė.

– Minios puspročių persekiodavo ir net užpuldavo pediatrus, nes manė, kad pediatras – tas pat kas pedofilas, jiems mukoviscidozės bandymas irgi bus blogis, su kuriuo reikia kovoti, nes skirtumo jie nesuvoks.

– Tai kodėl šniukštinėjote, kas dedasi? – paklausiau. – Jei gavęs rezultatus nesiruošiate nė piršto pajudinti?

– Domėjausi, nes pažadėjau atsakyti į jūsų klausimus. – Jis pažvelgė į mane degdamas pykčiu, siusdamas, kad per mane atsidūrė tokioje padėtyje. – Maniau, nieko nerasiu.

– Vadinasi, turėsiu kreiptis į policiją nesitikėdama jūsų paramos? – paklausiau.

Atrodė, profesoriui Rozenui be galo nesmagu. Jis bandė išlyginti aštrius pilkų kelnių kantus, bet nesisekė.

– Virusinio vektoriaus užsakymas gali būti klaida, kompiuteriai kartais sugenda. O vykdytojai apsirinka taip dažnai, kad kelia nerimą.

– Jūs taip ir pasakysite policijai?

– Tai įtikinamiausias paaiškinimas. Taip, aš jiems taip ir pasakysiu.

– O manim jie nepatikės.

Tarp mūsų it stiklas tvyrojo tyla. Nutraukiau ją.

– Kas jums iš tikrųjų svarbu, išgiję kūdikiai ar geras jūsų vardas?

Jis atrakino automobilio dureles ir atsisuko į mane.

– Jei jūsų brolis dabar būtų negimęs, ką, jūsų nuomone, turėčiau daryti?

Svyravau, bet tik akimirką.

– Nuvykti į policiją, papasakoti tiesą, o paskui iš paskutiniųjų gelbėti eksperimentą.

Jis nuėjo, neužrakinęs mašinos, nelaukdamas manęs.

Moteris pašiauštais plaukais pažino jį ir suriko:

– Nesikiškite į Dievo darbą!

– Jei Dievas viską būtų tinkamai padaręs, mums nereikėtų kištis, – atšovė profesorius Rozenas. Moteriškė jį apspjovė.

Demonstrantas su žila arklio uodega suriko:

– Ne – dizaineriniams kūdikiams!

Profesorius Rozenas prasibrovė pro juos ir žengė į „Chrom-Med“.

Manau, profesorius Rozenas – silpnas ir savanaudis, o ne niekšas. Jis paprasčiausiai negalėjo atsižadėti naujojo statuso. Be to, turėjo savo neveiklumo alibi; lengvinančios aplinkybės jį pateisino: mukoviscidozės eksperimentas labai svarbus. Ir tu, ir aš tai žinome.

Tik metro stotyje suvokiau, kad profesorius Rozenas pasakė man labai svarbų dalyką. Kai paklausiau, ar jis žino, kas įterpia genus mukoviscidozei gydyti Šventosios Onos ligoninėje, jis atsakė nežinąs, negalįs gauti tokių duomenų. Bet pasakė, kad tuo žmogum dėtas rinktųsi mukoviscidoze tikrai sergančius embrionus ir kartu tikrintų neteisėto geno poveikį. Kitaip tariant, asmuo, slapta įterpiantis moterims bandomąjį geną, Šventosios Onos ligoninėje vadovauja ir mukoviscidozės eksperimentui. Kitaip negali būti, nes tas žmogus renkasi dalyvius. O sužinoti, kas vadovauja mukoviscidozės eksperimentui Šventosios Onos ligoninėje, šimtą kartų lengviau, negu nustatyti, kas kokį kartelį sušvirkštė vaistus.

◈

Lauke nuostabu, dangus mėlynas it Vedžvudo porceliane. Tarnautojai padrikai traukia atgal į savo kontoras, o aš prisimenu Šventosios Marijos mokyklą ir pamokas po atviru dangumi, kai būdavo karšta: ir vaikai, ir mokytoja apsimesdavo susidomėję knyga, nors iš tikrųjų visa esybe gerdavo vasarą; ir aš valandėlę pamirštu, kaip man šalta.

– Manote, profesorius Rozenas tyčia jums tai pasakė? – klausia ponas Raitas.

– Taip. Jis pernelyg protingas ir pernelyg smulkmeniškas, kad būtų toks neatsargus. Turbūt nuramino sąžinę prasitardamas, o suprasiu užuominą ar ne, priklausė nuo mano sumanumo. O gal tą mūsų pokalbio akimirką nugalėjo jo šviesioji pusė. Šiaip ar taip, man beliko sužinoti, kas vadovauja eksperimentui Šventosios Onos ligoninėje.

Beveik nebejaučiu kojų. Abejoju, ar pajėgsiu atsistoti, kai reikės.

– Paskambinau Viljamui, o jis pažadėjo sužinoti, kas atsakingas už mukoviscidozės eksperimentą, ir man pranešti – gal net tą pačią dieną. Paskui aš paskambinau Kasiai į mobilųjį, bet buvo užimta, ji tikriausiai tebeplepėjo su šeima – nors kortelė turėjo baigtis, matyt, jie skambina jai. Ji ketino susitikti su draugais lenkais iš bažnyčios, todėl nusprendžiau pasakyti, kai grįš. Kai žinosime, kas kaltas, ir jai niekas nebegrės.

◈

O kol kas nuvažiavau į Piteršamo medelyną susitikti su mama: rinksime gėlę tavo darželiui, kaip susitarėme. Džiaugiausi, kad ši pramoga mane prablaškys ir nereikės lakstyti po butą laukiant, kol paskambins Viljamas.

Kasia vėl kibo prie manęs ir tikino, kad turiu padėti gėlių parko išvietėje.

Ji paaiškino, kad pažymėčiau blogį meilės odcisk palca. (Odsisk palca – piršto atspaudas, maždaug taip išvertėme, gražu.) Bet tai tegu daro kiti, tai ne man. Aš turiu rasti tą blogį ir susiremti su juo, gėlių jam įveikti nepakaks.

Buvo pirma šilta sausa pavasario diena po kelių šalčio ir drėgmės savaičių, medelyne skleidėsi kamelijų, raktažolių ir tulpių žiedai. Pabučiavau mamą, o ji stipriai mane apkabino. Ėjome po senų šiltnamių baldakimu, lyg būtume grįžusios į praeitį ir atsidūrusios senovinių rūmų sode.

Mama rinkosi atsparias šalčiui ir gausiai žydinčias gėles, o manęs neapleido viltis, kad ieškojau beveik du mėnesius ir šiandien vakare sužinosiu, kas tave nužudė.

Pirmą kartą atvykus į Londoną man pasidarė šilta, aš nusivilkau brangų storą paltą, ir mama pamatė, kuo vilkiu.

– Šie drabužiai siaubingi, Beatrise.

– Jie Tesės.

– Taip ir maniau. Dabar visai nebeturi pinigų?

– Tiesą pasakius, nebeturiu. Gal šiek tiek, bet juos atgausiu tik tada, kai bus parduotas butas Niujorke.

Turiu prisipažinti, kad jau kuris laikas vilkiu tavo drabužiais. Mano niujorkietiški apdarai čia atrodė juokingai, be to, tavieji labai patogūs. Turėčiau jaustis keistai ir niūriai vilkėdama mirusios sesers drabužiais, bet taip ir regiu, kaip tau linksma matyti mane tavo senais drabužiais iš kuistuvės. Juk mano drabužiai visada būdavo naujausias mados klyksmas, garsių dizainerių; kiekvieną kartą apsivilkus sausai išvalomi.

– Ar jau žinai, kas atsitiko? – paklausė mama. Pirmą kartą.

– Ne. Bet turbūt sužinosiu. Netrukus.

Mama paglostė anksti pražydusios raganės vainiklapį.

– Ši jai būtų patikusi.

Ir staiga ji neteko žado, prislėgta nepakeliamos sielvarto naštos. Apkabinau ją, bet jos mintys buvo toli. Valandėlę laikiau glėbyje, paskui mama atsisuko.

– Tesė turbūt baisiai išsigando. O manęs šalia nebuvo.

– Ji buvo suaugusi, negalėjai nuolat būti šalia.

Prasiveržė ašaros – išverktas riksmas.

– Turėjau būti su ja.

Vaikystėje buvau bailiukė, prisimenu, kaip tamsoje šnarėdavo jos chalatas, kaip kvepėdavo jos veido kremas, kaip šnaresys ir kvapas išsklaidydavo mano baimę, ir aš irgi užsigeidžiau, kad ji būtų buvusi su tavim.

Stipriai apkabinau mamą stengdamasi, kad ji manim patikėtų.

– Ji nieko nesuprato, duodu žodį, visiškai nieko. Jis įmaišė jai į gėrimą raminamųjų, ir ji užmigo. Ji nebijojo. Ji mirė ramiai.

Pagaliau ir aš, kaip tu, išmokau meilę branginti labiau už tiesą.

Mes toliau vaikštinėjome po šiltnamį, apžiūrinėdamos augalus, jie ramino mamą.

– Tai tu nebeilgai čia būsi, – tarė. – Jei greitai sužinosi.

Užsigavau, kad ji mano, jog galėčiau ją vėl po šitokio įvykio palikti.

– Ne. Aš pasiliksiu visam laikui. Eimjesas sakė, kad galiu gyventi Tesės bute nemokėdama nuomos.

Mano sprendimas nebuvo jau toks visai nesavanaudiškas. Buvau nusprendusi studijuoti architektūrą. Tiesą pasakius, nėra reikalo vartoti būtąjį laiką, aš vis dar galvoju apie architektūros studijas po teismo. Nesu tikra, ar mane priims, kaip sumokėsiu už mokslą, sykiu rūpindamasi Kasia ir jos kūdikiu, bet noriu pabandyti. Žinau, mano smulkmeniškas matematinis protas labai tinka konstrukcinėms detalėms, o gal, pasiraususi smegenyse, rasčiau ir šiek tiek tavo kūrybingumo. Kas žino? Gal jis, neiššifruotas dailininko talento kodas, snūduriuoja standžiai įvyniotas į susisukusią chromosomą ir laukia tinkamų atgyti sąlygų.

