Аґата Крісті

Наприкінці приходить смерть

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2020

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2020

* * *

Професорові С. Р. К. Ґленвілу

Любий Стівене!

Саме Ви запропонували мені ідею детективного роману про Стародавній Єгипет, і без Вашої активної допомоги й заохочення я ніколи його не написала б.

Тут я хотіла б сказати, яке задоволення отримала від усіх тих цікавих книг, що Ви мені позичили, а також іще раз подякувати за те, з яким терпінням Ви відповідали на мої запитання, і за час, який витратили, і за клопіт, якого собі завдали. А про те, з якими цікавістю й насолодою я працювала над цим романом, Вам уже відомо.

Ваша любляча і вдячна подруга,

Примітка авторки

Події цієї книги розгортаються на західному березі Нілу, у Фівах (Єгипет), приблизно 2000 року до н. е. Проте час і місце не визначальні для цієї історії. Вона могла відбутися деінде й будь-коли, однак сталося так, що на створення персонажів і сюжету мене надихнули два чи три єгипетські листи ХІ Династії, знайдені єгипетською експедицією Музею мистецтва Метрополітен (Нью-Йорк) у скельній гробниці по інший бік Нілу від Луксора років двадцять тому й перекладені професором (тоді містером) Батіскомбом Ґанном для бюлетеня музею.

Можливо, читачеві цікаво буде дізнатися, що посвячення в служіння Ка[1], без якого не можна собі уявити стародавньої єгипетської цивілізації, відбувалося за принципом, дуже близьким до середньовічного успадкування поминальної каплиці. Жерцеві Ка передавали маєтності в обмін на те, що він дбатиме про гробницю заповідача, а в святкові дні здійснюватиме жертвоприношення, щоб душа покійного могла спочивати в мирі.

Слова «брат» і «сестра» в єгипетських текстах регулярно вживаються у значенні «коханець», «коханка» і часто чергуються зі словами «чоловік» та «дружина». Так само вони подекуди вживаються і в цій книжці.

Землеробський календар Стародавнього Єгипту, який має три пори року, по чотири тридцятиденні місяці кожна, визначав розклад робіт на землі, а разом із п’ятьма додатковими святковими днями наприкінці року був офіційним 365-денним календарем. Рік у єгиптян традиційно починався розливом Нілу в третій тиждень липня за сучасним календарем, але оскільки упродовж багатьох сторіч єгиптяни пропускали високосний рік, то в час, коли розгортається наша історія, Новий рік настав на 6 місяців раніше за початок землеробського року, тобто в січні замість липня. Однак, щоб читачеві не доводилося постійно тримати в голові зазначені шість місяців, дати в назвах розділів зазначені за землеробським календарем, а саме: Розлив – із липня по листопад, Зима – з листопада по березень, Літо – з березня по липень.

Аґата Крісті, 1944 рік

Частина перша. Розлив

Розділ перший. Розлив: місяць другий, день двадцятий

Ренісенб стояла й дивилася на Ніл.

Здалеку до неї долинали уривки голосів – то її брати Яхмос і Собек сперечалися на підвищених тонах про те, чи варто укріпити греблю в певних місцях. Собек мав високий упевнений голос. Він звик доводити свою правоту щирою переконаністю. Голос другого брата був низький і невдоволений, у ньому звучали вагання й тривога. Яхмос вічно був чимось стривожений. Він був старшим сином, і коли батько від’їздив у Північні землі, порядкування господарством майже повністю лягало на його плечі. Яхмос був неквапливий, поміркований і схильний шукати складнощі там, де їх не було. Кремезний і повільний, він не мав у собі Собекової життєрадісності й упевненості.

Ренісенб чула подібні суперечки з раннього дитинства, і в них завжди звучали однакові інтонації. Раптом вона відчула себе в безпеці… Вона повернулася додому. Так, тепер вона вдома…

Та коли Ренісенб знову глянула на бліду лискучу ріку, в ній укотре зринули біль і обурення. Хай, її молодий чоловік, помер… Хай, із усміхненим обличчям і сильними плечима. Хай був із Осірісом у Царстві мертвих, а вона – Ренісенб, його кохана дружина, лишилася на поталу відчаю. Вісім років були вони разом – вона прийшла до нього майже дитям, а тепер, удовою, повернулася до батьківського додому з крихіткою Теті.

Тієї миті їй здалося, що вона ніколи нікуди не від’їздила…

Вона радо зустріла цю думку…

Вона забуде ці вісім років, сповнених бездумного щастя, зруйнованих і пошматованих тепер болем і втратою.

Так, забуде їх, викине з голови. Вона знову стане Ренісенб, донькою жерця Ка на ім’я Імхотеп, знечуленою дівчиною без думок. Кохання чоловіка й брата було жорстоким, зрадливим у своїй солодкості. Вона згадала сильні бронзові плечі, усміхнені губи – а тепер Хая забальзамували, обгорнули бинтами й озброїли амулетами для безпечної подорожі в інший світ. В цьому світі Хай не вийде більше на вітрильнику в Ніл і не наловить риби, і не сміятиметься сонцю, а вона, сидячи на палубі з Теті на руках, не розсміється у відповідь…

Ренісенб вирішила: «Не думатиму про це. Усьому кінець. Тепер я вдома. Тут усе так, як і було. Я теж тепер стану такою, як раніше. Все ввійде в старе русло. Теті вже все забула. Вже бавиться з іншими дітьми і сміється».

Ренісенб рвучко розвернулася й пішла до будинку, промайнувши навантажених віслюків, яких гнали до ріки. Пройшла повз комори для зерна й сараї, далі крізь хвіртку й опинилася на подвір’ї. Тут було дуже гарно. Навколо ставка, в тіні сикоморів, росли квітучі олеандри й кущі жасмину. Теті саме пустувала там з іншими дітьми, їхні голоси дзвеніли пронизливо й чисто. Вони то забігали до альтанки, що стояла на березі ставка, то вибігали з неї. Ренісенб помітила, що Теті бавиться з дерев’яним левом, в якого, якщо смикнути за мотузочку, відкривався рот – іграшкою, яку сама Ренісенб у дитинстві любила. Вона знову подумала вдячно: «Я вдома…» Тут нічого не змінилося, усе так само, як і раніше. Життя було тут безпечним, сталим, незмінним. І хоча тепер дитина – Теті, а Ренісенб – одна з матерів під захистом домашніх стін, та фундамент, суть речей, лишився тим самим.

М’ячик, яким забавлявся хтось із дітей, підкотився їй до ніг, вона підібрала його й, сміючись, кинула назад. Ренісенб піднялася на ґанок із пофарбованими у радісні кольори колонами, а потім увійшла в будинок, минула велику центральну залу, облямовану кольоровим фризом із маками й лотосами, і рушила далі, далі вглиб будинку до жіночої половини.

Її слух уловив гучні голоси, і вона знову на мить застигла, вбираючи з насолодою відлуння знайомих здавна голосів. Сатіпі та Кайт – лаються як завжди! Ренісенб добре пам’ятала звучання голосу Сатіпі – високого, владного, глузливого. Сатіпі – це дружина брата Ренісенб, Яхмоса, висока, енергійна, говірка жінка, чия краса гнітить і тяжіє. Вона постійно порушувала правила, кпинила зі слуг, вічно всіх звинувачувала й домагалася нездійсненного, тиснучи на всіх лайкою та вагою власної особистості. Усі боялися її язика і квапилися виконувати її накази. Сам Яхмос захоплювався рішучістю й гоноровістю своєї жінки, але те, як він дозволяв знущатися над собою, часто дратувало Ренісенб.

З певними проміжками, в паузах між пронизливими репліками Сатіпі, чувся впертий голос Кайт. Та була опасистою жінкою з простим обличчям, дружиною вродливого, жвавого Собека. Вона всю себе віддавала дітям, і дуже рідко говорила на інші теми. У щоденних сварках зі своєю невісткою вона дотримувалася однакової стратегії – просто повторювала своє початкове твердження із тихою непорушною незламністю. Вона не проявляла ані пристрасті, ані запалу, і завжди дивилася на питання лише зі свого боку, а більше з нічийого. Собек був надзвичайно прив’язаний до дружини й вільно обговорював із нею всі свої справи, упевнений у тому, що вона вдаватиме, ніби слухає, підбадьорюватиме його звуками схвалення чи засудження й не пам’ятатиме жодних ніякових деталей, бо насправді весь час думатиме про щось, пов’язане з дітьми.