Pyptelėjo telefonas, pamačiau, kad Viljamas atsiuntė žinutę. Norėjo kuo greičiau susitikti. Nusiunčiau jam buto adresą. Nuo laukimo pasidarė šleikštu.

– Turi važiuoti? – paklausė mama.

– Taip, netrukus. Atleisk.

Ji paglostė man plaukus.

– Vis dar neapsikirpai.

– Ne.

Ji nusišypsojo man, tebeglostydama plaukus.

– Kokia tu panaši į ją.

22

Kai grįžau namo, laiptų apačioje manęs laukė Viljamas. Pakėlė akis: paprastai atviras veidas išblyškęs, sumenkęs iš nerimo.

– Aš sužinojau, kas vadovauja mukoviscidozės eksperimentui Šventosios Onos ligoninėje. Galiu užeiti? Nemanau, kad...

Kalbėjo skubėdamas, jau ne tas paprastai ramus balsas. Atidariau duris, ir jis įėjo.

Prabilo ne iš karto. Išgirdau, kaip laikrodis du kartus sutiksėjo tyloje.

– Hjugas Nikolsas.

Nespėjau nieko paklausti, Viljamas atsisuko į mane ir ėmė vaikščioti tebetratėdamas:

– Aš nieko nesuprantu. Kuriam galui daryti bandymą su kūdikiais, kurie neserga mukoviscidoze? Ką jis, po velnių, daro? Nesuprantu.

– Mukoviscidozės eksperimentas Šventosios Onos ligoninėje buvo pakeistas, – atsakiau. – Išbandyti kitam genui.

– Dieve mano. Kaip sužinojai?

– Iš profesoriaus Rozeno.

– Ir jis kreipsis į policiją?

– Ne.

Jis patylėjo.

– Vadinasi, teks man. Papasakoti policijai apie Hjugą. Tikėjausi, tai padarys kas nors kitas.

– Juk tai ne paskalos.

– Ne. Ne paskalos. Atleisk.

Bet man vis dar buvo neaišku.

– Bet kaip psichoterapeutas gali būti atsakingas už genų terapijos eksperimentą?

– Jis dirbo mokslinį darbą Imperatoriškajame koledže. Prieš tapdamas ligoninės gydytoju. Juk pasakojau?

Linktelėjau.

– Jo specializacija buvo genetika, – pridūrė Viljamas.

– Šito nesakei.

– Man nė į galvą neatėjo – o Dieve! – man tiesiog neatėjo į galvą, kad tai svarbu.

– Be reikalo prikišau, atleisk.

Prisiminiau, kaip Viljamas man persakė gandus, esą daktaras Nikolsas buvęs nepaprastai talentingas, jo „laukusi šlovė“, bet pamaniau, kad gandai nepagrįsti, ir nepakeičiau nuomonės, neva jis nevalyvai beviltiškas. Supratau, jog neįtariau daktaro Nikolso ne tik todėl, kad negalėjau įsivaizduoti jo smurtaujant, ne tik todėl, kad, mano nuomone, jis neturėjo motyvo, bet ir todėl, kad buvau švenčiausiai įsitikinusi: daktaras Nikolsas pernelyg sąžiningas.

Viljamas atsisėdo, veidas persikreipęs, pirštai barbena į sofos atramą.

– Kartą, prieš daug metų, kalbėjau su juo apie jo tyrimus. Jis pasakė atradęs geną, kurį iš jo nupirkusi bendrovė.

– Žinai kuri?

– Ne. Ko gero, jis nepasakė. Tai buvo seniai. Tik prisimenu, kad jis kalbėjo kaip niekad aistringai. – Viljamas vėl vaikščiojo krūpčiodamas ir piktas. – Jis pasakė, kad jo didžiausias siekis, ne, jis pasakė, kad jo gyvenimo tikslas – įterpti tą geną į žmogaus organizmą. Jis pasakė, kad nori palikti savo piršto atspaudą ant ateities.

– Piršto atspaudą ant ateities? – pakartojau pasibjaurėjusi ir pamaniau, kad iš tavęs ateitis atimta.

Viljamui pasirodė, kad nesuprantu.

– Jis norėjo įterpti savo geną į embriono ląsteles, kad jį paveldėtų būsimos kartos. Jis pasakė norįs patobulinti žmogų. Bandymai su gyvūnais buvo sėkmingi, bet daryti tyrimų su žmonėmis jam neleido. Jis išgirdo, kad tai genetinis tobulinimas, kurį draudžiama taikyti žmonėms.

– Koks tas jo genas? – paklausiau.

– Hjugas tvirtino, kad jis didina intelekto koeficientą.

Viljamas juo nepatikėjo, pernelyg didelis ir nuostabus buvo laimėjimas, o Hjugas toks jaunas, Viljamas sakė dar kažką, bet aš nebesiklausiau. Prisiminiau apsilankymą „Chrom-Med“.

Aš prisiminiau, kad intelekto koeficientas matuojamas baime.

– Maniau, jis beveik viską prasimanė, – pasakojo Viljamas. – Ar bent velnioniškai smarkiai pagražino. Jei jam taip neapsakomai sekėsi, kurių galų išėjo dirbti į nykią ligoninę? Tačiau jis, matyt, ligoninėje įsidarbino apgalvotai – laukdamas progos, kada galės išbandyti savo geno poveikį žmonėms.

Išėjau į darželį, lyg būčiau pritrūkusi vietos tokiems įtikinamiems faktams. Nenorėjau likti viena su jais ir apsidžiaugiau, kai Viljamas atskubėjo įkandin.

– Matyt, jis sunaikino Tesės ligos istoriją, – pasakė Viljamas. – O paskui suklastojo kūdikių mirties priežastį, kad jos niekas nesietų su eksperimentu. Ir jam pavyko išsisukti. Viešpatie, kalbu ir savęs nebepažįstu, lyg būčiau televizininkas. Dėl Dievo meilės, juk kalbu apie Hjugą. Žmogų, kurį maniau pažįstąs. Kuris man patiko.

Aš kalbėjau svetima kalba nuo tada, kai buvo rastas tavo lavonas. Supratau, kad ankstesnis žodynas negali apibūdinti to, kas vyksta.

Pažvelgiau į mažą žemės lopinėlį, kuriame su mama nutarėme tau pasodinti žiemą žydinčią raganę.

– Bet jam reikėjo bendrininko, – pasakiau. – Jis negalėjo priimti Tesės kūdikio.

– Visi gydytojai pusę metų mokosi ginekologijos, Hjugas sugebėtų priimti kūdikį.

– Bet negi niekas nepastebėjo? Psichiatras priima kūdikį, kam nors tikrai...

– Gimdykloje gyvas galas žmonių, o personalo velnioniškai trūksta. Išvydęs palatoje baltą chalatą, tik apsidžiaugi ir eini prie kitos gimdyvės. Daug gydytojų laikinai pavaduojantys, šešiasdešimt procentų akušerių atsiųstos įdarbinimo agentūros, vieni kitų nepažįsta. – Viljamas atsisuko į mane nerimo iškreiptu veidu. – Ir jis buvo su kauke, Bea, prisimeni?

– Bet kas nors tikrai...

Viljamas paėmė man už rankos.

– Mes visi perkūniškai užsiėmę. Ir pasitikime vienas kitu, nes esame pervargę, nenorime ginčytis ir naiviai manome, kad bendradarbių tikslai tokie kaip mūsų – gydyti žmones. – Jis buvo įsitempęs ir stipriai spaudė man rankas. – Mane jis irgi apgavo. Maniau, jis draugas.

◈

Nors saulė šviečia kaitriai, o iškylų kilimėlis vilnonis, aš drebu.

– Supratau, kad jo pareigos buvo tinkamiausios, – sakau. – Psichiatras geriausiai žino, kaip išvaryti iš proto. Kaip priversti nusižudyti. Kas iš tikrųjų įvyko per psichoterapijos seansą, žinau tik iš Hjugo Nikolso žodžių.

– Manei, jis tikrai vertė Tesę nusižudyti?

– Taip. O kadangi ji nenusižudė – nors jos dvasinės kančios buvo siaubingos, – jis ją nužudė.

Nebesistebėjau, kad daktaras Nikolsas buvo toks nepalenkiamas dėl savo nesėkmės diagnozuojant pogimdyminę psichozę: sužlugdyta profesinė reputacija – nedidelis užmokestis už žmogžudystę.

Ponas Raitas dirsteli į pastabą, kurią, prisimenu, užsirašė daug anksčiau.

– Jūs neįtarėte, kad Tesei lopšines grodavo daktaras Nikolsas?

– Ne. Jau sakiau – mano nuomone, jis neturėjo motyvo. – Aš patyliu. – Be to, maniau, jis beviltiškas, bet padorus žmogus, nes prisipažino siaubingai suklydęs.

Aš vis dar drebu. Ponas Raitas nusivelka švarką ir apsiaučia mano pečius.

– Maniau, Tesė sužinojo, kad jis pakeitė mukoviscidozės bandymą kitu, todėl ją nužudė. Viskas atitiko.

„Atitiko“ skamba taip tvarkingai, it būtų paskutinis dėlionės kibukas; nieko bendra su metalo džeržgimu į metalą, su rūdžių spalvos krauju, pralietu ant žemės.

◈

Mes tylėdami stovėjome tavo mažučiame užpakaliniame darželyje, ir aš pamačiau, kad ūgliai ant dar neseniai negyvų šakų ūgtelėję kelis centimetrus, kad sukrauti mažučiai pumpurai, visa gyva ir auga, o standžiuose mažuose pumpurėliuose slypi vasaros žiedai išsiskleidusiais vainiklapiais.

– Verčiau paskambinkime į policiją, – pasakė Viljamas. – Katras?

– Ko gero, tu patikimesnis. Nė karto nekėlei panikos ir nepuolei į isteriją.

– Gerai. Kokia policininko pavardė?

– Detektyvas inspektorius Heinsas. Jei nesusisieksi su juo, prašyk detektyvo seržanto Finboro.

Viljamas išsitraukė mobilųjį.