– Це просто неприйнятно, ось що я кажу, – горлала Сатіпі. – Якби в Яхмоса було сміливості, як у миші, він і то ні секунди цього не терпів би. Хто тут головний, коли Імхотепа немає? Яхмос! І як дружина Яхмоса саме я маю першою обирати килимки та подушки. А цей чорний раб – не раб, а бегемот якийсь – має…

Вступив важкий глибокий голос Кайт:

– Ні, ні, маленька, не їж ляльчиного волосся. Візьми краще цукерочку – о, як смачно…

– А щодо тебе, Кайт, тобі бракує вихованості, ти навіть не слухаєш, що я кажу, і не відповідаєш – у тебе жахливі манери.

– Блакитна подушка завжди була моєю… О, поглянь, маленька Анх пробує ходити…

– Ти дурна, як твої діти, Кайт, і це ще м’яко сказано. Але тобі це з рук не зійде. Я свої права відстою, кажу тобі.

Ренісенб здригнулася, почувши за спиною тихі кроки. Вона різко озирнулася і, побачивши Генет, відчула звичну неприязнь.

Обличчя служниці скривилося в напівулесливій посмішці.

– Ренісенб, ти, певно, думаєш: «Тут нічого не змінилося», – сказала вона. – Навіть не знаю, як ми всі терпимо язик Сатіпі. Кайт хоча б може їй відповісти. Але не кожному з нас так пощастило! Я своє місце знаю, сподіваюся, і дуже вдячна твоєму батькові за те, що він дав мені дім, одяг і їжу. О, твій батько хороший чоловік. І я завжди намагалася зробити якомога більше. Я завжди працюю, допомагаю там і тут, не очікуючи вдячності. Якби твоя мати була жива, усе було б інакше. Вона мене цінувала. Ми були наче сестри! Вона була вродливою жінкою. Але я виконала свою обіцянку та свій обов’язок перед нею. «Придивися за дітьми, Генет», – попросила вона, помираючи. І я лишалася вірною своєму слову. Я вам усім служила й ніколи не сподівалася на «дякую» у відповідь. Я не просила вдячності й не отримувала її. «Це лише стара Генет, – казали люди, – не зважай». Ніхто про мене не думає. Та й чого б вони думали? Я просто намагаюся бути корисною, от і все.

Неначе вугор, вона обвила руку Ренісенб й увійшла до внутрішніх покоїв.

– А про ці подушки, ти вже пробач мені, Сатіпі, та я випадково почула, як Собек сказав…

Ренісенб відсунулася. В ній зринула стара антипатія до Генет. Дивно, як вони всі не любили її. Певно, через скімлення в її голосі, нескінченну жалість до себе та зловтіху, з якою вона роздмухувала суперечки.

«Ну гаразд, – подумала Ренісенб, – чом би й ні?» Певно, так Генет розважалася. Певно, життя її було позбавлене радості, і вона дійсно гарувала, як віл, не отримуючи вдячності. Але як подякувати Генет – вона так наполегливо привертала увагу до своїх зусиль, що це відбивало будь-яку щедрість.

Ренісенб подумалося, що Генет була з тих людей, які мали дарувати себе іншим, не отримуючи жодних дарів у відповідь. Вона була неприваблива й дурна. Однак вона завжди знала, що відбувається. Її безшумна хода, гострий слух, гострі пронизливі очі – завдяки цьому ніщо не втаювалося від неї. Часом вона тримала почуте при собі, часом підходила до різних людей, нашіптувала їм чужі секрети і в захваті спостерігала за їхньою реакцією на її історії.

В той чи той момент усі мешканці будинку раз по раз благали Імхотепа позбутися Генет, але він і чути про це не хотів. Можливо, він був єдиний, кому служниця подобалася, і вона платила за його покровительство щирою відданістю, яка дуже дратувала решту родини.

Ренісенб якусь мить постояла, замислившись і дослухаючись до суперечки невісток – після втручання Генет крики стали гучнішими, – а потім пішла до маленького покою, де сиділа її бабуся, Іса, із двома чорними дівчатками-рабинями. Вона була поглинута тим, що роздивлялася лляний одяг, який вони їй показували, відчитуючи дівчаток у властивій їй дружній манері.

І все-таки все було так само. Ренісенб, непомічена, стояла і слухала. Стара Іса трохи зіщулилася, та й усе. Зате й голос її, і те, що вона казала, лишалося чи не дослівно таким самим, як і вісім років тому, коли Ренісенб переходила жити до чоловіка…

Вона вислизнула з покою. Ані бабуся, ані двоє маленьких чорних рабинь не помітили її. На якусь мить Ренісенб застигла біля прочинених дверей кухні. Запах смажених качок, багато балачок, сміху і суперечок відбувалися водночас, купа овочів чекала свого часу.

Ренісенб стояла непорушно, напівзаплющивши очі. Зі свого місця вона чула, як усе відбувається одночасно. Насичений строкатий галас кухні, високий вискливий голос Іси, пронизливе верещання Сатіпі і – ледве чутне – глибоке наполегливе контральто Кайт. Переплетіння жіночих голосів – базікання, сміх, скарги, лайка, вигуки…

Раптом Ренісенб почала задихатися в оточенні цього невгамовного гамірного жіноцтва. Жінки – галасливі, гучноголосі жінки! Цілий будинок жінок – тут ніколи не буває тиші та вмиротворення – завжди лише розмови та викрики. Багато слів, мало діла!

А Хай – Хай, мовчазний і спостережливий у своєму човні, повністю зосереджений на рибі, яку намагається проштрикнути списом…

Жодного зайвого слова, ані краплі квапливої метушні.

Ренісенб швидко вийшла з будинку назад у гарячу прозору непорушність. Вона побачила, що Собек повертається з полів, а Яхмос, удалині, прямує до гробниці.

Вона відвернулася і пішла стежкою по вапнякових скелях до гробниці. То була гробниця Меріптаха Благородного, а її батько був хранителем цієї гробниці, відповідальним за неї та вшанування пам’яті померлого. Всю нерухомість і землі Імхотеп успадкував разом із гробницею.

Коли батько був у від’їзді, обов’язки жерця Ка лягали на її брата Яхмоса. Коли дівчина, повільно ступаючи крутою стежкою, дісталася гробниці, той саме радився з Горі, батьковим помічником у господарських питаннях, у маленькому кам’яному гроті, по сусідству із залою для пожертв.

Горі розгорнув на колінах папірус, і вони з Яхмосом схилилися над ним.

І Яхмос, і Горі всміхнулися Ренісенб, коли та підійшла й сіла поряд на клаптику тіні.

Їй завжди подобався Яхмос. Він був добрий і прив’язаний до неї, а характер мав лагідний і м’який. Горі теж завжди був надзвичайно добрий до маленької Ренісенб і часом ремонтував їй іграшки. Коли вона від’їздила, він був серйозним мовчазним молодиком із чутливими вмілими пальцями. Ренісенб подумалося, що хоч він і мав тепер старший вигляд, але майже не змінився. Задумлива усмішка була точно такою, як їй пам’яталося.

Яхмос і Горі бурмотіли разом:

– Сімдесят три мірки ячменю разом із Їпі-молодшим…

– Разом виходить двісті тридцять пшениці та сто двадцять ячменю.

– Так, але ще вартість деревини, а за обжин ми заплатили олією в Перхаа…

Вони вели далі. Ренісенб сонно сиділа поряд, заспокоєна фоновим акомпанементом чоловічих голосів. Зрештою Яхмос підвівся і пішов, віддавши згорток папірусу Горі.

Ренісенб лишилася сидіти в дружній тиші.

Невдовзі вона торкнулася папірусу й запитала:

– Це від мого батька?

Горі кивнув.

– Що там написано? – з цікавістю запитала вона.

Ренісенб розгорнула папірус і глянула на позначки, незрозумілі непосвяченим.

З легкою усмішкою Горі перехилився їй через плече і почав водити пальцем по рядках, читаючи. Листа було написано у вигадливому стилі професійного писаря Геракліополіса.

Господар сих земель і Ка служитель Імхотеп рече: «Вікуйте ж ви як ті, хто пройшов мільйон перероджень. Нехай бог Герішаф, повелитель Геракріополіса, та решта богів вам допомагають. Нехай бог Птах звеселить ваше серце, що вічно живе. Син говорить до матері, служитель Ка звертається до родительки своєї Іси. Як живеться тобі, чи здорова ти, чи в опіці? До всіх звертаюсь, хто є у моїй оселі, як вам ведеться? До сина Яхмоса: чи добре все в житті твоєму, чи міцне здоров’я твоє, чи стіни захищені? Здобудь усе, що можеш, із землі моєї. Працюй до кривавого поту, працюй рук не складаючи. Старанним будь, і я молитиму Бога за тебе…

Ренісенб розсміялася.