– Bus labai sunku. – Paskui surinko numerį, kurį jam daviau, ir paprašė sujungti jį su detektyvu inspektoriumi Heinsu.

Kol Viljamas kalbėjo su detektyvu inspektoriumi Heinsu, pasakojo viską, ką buvo sakęs man, aš troškau aprėkti daktarą Nikolsą. Norėjau jį aptalžyti, smūgis po smūgio; norėjau jį užmušti, ir tas troškimas keistai išlaisvino. Pagaliau turėjau ant ko tūžti, ir nuo siuto man palengvėjo – pagaliau sviedžiau granatą, kuri grasino mane sunaikinti, kurią taip ilgai laikiau ištraukusi apsauginį kaištį, ir nusviedusi išsivadavau nuo sunkulio ir įtampos.

Viljamas baigė pokalbį.

– Jis paprašė ateiti į nuovadą, bet tik po valandos, kad spėtų sukviesti vadovybę.

– Tikriau tariant, jis paprašė ateiti tave.

– Atleisk, Bea, pasirodžiau paskutinę akimirką, kaip amerikiečiai karo pabaigoje.

– Bet reikia sąžiningai pripažinti, kad pergalę nulėmė jie.

– Turim eiti abu. Ir džiaugiuosi, kad liko šiek tiek laiko mudviem.

Jis ištiesė ranką man prie veido ir nubraukė nuo akių plaukus.

Jis mane pabučiavo.

Svyravau. Ar nulipti nuo kalno šlaito... to siauro dorovinio lyno, apie kurį kalbėjai?

Nusisukau ir žengiau į namą.

Jis atsekė iš paskos, aš atsigręžiau ir jį pabučiavau. Stvarsčiau akimirkas iš visų jėgų ir gyvenau kiekvieną taip, lyg ji būtų paskutinė, nes kas žino, kada jų nebeliks. Tavo mirtis mane išmokė, kad dabartis pernelyg brangi švaistyti. Pagaliau supratau šios akimirkos sakramentą, nes tai viskas, ką turime.

Jis mane nurengė, ir aš išsinėriau iš senosios savasties. Buvau visa nuoga. Jam ant kaklo nebekabėjo vestuvinis žiedas, krūtinė buvo plika. Kai vėsi mano oda pajuto jo šilumą ant manęs, apsauginiai lynai nutrūko.

◈

Ponas Raitas iš pirkinių krepšio ištraukia butelį vyno, du plastikinius puodelius iš automato Baudžiamųjų persekiojimo bylų tyrimo tarnybos būstinėje – koks būdingas jam dėmesingumas ir rūpestingumas. Pripila man puodelį, išlenkiu jį vienu mauku, turbūt taip elgtis neišmintinga. Jis nieko nesako, kaip nesmerkė dėl sekso su Viljamu, todėl dar labiau man patinka.

◈

Mudu drauge gulėjome tavo lovoje, žemi ankstyvo pavasario saulės spinduliai skverbėsi pro pusrūsio langą. Atsišliejau į jį ir gėriau arbatą, kurią jis man užplikė, stengdamasi užtęsti kuo ilgiau, tebejausdama jo odos šilumą, žinodama, kad turėsime lipti iš lovos ir vėl eiti į pasaulį; prisiminiau Doną, barantį seną darbščią kvailę saulę, privertusią jį palikti meilužę, ir nusistebėjau, kad visiškai jam pritariu.

◈

Vynas mane trumpam sustiprino, jaučiu, kaip jis šildo kūną.

– Viljamas nuėjo į vonios kambarį ir apžiūrėjo spintelę. Rado buteliuką tablečių su ligoninės etikete. Tai buvo FCP. Visą laiką buvo spintelėje. Jis pasakė, kad daug vaistų, gatvėje neteisėtų, galima gauti pagal gydytojo receptą.

– Ar etiketėje buvo FCP išrašiusio gydytojo pavardė?

– Ne, bet Viljamas pasakė, kad policija iš ligoninės farmacinių žurnalų nesunkiai atseks, kad tai daktaras Nikolsas. Pasijutau baisi kvailė. Maniau, kad neteisėti vaistai slepiami, o ne laikomi atvirai. Buteliukas visą laiką stovėjo spintelėje.

Atsiprašau – pradėjau kartotis. Nebegaliu susikaupti.

– O paskui? – klausia ponas Raitas.

Mes beveik baigėme, todėl sukaupiu paskutines jėgas ir kalbu toliau:

– Iš buto mudu išėjome kartu. Viljamas dviratį buvo prirakinęs prie turėklų kitoje gatvės pusėje, bet jis buvo pavogtas, tik grandinė likusi. Jis ją pasiėmė juokaudamas, kad sykiu policijoje galėsime pranešti ir apie dviračio vagystę.

◈

Nusprendėme į nuovadą eiti per Haid Parką, o ne bjauria gatve. Prie parko vartų stovėjo gėlių kioskas. Viljamas pasiūlė padėti gėlių tavo mirties vietoje ir nuėjo pirkti puokštės.

Kol jis kalbėjosi su kiosko savininke, nusiunčiau Kasiai žinutę su dviem žodžiais – odcisk palca – žinodama, kad ji supras, jog pagaliau palieku meilingą piršto atspaudą.

Viljamas atsisuko su dviem narcizų puokštėmis.

– Tu sakei, kad tai mėgstamiausios Tesės gėlės, nes narcizų geltonis išgelbės vaikų regėjimą.

Nudžiugau ir nustebau, kad jis prisimena.

Viljamas mane apkabino, ir mes drauge žengėme į parką. Man pasirodė, kad girdžiu, kaip tu mane erzini, ir sutikau, jog esu baisinga veidmainė. Juk supratau, kad romanas ilgai netruks, kad jis nesiskirs su žmona. Kartu supratau, kad man širdis neplyš. Nesididžiavau savim, bet jaučiausi atsikračiusi savasties, kuri man pasidarė svetima. Eidama šalia jo pajutau dygstant žalius vilties daigelius ir nusprendžiau leisti jiems augti. Nes dabar, sužinojusi, kas tau atsitiko, galiu įsivaizduoti ateitį be tavęs ir jos laukti. Prisiminiau, kaip atėjau čia beveik prieš du mėnesius ir raudojau tavęs, atsisėdusi ant sniego tarp plikų negyvų medžių. O dabar aplinkui jaunimas žaidžia sviediniu, juokiasi, iškylauja, medžiai išsprogo. Vieta ta pati, bet vaizdas visiškai pasikeitęs.

Mes priėjome prie tualeto, ir aš nuvyniojau nuo narcizų celofaną: norėjau, kad puokštė atrodytų suskinta darželyje. Kai dėjau gėles prie durų, staiga neprašytas atklydo prisiminimas – jo neturėjo būti.

– Bet aš tau niekada nesakiau, kad jai patiko narcizai ir kodėl patiko.

– Aišku, sakei. Todėl juos ir išrinkau.

– Ne. Kalbėjau apie tai su Eimjesu. Ir mama. Bet ne su tavim. – Tiesą pasakius, aš beveik nieko nepasakojau Viljamui nei apie tave, nei apie save. – Matyt, pati Tesė tau pasakė.

Nešinas puokšte narcizų, jis ėmė artintis.

– Bea...

– Nevadink manęs taip. – Ėmiau trauktis atatupsta.

Jis priėjo dar arčiau ir įstūmė mane į tualetą.

◈

– Jis uždarė duris ir prikišo man prie gerklės peilį.

Nutylu, drebėdama iš susijaudinimo. Taip, jis neskambino detektyvui inspektoriui Heinsui. Turbūt mintį jam pakišo koks nors televizijos serialas, jie kiaurą dieną rodomi palatose – prisimenu nuo tada, kai lankydavau Leo. O gal nutylu iš nevilties. Veikiausiai anąkart buvau pernelyg išsiblaškiusi, kad nieko nepastebėjau. Ponas Raitas toks malonus, kad neatkreipia dėmesio į mano kvailą patiklumą.

Paaugliai liaujasi triukšmingai žaidę mažąjį beisbolą ir ima klausytis muzikos. Į gamtą atėjusius pavalgyti tarnautojus pakeičia motinos su neseniai prašnekusiais mažyliais, šių džiaugsmingi riksmai kaipmat virsta graudžiais verksmais ir atvirkščiai: gyvi trūksmingi garsai. Ir aš trokštu, kad vaikai krykštautų garsiau, juokas būtų šaižesnis, muzika kurtintų. Ir trokštu, kad parke knibždėte knibždėtų žmonių ir nebūtų kur atsisėsti. Ir trokštu, kad saulė akintų.

◈

Jis uždarė tualeto duris ir užrišo dviračio grandine. Gal jokio jo dviračio ir nebuvo? Pro purvinus įtrūkusius langus blausiai skverbėsi nešvari košmaro šviesa. Parko šurmulį – vaikų juoką ir verksmą, grotuvo muziką – slopino drėgnos plytos. Taip, ta diena buvo šiurpiai panaši į šią parke su ponu Raitu, bet gal parko garsai visada, diena iš dienos, daugmaž vienodi. Ir dar tame šaltame žiauriame pastate aš troškau, kad vaikai šūkautų garsiau, kad juokas būtų griausmingesnis, muzika kurtintų. Vyliausi, jei girdėsiu jų balsus, gal ir jie išgirs mano riksmą; bet ne, neišgirs, supratau: jei suklyksiu, jis nutildys mane peiliu. Matyt, tiesiog troškau mirdama girdėti gyvenimą.

– Tu nužudei ją, tiesa? – paklausiau.

Jei būčiau mąsčiusi blaiviai, būčiau suteikusi Viljamui progą išsisukti, galėjau apsimesti, kad jis mane įstūmė į tualetą užsigeidęs iškreipto, sadistiško sekso, nes juk apkaltintas žmogžudyste jis jau niekaip negalėjo manęs paleisti. Tačiau jis ir taip neketino manęs paleisti. Nesvarbu, ką būčiau dariusi ar sakiusi. Galvoje pašėlusiai sūkuriavo mintys apie būtinybę susidraugauti su pagrobėju. (Iš kur šita auksinė išmintis? Kam atėjo į galvą, kad visi turi žinoti tokį dalyką?) Aš žinojau, bet negalėjau susidraugauti su Viljamu, nes jis buvo mano meilužis, toliau eiti nebuvo kur.