– Бідний Яхмос! Впевнена, він і так тяжко працює.

Ці напучування викликали в уяві Ренісенб лик батька – урочистиго, трохи метушливого, з нескінченними повчаннями та напоумлюваннями.

Горі вів далі:

Добре дбай про сина мого Іпі. Я чув про його невдоволення. Також пильнуй, щоб Сатіпі добре ставилася до Генет. Ретельно за цим пильнуй. Зроби ласку мені й не забудь написати про льон та олію. Очей не зводь із зерна мого, за всім, чим я володію, дивися пильно, бо відповідатимеш переді мною. Якщо землі мої затопить, горе тобі та Собекові.

– Мій батько анітрохи не змінився, – щасливо промовила Ренісенб. – Вічно думає, що ми нічого не можемо зробити без нього як слід.

Вона згорнула папірус і м’яко додала:

– Нічого не змінилося…

Горі не відповідав.

Він узяв аркуш папірусу й почав писати. Певний час Ренісенб ліниво спостерігала за ним. Була надто вмиротворена, щоб говорити.

Невдовзі вона мрійливо промовила:

– Цікаво було б навчитися писати на папірусі. Чому не всіх цьому вчать?

– Немає необхідності.

– Необхідності немає, можливо, але це було би приємно.

– Ти так вважаєш, Ренісенб? Яка користь була б із того тобі?

Дівчина ненадовго замислилася. Потім неквапливо відповіла:

– Коли ти отак питаєш, я навіть не знаю, Горі.

Той відказав:

– Зараз на велику садибу вистачає кількох писарів, але одного дня, гадаю, по всьому Єгипту будуть цілі армії писців.

– Ото добре буде.

Горі повільно відповів:

– Я не певен.

– Чому?

– Бо, Ренісенб, це так легко, що майже не потребує зусиль, записати десять мірок ячменю або сотню голів худоби, або десять пшеничних полів, і те, що записано, здаватиметься реальним, тож писар зневажатиме людей, які орють поле, жнуть ячмінь і розводять худобу, але і поля, і худоба однаково справжні – вони не просто риски чорнила на папірусі. Та коли всі записи та всі папіруси будуть знищені, а всі писарі розпорошаться, люди, що орють і жнуть, залишаться, і Єгипет житиме далі.

Ренісенб уважно дивилася на нього. Вона розважливо відказала:

– Так, я розумію, про що ти. Справжнє лише те, що ти бачиш, чого торкаєшся, що їси… Слова «У мене є двісті сорок мірок ячменю» не означають нічого, якщо в тебе насправді немає ячменю. Вони можуть брехати.

Горі всміхнувся її серйозному обличчю. Раптом дівчина промовила:

– Ти відремонтував для мене мого лева – давно колись, пам’ятаєш?

– Так, пам’ятаю, Ренісенб.

– Тепер ним бавиться Теті… Тим самим левом.

Вона замовкла, а потім безхитро додала:

– Я дуже засумувала, коли Хай вирушив до Осіріса. Але тепер, коли повернулася додому, я знову буду щасливою і забуду сум – бо тут усе лишилося таким самим. Узагалі нічого не змінилося.

– Ти справді так вважаєш?

Ренісенб пронизливо зиркнула на нього.

– Ти про що, Горі?

– Я про те, що все так чи так змінюється. Вісім років – це вісім років.

– Але тут усе як раніше.

– Тоді, можливо, щось необхідно змінити.

Ренісенб різко відповіла:

– Ні-ні, я хочу, щоб усе було таким, як є!

– Але і ти, Ренісенб, не та сама, що пішла із Хаєм.

– Ні, та сама! А якщо ні, то мушу нею стати.

Горі похитав головою.

– Вороття немає, Ренісенб. Це як-от мої підрахунки. Я беру пів мірки, додаю до неї ще чверть, а потім іще десяту, а потім двадцять четверту, і врешті-решт виявляється, що це вже геть інша кількість.

– Але я досі Ренісенб.

– Але весь цей час до Ренісенб щось додавалося, тож це вже геть інша Ренісенб!

– Ні, ні. А ти той самий Горі.

– Ти можеш так вважати, але це не так.