– Aš nekaltas dėl Tesės mirties.

Valandėlę maniau, kad tikrai nekaltas; kad aš jį neteisingai supratau; kad viskas bus taip, kaip tikėjausi, mudu nueisime į policiją, daktaras Nikolsas bus suimtas. Bet neįmanoma savęs apgaudinėti, kai kitoje lygties pusėje – peilis ir dviračio grandinė.

– Nenorėjau, kad taip nutiktų. Nebuvau to sumanęs. Aš gydytojas, dėl Dievo meilės. Aš neketinau nieko žudyti. Ar įsivaizduoji, koks tai jausmas? Tikras pragaras.

– Tai nežudyk manęs. Prašau.

Viljamas tylėjo. Iš baimės mano oda pašiurpo, šimtas tūkstančių plaukelių atsistojo piestu, siūlydami savo bevertę apsaugą.

– Tu buvai jos gydytojas?

Turėjau jį kalbinti – nesitikėjau, kad kas nors skuba manęs gelbėti, tiesiog branginau kiekvieną gyvenimo akimirką, net šiame pastate su šiuo žmogumi.

Ir norėjau žinoti.

– Taip. Ji lankėsi pas mane visą nėštumo laiką.

Tu niekada neminėjai jo pavardės, sakydavai „gydytojas“, o aš nepaklausiau užsiėmusi dešimtimis kitų darbų.

– Mes puikiai sutarėme ir patikome vienas kitam. Visada gražiai su ja elgdavausi.

– Tu priėmei Ksavjė? – paklausiau.

– Taip.

Prisiminiau vyriškį su kauke tavo košmariškuose paveiksluose – jų tamsoje tūnojo grėsmė.

– Tą dieną ji apsidžiaugė pamačiusi mane parke, – kalbėjo Viljamas. – Nusišypsojo man. Aš...

– Bet ji tavęs siaubingai bijojo, – pertraukiau.

– Ne manęs. Žmogaus, kuris priėmė jos kūdikį.

– Negi Tesė nesuprato, kad tai tu? Buvai su kauke, tačiau bent balsą turėjo atpažinti. Jei tikrinosi pas tave visą nėštumo laiką...

Viljamas vis dar tylėjo. Nejaugi jis gali mane dar labiau išgąsdinti?

– Tu su ja nekalbėjai. Kol ji gimdė. Kai pagimdė. Net kai mirė jos kūdikis. Tu su ja nekalbėjai.

– Aš grįžau po dvidešimties minučių ir ją raminau. Sakiau tau. Aš visada gražiai su ja elgdavausi.

Vadinasi, jis nusiėmė kaukę ir vėl tapo dėmesingu gydytoju, kokiu jį laikei; kokiu aš jį laikiau.

– Pasiūliau kam nors paskambinti, – pasakojo jis. – Ir ji davė man tavo numerį.

Tu manei, kad aš žinau. Visą laiką manei, kad aš žinau.

◈

Ponas Raitas susirūpinęs žiūri į mane.

– Jūs išblyškusi.

– Taip.

Aš ir jaučiausi blyški. Neaiški, nereikšminga, blanki būtybė, nematoma ryškiaspalviame pasaulyje.

◈

Lauke, ryškioje popietės šviesoje, šurmuliavo žmonės, bet tualete aš jiems buvau nematoma. Jis surišo rankas man už nugaros savo kaklaraiščiu.

– Pavadinai ją Tese, kai sutikau tave pirmą kartą.

Tebekalbinau jį – tai vienintelis būdas likti gyvai. Be to, norėjau žinoti.

– Taip, kvaila klaida, – atsiliepė Viljamas. – Ir rodo, kad aš šitam reikalui netinkamas. Nemoku gudrauti ir meluoti.

Bet jis buvo tinkamas. Jis iš pat pradžių vedžiojo mane už nosies, nukreipdamas pokalbį reikiama linkme ir apsukriai išvengdamas klausimų. Pasirūpino, kad nieko nesužinočiau, nuo tol, kai paprašiau tavo ligos istorijos, iki tol, kai paklausiau, kas vadovavo mukoviscidozės eksperimentui Šventosios Onos ligoninėje. Jis net sugalvojo paaiškinimą, jei jo vaidyba pasirodytų neįtikinama.

– Viešpatie, kalbu ir savęs nebepažįstu, lyg būčiau televizininkas.

Nes jis iš tikrųjų mėgdžiojo serialus.

– Nebuvau šito numatęs. Langą išdaužė chuliganas, o ne aš; jai tik pasirodė, kad akmuo buvo mestas į ją.

Kojas jis surišo špagatu.

– Lopšinės? – paklausiau.

– Aš persigandau, dariau, kas šovė į galvą. Kompaktinė plokštelė buvo gimdyvių palatoje. Parsinešiau ją namo nelabai suprasdamas, ką darau. Nieko negalvojau. Man netoptelėjo, kad ji įrašys lopšines į garsajuostę. Kas dabar turi atsakiklį su garsajuoste? Telefonų bendrovė kiekvienam pasiūlo ir atsakiklio paslaugą.

Jis blaškėsi tarp kasdienybės smulkmenų ir baisaus žmogžudystės siaubo. Tarp mažmožių, apraizgiusių didžiulį nusikaltimą.

– Tu supratai, kad Mičo ligos istorija bevertė, nes Kasia niekas nepatikės.

– Blogiausiu atveju būtum nunešusi jos sugyventinio ligos istoriją į policiją. Ir apsikvailinusi.

– Norėjai, kad tavim pasitikėčiau.

– Tu niekaip negalėjai nurimti. Verti mane tai padaryti. Neliko kitos išeities.

Bet aš pasitikėjau juo ir anksčiau, net kai dar nebuvo atnešęs Mičo ligos istorijos. Viljamui padėjo mano netikrumas. Pamaniau, kad įtarinėju Viljamą dėl man būdingo nepasitikėjimo gražiais vyrais, ir nutariau, kad su tavo nužudymu jis nesusijęs. Nors vienintelis Viljamas buvo įpratęs, kad visas dėmesys skiriamas tik jam, niekam kitam.

Bet aš per ilgai galvoju; negaliu leisti, kad įsiviešpatautų tyla.

– Tą geną radai tu, o ne daktaras Nikolsas?

– Taip. Hjugas mielas žmogelis, bet netalentingas.

Jo prasimanymai apie daktarą Nikolsą buvo ne tik apgaulė, bet ir gyrimasis. Supratau, kad įkalčius prieš daktarą Nikolsą jis fabrikavo nuo pat pradžių, rūpestingai versdamas kaltę bendradarbiui, kad nė mažiausias šešėlis nekristų ant jo paties. Visa buvo klastingai numatyta iš anksto.

– Imperatoriškasis koledžas ir jo mulkiškas etikos komitetas uždraudė bandymus su žmonėmis, – pasakojo Viljamas. – Jiems trūko įžvalgumo. Ar drąsos tęsti bandymus. Tik įsivaizduok, ką reiškia genas, didinantis intelekto koeficientą. Paskui į mane kreipėsi „Chrom-Med“. Aš iškėliau vienintelę sąlygą – bandymai su žmonėmis.

– Ir jie sutiko.

– Ne. Jie melavo; apvylė mane. Aš...

– Tu tuo tiki? „Chrom-Med“ direktoriai gudrūs. Aš perskaičiau jų biografijas. Jiems tikrai pakaktų proto žarstyti žarijas svetimomis rankomis. Suversti kaltę kitiems, jei kas nors nepavyktų.

Viljamas papurtė galvą, bet supratau pataikiusi į skaudžią vietą. Progos nepražiopsojau.

– Genų tobulinimas nepaprastai pelningas, juk taip? Kai jis bus įteisintas, pinigai plaukte plauks. O „Chrom-Med“ nori pirmauti ir būti pasiruošusi.

– Jos direktoriai negali tikrai žinoti.

– Jie tavim pasinaudojo, Viljamai.

Vis dėlto aš suklydau, nes sunku užkalbėti dantis pernelyg išsigandus; viso labo užgavau jo savimeilę ir dar labiau įsiutinau. Iš pradžių peilį jis laikė beveik nerūpestingai, o dabar suspaudė.

– Papasakok man apie bandymus su žmonėmis, kas atsitiko?

Jis tebespaudė peilį, bet krumpliai jau nebuvo balti, vadinasi, spaudžia nebe taip smarkiai. Kitoje rankoje laikė žibintuvėlį. Atėjo pasiruošęs: peilis, žibintuvėlis, dviračio grandinė, kraupi skautų iškylos parodija. Įdomu, ką jis dar atsinešė.

◈

Ponas Raitas paima man už rankos, ir aš vėl neapsakomai dėkinga, nebesikratau gerumo.

– Jis man paaiškino, kad žmonių intelekto gene užkoduoti du visiškai skirtingi dalykai. Paveikiamos ne tik atminties galimybės, bet ir plaučių funkcijos. Gimęs kūdikis negali kvėpuoti.

Labai užjaučiu, Tese.

– Jis pasakė, kad kūdikiams nieko nenutiktų, jei iškart po gimimo jiems būtų atlikta intubacija, jei jiems būtų suteikta pagalba kvėpuojant. Jie išgyventų.

◈

Viljamas privertė mane atsigulti ant grindų, ant kairio šono, į kūną skverbėsi drėgnas betono šaltis. Bandžiau krustelėti, bet rankos ir kojos buvo apsunkusios. Matyt, į arbatą jis įmaišė migdomųjų. Dėl gyvybės galėjau kovoti tik žodžiais.

– Bet tu nepadėjai jiems kvėpuoti, tiesa? Ksavjė. Hetės kūdikiui.

– Tai ne mano kaltė. Šis plaučių funkcijos sutrikimas retas, galėjo kilti klausimų. Tereikėjo mane palikti ramybėje. Tada nebūtų nutikę nieko blogo. Kalti kiti, spiečiasi aplink, neduoda nė atsikvėpti.

– Tai tu pamelavai, kokia tikroji kūdikių mirties priežastis?

– Negalėjau leisti, kad kas nors susidomėtų.

– O aš? Negi tu ketini inscenizuoti ir mano savižudybę, kaip inscenizavai Tesės? Apšmeižti, neva ir aš kaip sesuo nusižudžiau? Jei tai pasikartos, policijai kils įtarimų.

– Inscenizuoti? Kalbi taip, lyg būčiau viską suplanavęs. Nebuvau to iš anksto numatęs, jau sakiau. Matyti iš klaidų, tiesa? Tyrimus ir eksperimentą apgalvojau iki smulkmenų, o šito reikalo ne. Buvau priverstas. Dėl Dievo meilės, aš joms net sumokėjau, netoptelėjo, kad tai gali įtartinai atrodyti. Be to, man nė į galvą neatėjo, kad jos bendrauja.

– Tai kodėl joms sumokėjai?

– Iš geros širdies, tik tiek. Norėjau būti tikras, kad moterys tinkamai maitinasi ir embrionai vystosi geriausiomis sąlygomis. Pinigai turėjo būti išleisti maistui, o ne prakeiktiems drabužėliams.

Nedrįsau jo klausti, ar moterų buvo daugiau ir kiek. Nenorėjau mirti užsikrovusi tokios naštos. Bet kai ką turėjau žinoti.

– Kodėl tu pasirinkai Tesę? Todėl, kad ji buvo vieniša? Neturtinga?

– Ir katalikė. Katalikės daug rečiau darosi abortus sužinojusios, kad kūdikis gims nesveikas.

– Hetė katalikė?

– Milijonai filipiniečių katalikai. Hetė Sim tai nurodė anketoje, atkreipk dėmesį – ne tėvo pavardė, o tikėjimas.

– Jos kūdikis sirgo mukoviscidoze?

– Taip. Kai galėdavau, gydydavau mukoviscidozę, kartu bandydamas ir savo geną. Bet kūdikių, atitinkančių visus kriterijus, nepakako.

– Kaip Ksavjė?

Viljamas tylėjo.

– Tesė sužinojo apie tavo bandymus? Todėl ją nužudei?

Jis valandėlę svyravo. Balse skambėjo savigaila; ko gero, jis nuoširdžiai vylėsi, kad suprasiu.

– Kai ko nenumačiau. Mano genas pateko į motinos kiaušides. Tai reiškė, kad kiekvienas moters kiaušinėlis buvo genetiškai modifikuotas ir visų būsimų jos kūdikių plaučiai nefunkcionuos. O juk jokios tikimybės, kad aš priimsiu ir kitą ar trečią tos moters kūdikį. Žmonės persikrausto, išvažiuoja. Galų gale kas nors būtų supratęs. Todėl Hetei teko pašalinti gimdą. O Tesė pagimdė pernelyg greitai. Ji atvyko į ligoninę, kai kūdikio galvutė jau buvo matyti. Neturėjau kada daryti cezario pjūvio, juolab šalinti gimdos.

Tu nieko nesužinojai.

Jis tave nužudė, nes tavo kūnas buvo gyvas įkaltis.

◈

Aplinkiniai žmonės skirstosi, parko žolė papilkėjo, vakaro oras atvėso. Man šąla kaulai, todėl galvoju apie pono Raito rankos šilumą.

– Aš paklausiau, kodėl jis tai padarė; užsiminiau, kad dėl pinigų. Viljamas įtūžo, pareiškė, kad jo motyvai niekaip nesusiję su godumu. Jie garbingi. Jis paaiškino, kad vis tiek negalėtų parduoti geno, kuris legaliai neišbandytas. Šlovė irgi jam nerūpėjusi: jis negalėjo skelbti išvadų.

– Tai ar jis pasakė priežastį?

– Taip.

Pakartosiu tau Viljamo žodžius čia, šiame pilkšvai žaliame parke, vėsiame gaiviame ore. Nei tau, nei man nėra reikalo grįžti į tą pastatą jo klausytis.

– Jis pasakė, kad mokslas dabar turi tokią galią, kokią anksčiau turėjusi religija, tačiau jo galia tikra ir įrodoma, o ne prietarai ir veidmainystė. Jis pasakė, kad stebuklai daromi ne šešiolikto amžiaus bažnyčiose, o mokslinio tyrimo laboratorijose ir ligoninėse; intensyviosios terapijos skyriuose prikeliami mirusieji; pakeitus klubo sąnarį raišieji vėl vaikšto, o po lazerinių akių operacijų aklieji vėl mato. Jis pasakė, kad naujajame tūkstantmetyje atsirado naujos dievybės, turinčios tikrų, įrodomų galių, ir tos dievybės – mokslininkai, tobulinantys žmogų. Jis pasakė, kad vieną gražią dieną jo genas laimingai pateks į genų fondą ir dabartiniai žmonės negrįžtamai pasikeis į gera.

Jo pasipūtimas buvo milžiniškas, atviras ir baisus.

◈

Viljamas švietė žibintuvėliu man į veidą, todėl jo nemačiau. Bandžiau krustelėti, bet kūnas, apsvaigintas arbatos su raminamaisiais, neatsiliepė į smegenų klyksmą, raginantį veikti.

– Tą dieną tu nusekei ją į parką?

Bijojau išgirsti, bet turėjau žinoti, kaip žuvai.

– Kai vaikinas nuėjo, ji atsisėdo ant suolo ir pradėjo rašyti laišką. Snigo. Keistai elgėsi, tiesa?

Viljamas pažvelgė į mane, laukdamas atsakymo, lyg pokalbis būtų įprastas, ir aš supratau, kad esu pirmas ir paskutinis žmogus, kuriam jis pasakoja savo istoriją. Mūsų istoriją.

– Luktelėjau, kol įsitikinau, kad vaikinas negrįš. Kokias dešimt minučių. Jai palengvėjo mane pamačius, juk jau sakiau? Ji nusišypsojo. Mes gerai sutarėme. Atsinešiau termosą karšto šokolado ir daviau jai puodelį.

◈

Pilkas parkas tamsėja, dabar čia karaliauja švelnus našlaičių violetas ir juoduma.

– Jis pasakė, kad karštame šokolade buvo ištirpdyta raminamųjų. Apsvaiginęs įsitempė ją į išvietę.

Mane sugniuždė nuovargis, vos beapverčiu liežuvį. Artyn atsargiai stumiasi lėti, bjaurūs žodžiai.

– Tada jis ją papjovė.

Aš pakartosiu, ką jis sakė; tu turi teisę žinoti, nors tau bus skaudu. Ne, „skaudu“ – netinkamas žodis. Vien prisiminusi jo balsą, iš baimės virstu vieniša penkiamete tamsoje, pro duris laužiasi žudikas, o pagalbos laukti nėra iš kur.

– Gydytojui pjauti lengva. Ne iš karto. Pirmą kartą pjaudamas odą, gydytojas jaučiasi, lyg darytų šventvagystę. Oda, sudėtingiausias žmogaus kūno dangalas. Jis dengia visą kūną ir yra vientisas, o tu jį sąmoningai žaloji. Bet vos pirmą kartą prapjovęs odą supranti, kad operuojant neišvengiamai tenka ją pažeisti. Pjūvis jau ne smurtas ir ne kenkimas, o būtinas gydymo etapas.

Ponas Raitas stipriau suspaudžia man ranką šiltais pirštais.

Dabar man stingsta kojos.

◈

Girdėjau, kaip į betoną greitai, smarkiai daužosi mano širdis; vienintelė plazdena mano kūne. Žiūrėjau į Viljamą ir nustebusi pamačiau, kad jis kiša į vidinę striukės kišenę peilį.

Mano nutirpusį kūną sušildė viltis.

Jis padėjo man atsisėsti.

Jis pasakė, kad nepjaustys manęs, nes per didelė dozė kelia mažesnį įtarimą negu peilis.

Negaliu tiksliai pakartoti jo žodžių. Negaliu.

Viljamas pasakė, jog su arbata išgėriau tiek migdomųjų, kad nepajėgsiu nei spurdėti, nei pabėgti. O dabar jis man duos mirtiną dozę. Patikino, kad mirtis bus rami ir be skausmo, ir šie žodžiai buvo nepakeliami dėl apgaulingo gerumo, nes iš tiesų jis ramino save.

Jis pasakė, kad atsinešė raminamųjų, bet jų neprireiks.

Jis išėmė iš kišenės buteliuką gydytojo man išrašytų migdomųjų, kuriuos Todas atvežė iš Jungtinių Valstijų. Matyt, rado vonios spintelėje. Kaip ir dviračio grandinė, žibintuvėlis, peilis, buteliukas su migdomaisiais rodė, kaip smulkmeniškai jis viską suplanavęs, ir aš supratau, kodėl iš anksto apgalvota žmogžudystė daug baisesnė už staigią: nusikaltimas trunka daug ilgiau, nei prireikia laiko nužudyti.

◈

Prieblanda, paskui tamsa ir šaltis. Uždaromi vartai, renkasi daiktus paskutiniai paaugliai. Vaikai jau namie, maudomi ir guldomi, bet mudu su ponu Raitu liekame, nes dar nebaigėme. Kažkodėl niekas neverčia mūsų išeiti. Gal nepastebėjo. Ir aš džiaugiuosi, nes turiu kalbėti. Turiu papasakoti viską.

Nebejaučiu kojų ir imu būgštauti, kad ponui Raitui teks mane iš parko išnešti kaip gaisrininkui. O gal jis iškvies greitąją.

Bet pirmiau baigsiu pasakoti.

◈

Aš jį maldavau. Ar tu irgi maldavai? Manau, taip. Manau, tu, kaip ir aš, žūtbūt troškai likti gyva. Bet, aišku, nepavyko, Viljamas tik suirzo. Kai jis atsuko migdomųjų buteliuko dangtelį, sukaupiau paskutines jėgas ir bandžiau samprotauti logiškai.

– Jei būsiu surasta čia, toje pačioje vietoje kaip Tesė, policijai tikrai kils įtarimų. Tada jie suabejos ir dėl Tesės mirties. Čia mane žudyti beprotiška.