– Так! І Яхмос той самий, такий неспокійний і стривожений, і Сатіпі так само над ним знущається, і вони з Кайт так само лаються про килимки і намиста, а зараз, коли я повернуся, вони разом сміятимуться, наче найліпші подружки, а Генет так само підкрадається й підслуховує й скімлить про свою відданість, а моя бабуся сперечається зі своєю маленькою служницею про лляну тканину. Кажу тобі, усе таке саме, а невдовзі додому повернеться мій батько, і почнеться грандіозна метушня, і він скаже: «А чому ви не зробили цього?» та «Слід було зробити оце», і Яхмос хвилюватиметься, а Собек сміятиметься й глузуватиме, а батько панькатиметься з Іпі, якому тепер шістнадцять, так само, як панькався з ним, коли йому було вісім, і все буде точно як раніше! – Вона замовкла, переводячи дух.

Горі зітхнув. Потім м’яко додав:

– Ти не розумієш, Ренісенб. Буває зло, що приходить і нападає ззовні, так, що бачить увесь світ, але існує інша гниль, яка руйнує зсередини без жодних ознак. Вона розповзається повільно, день за днем, аж поки останній фрукт не згниє, побитий хворобою.

Ренісенб витріщилася на нього. Чоловік говорив відсторонено, так ніби не до неї, а просто розмірковуючи вголос.

Вона пронизливо вигукнула:

– Про що ти, Горі? Ти мене лякаєш.

– Я і сам боюся.

– Але до чого ти хилиш? Про яке зло ти говориш?

Він глянув на неї і раптом усміхнувся.

– Забудь, що я сказав, Ренісенб. Я просто думав про хвороби, що б’ють урожай.

– Добре. Бо я подумала… Сама не знаю, що я подумала.

Розділ другий Розлив: місяць третій, день четвертий

Сатіпі говорила з Яхмосом. Знов напосілася на нього – інше від неї рідко коли почуєш.

– Ти мусиш захищати себе. От що я кажу! Тебе ніколи не цінуватимуть, якщо ти не відстоюватимеш себе. Твій батько каже: треба зробити се, треба зробити те, чому ти не зробив іще отого? А ти покірно слухаєш і відповідаєш, так, так, так, і вибачаєшся за те, що – на його думку – слід було зробити і що до того ж часто неможливо! Твій батько ставиться до тебе, як до дитини, як до безвідповідального юнака. Так ніби ти ровесник Іпі.

Яхмос тихо відповів:

– Мій батько аж ніяк не ставиться до мене, як до Іпі.

– Авжеж, – Сатіпі накинулася на нову тему з гарячою запеклістю. – Він помиляється щодо цього розбещеного хлопчака. День за днем Іпі втрачає рештки відповідальності. Він вештається довкола і не робить того, що міг би, і вдає, що все, про що його просять, надто складно для нього! Який сором! А все тому, що Іпі знає: батько завжди змилується і стане на його бік. Ви із Собеком маєте жорстко з цим розібратися.

Яхмос стенув плечима.

– А навіщо?

– О, ти мене з розуму зводиш, Яхмосе, – це так схоже на тебе! Немає в тобі духу! Слабкий, як жінка! Що батько не скаже, ти одразу погоджуєшся!

– Я дуже поважаю свого батька!

– Так, а він на цьому їздить! Можеш і далі мовчки миритися зі звинуваченнями й вибачатися за те, у чому не винен! Ти мусиш розкрити рота й відповідати йому, як це робить Собек. Собек нікого не боїться!

– Так, але пам’ятай, Сатіпі. Це мені батько довіряє, а не Собекові. До Собека в батька довіри немає. Усе завжди лишається на мій розсуд, а не на його.

– І тому в садибі до тебе мають ставитися, як до його партнера. Ти представляєш батька, коли його немає, ти служиш як жрець Ка за його відсутності, усе лишається в твоїх руках – а втім, ніхто не визнає твоєї влади. Нам потрібен документ. Ти тепер чоловік майже середнього віку. Не можна ставитися до тебе, як до дитини.

Яхмос задумливо промовив:

– Батько любить сам усе контролювати.

– Саме так. Йому подобається, щоб усі в будинку залежали від нього – від його миттєвої примхи. Все і зараз погано, та ставатиме гірше. Цього разу, коли він повернеться, не відчіпляйся від нього. Ти мусиш заявити, що тобі потрібне письмове засвідчення твоєї влади, що ти вимагаєш, аби тебе визнали на рівні закону.