Irzulys iš jo veido trumpam dingo, jis liovėsi sukęs dangtelį, ir aš laimėjau pertraukėlę, šio iškreipto karikatūros personažų ginčo apskritimai virš mūsų galvos išnyko.

Paskui Viljamas nusišypsojo, lyg ramintų ne tik save, bet ir mane.

– Nepagalvojau apie tai. Bet policija žino, kokia tu buvai po Tesės mirties; jiems ir taip atrodo, kad tu kvaištelėjai. O jei patys nesusipras, bet kuris psichiatras pasakys, kad tu tyčia pasirinkai šią vietą mirti. Norėjai nusižudyti ten, kur ir tavo jaunesnė sesuo.

Jis nuėmė dangtelį.

– Mąstykime logiškai: koks sveiko proto žmogus ryšis atimti gyvybę dviem žmonėms tame pačiame pastate?

„Atimti gyvybę.“ Apie žiaurų nužudymą Viljamas kalbėjo vos ne kaip apie eutanaziją.

Kol jis bėrė į saują tabletes, spėliojau, kas suabejos mano savižudybe ir patvirtins, kad buvau sveiko proto. Daktaras Nikolsas, kuriam aš įnirtingai dainavau lopšinę? Net jei per mūsų paskutinį susitikimą jam nepasirodė, jog ketinu nusižudyti, be abejo, jis suabejos ta diagnoze, kaip suabejojo tavo, ir kaltins save, kad nepastebėjo simptomų. Detektyvas inspektorius Heinsas? Jis mano, kad aš perdėtai jausminga ir kuoktelėjusi, o detektyvas seržantas Finboras net norėdamas jo negalėtų įtikinti priešingai. Todo nuomone, aš „negaliu susitaikyti su tikrove“, o dauguma kitų jam pritaria, nors iš geraširdiškumo ir nesako man į akis. Visi patikės, kad išmušta iš vėžių tavo mirties, sutrikusi ir prislėgta, aš lengvai galėjau nusižudyti. Protinga ir sveika moteris, kokia buvau prieš kelis mėnesius, nebūtų rasta negyva perdozavusi vaistų. Dėl anos moters klausimų pažįstamiems būtų kilę, bet dėl šios, kokia tapau, – nekiltų.

O mama? Aš paguodžiau ją, kad netrukus išsiaiškinsiu, kas tau atsitiko, ir žinojau, kad ji apie tai pasakys policijai. Bet supratau, kad jie nepatikės ja – veikiau mano žodžiais. Ir pamaniau, kad po kurio laiko ir mama mano žodžiais nebetikės, nes jai bus lengviau kaltinti save dėl mano savižudybės, negu manyti, kad aš patyriau tokią baimę. Ir man buvo nepakeliama įsivaizduoti jos kančią, kai teks gedėti ir manęs, o jos paguosti nebebus kam.

Viljamas įdėjo tuščią buteliuką į mano striukės kišenę. Paskui pasakė, kad po skrodimo paaiškės, jog prarijau tabletes nekramčiusi, taip atrodys, kad jas prarijau savo noru. Stengiuosi nuslopinti jo balsą, bet jis skvarbus, ir negaliu jo nutildyti.

– Kaip priversti kitą žmogų praryti tabletes prieš jo norą?

Jis prikišo peilį man prie gerklės; tamsoje jaučiau šaltus metalinius ašmenis prie šiltos odos.

– Aš ne toks. Tai tikras košmaras, aš savęs nebepažįstu.

Ko gero, tikėjosi, kad jį užjausiu.

Viljamas prikišo ranką su tabletėmis man prie lūpų. Buteliukas buvo pilnas, vadinasi, tablečių mažiausiai dvylika. Reikia gerti po vieną per parą. Didesnė dozė pavojinga. Buvau perskaičiusi etiketėje. Dvylikos man nužudyti per akis. Prisiminiau, kaip Todas liepė vieną išgerti, o aš atsisakiau, nes turėjau būti budri; nes buvo per didelė prabanga kelios valandos vaistų teikiamos užmaršties, kad ir kaip jos troškau; nes supratau, kad raminamieji – bailus atokvėpis, kurio vis dažniau užsigeisiu. Štai ką mąsčiau, kai jis grūdo tabletes man į burną, liežuviu bergždžiai stengdamasi priešintis.

Paskui jis prikišo man prie lūpų butelį mineralinio ir liepė nuryti vandens.

◈

Jau tamsu, juoda kaip užmiestyje. Galvoju apie visus naktinius padarus, kurie renkasi čia, kai žmonės išsiskirsto namo. Galvoju apie mūsų pasakų knygą, kurioje buvo rašoma apie meškučius, naktį ateinančius į parką pažaisti. Meškutis jau prie trečio atrakciono, linksmai žemyn jis švilpia šliaužyne.

– Beatrise...

Ponas Raitas man padeda, pasakinėja ir įkalbinėja, kad baigčiau duoti parodymus. Jis tebelaiko man už rankos, bet veido beveik nebeįžiūriu.

– Man pavyko nustumti tabletes už dantų palei žandus, vanduo nuplovė į gerklę vieną, gal dvi. Bet aš supratau, kad seilės netrukus ištirpdys ir kitas. Norėjau išspjauti, bet Viljamas tebešvietė man į veidą žibintuvėliu.

– O paskui?

– Iš vidinės striukės kišenės jis išėmė laišką. Tesės laišką man. Laišką, kurį ji rašė parke ant suoliuko prieš pat mirtį.

Aš nutylu, ant žolės, o gal ant pono Raito – tamsoje nematyti – byra ašaros.

Jis pašvietė į laišką, kad galėtų jį man perskaityti. Šviesa nebekrito man ant veido. Pasinaudojau trumpalaike proga, nukoriau galvą ir išspjoviau tabletes į sterblę. Jos be garso įkrito į striukės klostes.

Tu žinai, ką man rašei, bet aš girdėjau ne tavo balsą, o Viljamo; apie tavo baimę, tavo neviltį, tavo sielvartą man pasakojo Viljamo balsas. Tavo žudiko balsas pasakojo, kaip tu vaikščiojai gatvėmis ir po parkus bijodama likti namie, kaip tu rėkei į tamsų žiemos dangų Dievui (kurį esant jau netikėjai) grąžinti tau kūdikį. Kad manei, jog tai irgi tavo beprotybės ženklas. Kad nesupratai, kodėl aš neatvažiavau, kodėl tau nepaskambinau ir neatsakiau į tavo skambučius, aš sužinojau iš tavo žudiko. Tavo žudikas pasakė, kad tu neabejojai, jog priežastis svari; ir jo balsas, tariantis tavo parašytus žodžius, palaužė jų tikėjimą manim. Bet laiško pabaigoje pro jo balsą prasiskverbė ir švelnus tavo:

– Man reikia tavęs, dabar, šią akimirką, prašau, Bea...

Tada, kaip ir dabar, tavo žodžiai mane pravirkdė.

– Jis vėl įsidėjo laišką į kišenę, matyt, ketindamas vėliau sunaikinti. Nežinau, kodėl jį pasiliko ar kodėl perskaitė man. Turbūt kaip man reikėjo pono Raito išsilieti, taip ir Viljamas troško bendrininkės.

– Man reikia tavęs. Dabar, šią akimirką, prašau, Bea.

Jis norėjo, kad aš irgi jausčiau kaltę.

– O paskui? – klausia ponas Raitas ragindamas, kad prisiminčiau viską. Bet mes beveik baigėme.

– Jis išjungė mano mobilųjį ir padėjo netoli durų, kad negalėčiau pasiekti. Paskui išsitraukė iš kišenės mano šaliką, matyt, pasiėmė iš buto. Užrišo man burną.

Kai jis užkimšo man gerklę, galvoje ėmė sūkuriuoti baimingos mintys, atsitrenkdamos viena į kitą, šešių juostų minčių greitkelis, visos užplūdo iškart, grūdosi, negalėjo ištrūkti; troškau, kad vienos jų išsiveržtų klyksmu, kitos ašaromis, trečios mane palaikytų. Dauguma minčių buvo paprastos, kone apčiuopiamos. Iki tol nebuvau įvertinusi, kokia išraiškinga mūsų kūno kalba, – kaip žiauru buvo užkimšti burną. Ne todėl, kad negalėjau šauktis pagalbos – kas mane būtų išgirdęs apleistame pastate ir dar vidury ištuštėjusio parko? O todėl, kad negalėjau klykti, kūkčioti ar vaitoti.

– Tada supypsėjo Viljamo zirzeklis. Jis mobiliuoju paskambino į ligoninę ir pasakė, kad jau pakeliui. Turbūt neiti būtų buvę pernelyg įtartina.

Išgirstu, kaip man tamsoje užgniaužia kvapą.

– Beatrise...

– Aš sunerimau, kad gal Kasiai prasidėjo sąrėmiai, todėl jis išeina.

Tvirta pono Raito ranka tamsoje. Jo krumpliai mano minkštame delne ramina.

– Jis patikrino kamšalą, riešų ir kojų raiščius. Pasakė, kad grįš ir juos atriš, taip niekas nekels įtarimo, kai būsiu surasta. Jam nė nedingtelėjo, kad daugumą tablečių išspjoviau. Bet aš supratau, kad jei tebebūsiu gyva, kai grįš, jis mane papjaus kaip Tesę.

– Jei tebebūsite gyva?

– Aš nežinojau, kiek tablečių prarijau, kiek ištirpo mano seilėse, ar tiek pakaktų numirti.

Bandau galvoti tik apie pono Raito ranką, spaudžiančią man plaštaką.

– Jis išėjo. Po kelių minučių supypsėjo mano pranešimų gaviklis. Jis išjungė mano mobilųjį, bet nežinojo apie pranešimų gaviklį. Stengiausi save įtikinti, kad Kasia skambina dėl menkniekio. Juk jos kūdikis turi gimti tik po trijų savaičių.

Kaip ir tavo.

Ponas Raitas glosto man pirštus, ir nuo tokio švelnumo noriu verkti.

– O paskui? – klausia jis.

– Žibintuvėlį jis išsinešė. Pirmą kartą gyvenime atsidūriau visiškoje tamsoje.

Aš buvau viena tamsoje. Juodoje kaip degutas.

Juoduma trenkė puvėsiais, smirdėjo baime. Ji užliejo man veidą, plūdo į burną ir nosį, aš skendau, galvodama apie tave, brendančią iš jūros per atostogas Skajuje, springstančią, paraudonavusią – Nieko baisaus! Jūros vanduo pateko ne į tą gerklę! – ir įkvėpiau. Juoduma pripildė mano plaučius.

Pamačiau, kaip juda tamsa – siaubingas gyvas padaras, aprėpiantis visą pastatą ir naktį, ir nė skiautelės dangaus jai sulaikyti. Pajutau, kaip ji traukia mane kartu į begalinės baimės tuštumą – tolyn nuo šviesos, gyvybės, meilės, vilties.

Pagalvojau apie mamą šnarančiu šilkiniu chalatu, kvepiančią veido kremu, einančią prie mūsų lovų, bet prisiminimas buvo užrakintas vaikystėje ir nepajėgė apšviesti tamsos.

Laukiu, kad ponas Raitas mane paragintų. Bet nebėra ko pridurti. Pagaliau mes baigėme.

Jau viskas.

Bandau pajudinti rankas, bet jos tvirtai surištos kaklaraiščiu. Dešinės rankos pirštai tvirtai spaudžia kairę. Spėlioju, ar todėl, kad esu dešiniarankė, ramintoja tapo dešinė ranka.

Tamsoje, juodoje kaip degutas, aš vieniša guliu ant betoninių grindų.

Burna išdžiūvusi kaip pergamentas. Į mano kūną iki kaulų įsismelkė kietas šaltas betonas.

Aš pradedu rašyti laišką tau, mylima jaunesnioji sesute. Apsimetu, kad dabar sekmadienio vakaras, ramiausias mano metas, ir kad mane supa reporteriai, trokštantys papasakoti mūsų istoriją.

Mieliausioji Tese,

Padaryčiau bet ką, kad galėčiau būti su tavim, dabar, kaip tik šią akimirką, kad galėčiau laikyti tau už rankos, žiūrėti tau į veidą, klausytis tavo balso. Argi gali laiškas pakeisti lytą, regą ir klausą – visus jutimų receptorius, regos nervus ir virpančius ausų būgnelius? Bet juk anksčiau mums sekdavosi bendrauti per tarpininkus – žodžius, tiesa?

Prisimenu pensioną ir pirmą gyvenime tavo laišką man, parašytą nematomu rašalu, ir kad nuo tol gerumas man kvepia citrinomis.

Ir galvodama apie tave, kalbėdamasi su tavim, vėl galiu kvėpuoti.

23

Turbūt prabėgo daug valandų, Viljamas turi netrukus grįžti. Nežinau, kiek raminamųjų nurijau, bet visą naktį jaučiau, kaip išsekimo stingulys siurbia šilumą iš mano kūno ir temdo protą. Matyt, sąmonę tai prarasdavau, tai atgaudavau, argi įmanoma suprasti visiškoje tamsoje? Bet ir per klaikų priverstinį miegą aš tebekalbėjau su tavim, galbūt tada man prieš akis iškildavo ryškiausi vaizdai.

Dabar aš visiškai pabudusi, visi pojūčiai paaštrėję, įtempti ir neramūs; matyt, išsiskyrė daug adrenalino, streso hormono, pakankamai galingo sustojusiai širdžiai išjudinti; vadinasi, užtektinai galingo sąmonei grąžinti.

Bandau krustelėti, bet kūnas vis dar neklusnus ir sustingęs, o raiščiai per smarkiai suveržti. Tamsa sutirštėjo, dabar ji ne aksominė kaip pasakose, ne glotni ir švelni, bet su baimės smaigais, pabaksnojęs apčiuoptum už jos tūnant kietą dantytą blogį. Gulėdama ant betono, girdžiu krebždesį už kelių colių nuo veido – pelė? Vabzdys? Nebeskiriu garsų. Skauda skruostą, matyt, betonas, prie kurio prisispaudusi, nelygus.

O gal ne adrenalinas neleidžia man užmigti, gal aš iš tikrųjų atgavau sąmonę? Turbūt prarijau mažiau raminamųjų, negu būgštavau – o gal dozė buvo per maža numirti.

Jokio skirtumo. Dozė nebuvo mirtina, bet aš surišta, užkimšta burna, o Viljamas netrukus grįš. Ir pamatys, kad aš gyva. Ir brūkštelės peiliu.

Taigi, kol jis negrįžo, privalau tau viską paaiškinti. Buvo taip, kaip pasakojau, nuo mamos skambučio, kad tu dingai, iki tos akimirkos, kai Viljamas paliko mane čia numirti. Bet mano mirtis bus tokia pat kaip tavo, čia, šiame pastate, ir aš apie ją nepapasakosiu. Man neužteko drąsos su tuo susitaikyti, o gal aš pernelyg myliu gyvenimą, kad tyliai jo atsižadėčiau. Negalėjau išgalvoti ilgo ir laimingo gyvenimo, todėl įsivaizdavau bent jau teisingą pabaigą. Stengiausi, kad mano pramanas būtų tikroviškas, o ateitis, kurios nėra, smulkmeniškai tiksli.

Man nesmagu, kad tu tikėjaisi, jog mane išgelbės detektyvas seržantas Finboras, bet tikriausiai suabejojai istorijos tikrumu, kai pasakojau apie mudviejų pietus kavinėje „Carluccio“. Tai buvo tik raminamas svajonės kilimėlis, ant kurio gulėti patogiau nei ant šalto betono, negražiai pasielgiau, nenarsiai, bet žinau – tu suprasi.

Turbūt prieš kurį laiką atspėjai, kad jokio pono Raito nėra. Išgalvojau advokatą, nes jo reikėjo teisingai pabaigai – teismui, kad pripažintų žudiką kaltu, be to, jis privers mane laikytis faktų ir griežtos chronologijos. Man reikėjo žmogaus, kuris padėtų suprasti, kas atsitiko ir kodėl – ir kuris neleistų man išeiti iš proto. Nežinau, kodėl man taip svarbu numirti sveiko proto, tiesiog nepaprastai svarbu, ir tiek. Suprantu, kad be pono Raito mano laiškas tau būtų buvęs sąmonės srauto klyksmas, šėlstanti neviltis, kurioje būčiau paskendusi.

Sukūriau jį malonų ir be galo kantrų, kad išklausytų mūsų istoriją, be to, patį patyrusį netektį, kad suprastų. Gal aš geresnė katalikė, negu maniau, ir pasirinkau jį nuodėmklausiu, bet tokiu, kuris, net žinodamas apie mane viską, išgalvotoje ateityje būtų mane mylėjęs. Šias ilgas valandas jis tapo tikresnis, nei mane gaubianti tamsa; ne tik nevilties apimtos vaizduotės padarinys, bet ir asmenybė, turinti savų užgaidų, su kuriomis turėjau taikstytis; nes jis ne visada elgiasi, kaip noriu, ne visada pateisina mano lūkesčius. Užuot nutapiusi puantilistinį paveikslą, sukūriau veidrodį ir pirmą kartą išvydau save tokią, kokia esu.

Jį apstačiau nereikšmingomis smulkmenomis, iš kurių vejama tikrovės virvė: įsimylėjusia sekretore lakuotais nagais, narcizais, kavos aparatu, – nes, lėkdama į siaubo bedugnę, apsišlapinusi, apsivėmusi, drebanti iš baimės, turėjau už ko nors nusitverti.

O jo kabinetą padariau labai šviesų, jame nuolat dega šviesa ir visada šilta.

Supypsi mano pranešimų gaviklis. Bandau užsikimšti ausis, bet negaliu, nes rankos surištos už nugaros. Jis pypsėjo kiaurą naktį, maždaug kas dvidešimt minučių, nors nesu tikra, kiek laiko buvau apsvaigusi. Nepakeliamai sunku, kad negaliu Kasiai padėti.

Girdžiu lauke ošiant medžius, šnara lapai, girgžda šakos; nežinojau, kad medžiai kelia tokį triukšmą. Bet žingsnių dar negirdėti.

Kodėl jis negrįžta? Turbūt Kasia gimdo, ir jis visą laiką buvo su ja, jis ir dabar su ja. Bet aš išprotėsiu, jei apie tai galvosiu, todėl bandau įsikalbėti, kad priežasčių, dėl kurių Viljamas buvo iškviestas į ligoninę, gali būti daugybė. Jis gydytojas; jo zirzeklis nuolat pypsi. Jo ligoninėje per metus gimsta penki tūkstančiai kūdikių. Jis iškviestas dėl kitos moters.

O gal detektyvas seržantas Finboras, suabejojęs tavo mirtimi, kaip sakė, pradėjo tyrimą, suėmė Viljamą ir dabar manęs ieško. Tai ne vien paika svajonė; jis stropus policininkas ir padorus žmogus.

O gal ir profesorius Rozenas nusprendė pasielgti dorai, rizikuodamas garsia ateitimi. Gal jis pastatė ant kortos mukoviscidozės eksperimentą, mokslininko šlovę ir kreipėsi į policiją. Jis iš tikrųjų nori gero, ieško vaisto, o jo siekiai – garbė, net pinigai – be galo žmogiški, palyginti su pasipūtusio Viljamo, trokštančio neribotos galios. Be to, profesorius Rozenas atėjo į tavo laidotuves ir bandė aiškintis, kas vyksta, nors sužinojęs iš pradžių nieko nesiėmė. Nutariu, kad iš esmės jis geras žmogus, nors ir garbėtroška. Nutariu apie jį manyti gerai.

Galbūt katras nors iš šių dviejų žmonių ėmėsi veikti, Viljamas suimtas, o aš išgelbėta. Ištempiu ausis: ar nesiskverbia pro nakties tylą sirena?

Girdžiu tik lapų šlamėjimą, kamienų girgždesį ir suprantu, kad sirenų nesulauksiu.

Bet leisiu sau pasidžiaugti paskutine svajone ir viltimi. Kad Kasia negimdo. Kad ji kaip paprastai grįžo namo mokytis anglų kalbos, iškalusi ne vieną puslapį viltingų žodžių ir pasiruošusi juos man pasakyti. Viljamas nežino, kad ji dabar gyvena su manim; nežino, kad po tavo mirties tapau nepriekaištingai dėmesinga. Taigi, neradusi manęs, neprisiskambinusi man ir nesusisiekusi su manim per pranešimų gaviklį, ji suprato, kad kažkas negerai. Mano oro pilis atrodo savanaudiškai, bet privalau jai pasakyti, jog naujagimiui reikės pagalbos, kad galėtų kvėpuoti. Todėl įsivaizduoju, kad ji nuėjo į policiją ir pareikalavo manęs ieškoti. Kasia jau kartą mane palaikė, nors ir žinojo, kad bus primušta, taigi nepabūgs ir detektyvo inspektoriaus Heinso.

Vėl supypsi pranešimų gaviklis, ir mano svajonė subyra į aštrias kaip skustuvai šukes.

Girdžiu paukščius. Pasidingoja, kad tai apyaušrio choras ir jau rytas. Bet dar tamsu, paukščiai suklydo. O gal paukščių giesmės vaidenasi man nuo raminamųjų. Prisimenu eilės tvarką pagal Eimjesą: juodieji strazdai – liepsnelės – karetaitės – kikiliai – devynbalsės – strazdai giesmininkai. Prisimenu, kaip pasakojai man apie miesto paukščius, praradusius gebėjimą čiulbėti vienas kitam, susiejai juos su manim ir Todu, tikiuosi, paminėjau tai savo laiške tau. Ar pasakojau, kad pasidomėjau paukščių čiulbesiu? Sužinojau, jog paukščio giesmė gali prasiskverbti per daiktus ir girdima iš toli, nesvarbu, kad aplinkui tamsu ar tankus sąžalynas.

Žinau, kad niekada negalėsiu skristi kaip tu, Tese. Pirmą kartą pabandžiusi – tik pabandžiusi, atsidūriau čia ir surišta tysau ant betoninių grindų. Jei tai buvo skrydis, žnektelėjau gana įspūdingai. Keista, kad nesugniužau. Nesu sunaikinta. Paklaikusi iš siaubo, drebanti, žiaukčiojanti iš baimės – taip. Bet nepasitikėjimas savim dingo. Nes aiškindamasi, kaip tu žuvai, supratau, kad pasikeičiau. O jei įvyktų stebuklas, jei būčiau išvaduota ir mano svajonė išsipildytų, jei Viljamas būtų suimtas, o aš su Kasia ir jos kūdikiu autobusu važiuočiau į Lenkiją, kalnas, į kurį kabinuosi, imtų skilinėti, kol sugurtų, ir man nebereikėtų kapliukų, atramų kojoms ir apsaugos virvių, nes aš eičiau, bėgčiau, net šokčiau. Gyvenčiau savo gyvenimą. Ir tą kalną nuverstų ne mano sielvartas dėl tavęs, o meilė.

Rodos, girdžiu savo vardą, mane šaukia aukštas plonas mergaitės balsas. Matyt, įsivaizduoju, garso haliucinacijos, taip ilgai galvojant apie tave.

Ar žinai, kad visatoje irgi yra apyaušrio choras? Didelės energijos elektronai, patekę į Žemės spinduliavimo juostas, krinta ant Žemės radijo bangomis, skambančiomis it paukščių čiulbesys. Kaip manai, ar ne tai girdėdavo ir vadindavo sferų muzika aštuoniolikto amžiaus poetai? Ar girdi ją dabar ten, kur esi?

Vėl išgirstu savo vardą per paukščių giesmes, vos girdimą.

Rodos, tamsa pilkėja.

Paukščiai tebečiulba, dabar garsiau.

Girdžiu žmonių balsus, kelių vyrų, jie šaukia mane vardu. Turbūt pasirodė. O jei ne, reikia atsiliepti. Bet burna vis dar užkimšta, be to, negalėčiau išspausti nė garso. Iš pradžių mėginau spjaudyti seiles, būgštaudama, kad jose ištirpo raminamieji, bet paskui burnoje išdžiūvo, lyg būčiau prisivalgiusi druskos, aš taip ir mačiau, kaip pono Raito sekretorė vieną po kito neša man puodelius su vandeniu.

– Beata!

Jos balsas, rėkiantis mano vardą, skardesnis už vyrų. Kasia. Ne iš minčių grūsties – tikra. Ji negimdo. Viljamas ne su ja. Noriu juoktis iš palengvėjimo. Negaliu, nes gerklė užkimšta, bet pajuntu ant šaltų skruostų karštas ašaras.

Matyt, Viljamas neklydo sakydamas, kad policininkai mano, jog galiu nusižudyti. Todėl jie atsižvelgė į Kasios pranešimą, kad dingau. Gal, anot Viljamo, jie mano, kad pasirinkčiau šitą vietą. O gal juos čia atvedė dviejų žodžių, odcisk palca, žinutė, nusiųsta Kasiai?

Sunkiai įžiūriu dėmę ant betono. Tikrai šviesėja. Aušta.

– Beata! – dabar jos balsas daug arčiau.

Vėl supypsi pranešimų gaviklis. Atsiliepti nebūtina, supratau, kad jis rodo kelią, kad ieškotojai pagal garsą suras mane. Vadinasi, Kasia siuntė man pranešimus kiaurą naktį ne todėl, kad pradėjo gimdyti ir jai reikėjo manęs, o todėl, kad nerimavo dėl manęs. Tai paskutinė veidrodžio šukelė. Nes iš tikrųjų visą laiką ji manim rūpinosi, ar ne taip? Ji atėjo į tavo butą tą naktį, nes neturėjo kur prisiglausti, bet pasiliko, nes aš buvau vieniša, sielvarto palaužta vargšė. Tą naktį – pirmą naktį po tavo mirties, kai gerai išsimiegojau, – mane guodė jos rankos su raudonais rumbais. Ji vertė mane šokti, nors nenorėjau, šypsotis, nors nenorėjau, ir aš bent trumpą laiką ne vien sielvartavau ir tūžau.

Ir tu taip pat. Vien citrinų kvapas turėjo priminti, kad manim rūpiniesi. Laikiau tau už rankos per Leo laidotuves, ir tu ją stipriau spaudei. Tu, Tese, padėjai man ištverti šią naktį, mintys apie tave, kalbėjimas su tavim; tu padėjai man kvėpuoti.

Girdžiu tolumoje kaukiančią sireną. Ji artėja. Tu teisi, sirena reiškia, kad visuomenė rūpinasi savo nariais.

Laukdama, kol būsiu išgelbėta, suprantu, kad tavo mirtis nuskurdino mane, bet nesusilpnino. Nes tu esi mano sesuo kiekviena skaidula. Ir tos skaidulos matomos kiekvienoje mano ląstelėje, tai dvi DNR grandinės, apvijusios viena kitą ir sudarančios dvigrandę spiralę – akivaizdus įrodymas, kad mudvi seserys. Bet yra ir kitų mus jungiančių ryšių, neįžiūrimų net pro galingiausius elektroninius mikroskopus. Mąstau, kaip mus susiejo Leo mirtis, tėčio išėjimas ir dingęs sąsiuvinis su namų darbu, nors jau penkios minutės, kaip turėjome būti išėjusios į mokyklą; atostogos Skajuje ir Kalėdų ritualai (dešimt minučių šeštos leidžiama išvynioti vieną dovanėlę nuo kojinės viršaus, be dešimt penkios galėjai pačiupinėti, dar anksčiau – tik žiūrėti, o iki vidurnakčio nė nedirstelėti). Mudvi sieja šimtai tūkstančių prisiminimų, nusėdančių mumyse ir virstančių mumis. Toliausiose mano kertelėse tūno mergytė gelsvai rudais plaukais, ji švilpia pro šalį dviračiu, laidoja triušį, tapo paveikslus spalvų papliūpomis, myli draugus, skambina man neparankiu laiku, erzina mane, pripažįsta tik šios akimirkos sakramentą, atskleidžia man gyvenimo grožį, o kadangi esi mano sesuo, visa tai esu ir aš, nepagailėčiau nieko, kad taip būtų buvę prieš du mėnesius, kad aš būčiau atsišaukusi, Tese.

Tikriausiai tau buvo daug šalčiau. Ar sniegas slopino medžių girgždesį? Spaudė šaltukas ir buvo tylu? Ar tave bent kiek šildė mano paltas? Tikiuosi, mirdama jautei, kaip tave myliu.

Lauke pasigirsta žingsniai, veriasi durys.

Daug juodo siaubo valandų, nesuskaičiuojami tūkstančiai žodžių, ir visa galų gale išsisklaido.

Atleisk.

Aš myliu tave.

Ir visada mylėsiu.

Bea

Padėka

Abejoju, ar kas nors skaito padėkas, bet viliuosi, kad skaito, nes be šių žmonių romanas nebūtų buvęs nei parašytas, nei išleistas.

Pirmiausia noriu padėkoti savo redaktorei, nuostabiajai Emmai Beswetherick, už kūrybingumą, paramą, drąsą ne tik tikėti pačiai, bet įtikinti ir kitus. Be to, man pasisekė: „Curtis Brown“ knygų skyriuje gavau svajonių agentę Felicity Blunt – kūrybingą, sumanią ir atsakinėjančią į telefono skambučius!

Dar norėčiau padėkoti Kate Cooper ir Nickui Marstonui iš „Curtis Brown“, taip pat kitiems „Piatkus and Little, Brown“ darbuotojams.

Esu be galo dėkinga Michele Matthews, Kelly Martin, Sandrai Leonard, Trixie Rawlinson, Alison Clements, Amandai Jobbins ir Liviai Giuggioli, kurios man daug padėjo.

Ačiū jums, Cosmo ir Joe, už supratingumą, kai privalėdavau rašyti, ir už didžiavimąsi manim.

Paskutinius, bet pačius svarbiausius padėkos žodžius skiriu savo jaunesnei seseriai Torai Orde-Powlett – ji įkvėpė šią knygą ir tebėra man tikra palaima.

Content

Лаптон Розамунд Sesuo