– Він і слухати не схоче.

– Тоді тобі слід його змусити. О, якби ж лишень я була чоловіком! Якби я була на твоєму місці, то знала б, що робити. Часом я почуваюся так, ніби вийшла за слимака.

Яхмос почервонів.

– Подивлюся, що можна зробити… Можливо… так, можливо, я зможу поговорити з батьком, попросити його…

– Ні, не просити. Ти маєш вимагати! Зрештою, ти його права рука. Лише на тебе він може покластися, коли їде. Собек надто непокірний, твій батько не довіряє йому, а Іпі надто юний.

– У нього завжди лишається Горі.

– Горі не член родини. Батько довіряє його думці, але не довірить владу чужій людині. Але я все зрозуміла – ти слабкий і млявий, і в венах у тебе не кров, а молоко! Ти не думаєш ані про мене, ані про дітей. Поки твій батько не помре, у нас не буде гідного становища.

Яхмос пригнічено промовив:

– Ти зневажаєш мене, Сатіпі, чи не так?

– Ти мене бісиш.

– Слухай, я обіцяю поговорити з батьком, коли він повернеться.

Дружина пробурмотіла собі під ніс:

– Так, але як ти говоритимеш? Як чоловік чи як слимак?

* * *

Кайт бавилася зі своєю найменшою донькою, крихіткою Анх. Маля лише починало ходити, і Кайт заохочувала її лагідними словами й усмішкою, ставши на коліна і простягнувши руки, поки маля, похитуючись, непевно чимчикувало в обійми матері.

Кайт показувала Собекові, чого навчилася їхня донька, але раптом зрозуміла, що чоловік не спостерігає, а сидить, насупивши своє гарне чоло.

– О, Собеку, ти не дивишся. Ти не бачиш. Маленька, скажи батькові, що це нахабство – не дивитися на тебе.

Собек роздратовано відповів:

– Є багато інших речей, про які я маю подумати, і так, вони мене турбують.

Кайт відхилилася на п’ятках, прибираючи волосся, за яке схопилася Анх, з важких темних брів.

– Що таке? Щось сталося?

Жінка говорила, не віддаючись розмові повністю. Вона запитала радше механічно.

Собек сердито відповів:

– Річ у тім, що мені не довіряють. Мій батько – старий чоловік і мислить до абсурдного старомодно. Він диктує мені кожну дію – нічого не лишає на мій розсуд.

Кайт похитала головою й ухильно пробурмотіла:

– Так, це погано.

– Якби лиш Яхмосові стало сили вступитися за мене, певно, з’явилася б якась надія на те, що батько бачитиме все ясніше. Але Яхмос такий боязкий. Виконує кожнісіньку вказівку з батькового листа.

Дружина подеренчала дитині намистом.

– Так і є.

– У цій справі з деревиною… коли батько приїде, скажу йому, що владнав усе по-своєму.

– Я впевнена, що ти маєш рацію.

– Але мій батько впевнений, що все має бути тільки так, як скаже він. Влаштує істерику, кричатиме: «Я наказав тобі розраховуватися олією. Коли мене немає, усе неправильно. Ти дурний шмаркач, який нічого не розуміє!» Скільки мені років, на його думку? Невже він не розуміє, що зараз моя пора, а його вже минула? Його вказівки та відмови вести справи інакше виллються в те, що наше фінансове становище аж ніяк не буде таким добрим, як могло б. Щоб розбагатіти, треба ризикувати. Я вмію бачити наперед і діяти рішуче. Батько не вміє ні того, ні того.

Дивлячись на дитину, Кайт ніжно пробурмотіла:

– Ти такий сміливий і такий розумний, Собеку.

– Але цього разу, якщо він мене звинувачуватиме й кричатиме на мене, йому доведеться зіткнутися з гіркою правдою! Якщо він не дасть мені свободи, я піду.

Кайт різко озирнулася, застигнувши з простягнутою до дитини рукою.

– Підеш? Куди ти підеш?

– Будь-куди! Метушливий, самозакоханий стариган не дає мені можливості показати, що я можу! Це просто неприйнятно!

– Ні, – твердо сказала Кайт. – Я проти.

Він витріщився на неї, її тон змусив його зважити на її присутність. Він так звик, що вона була просто фоновим акомпанементом до його слів, що часто забував про її присутність як живої людини з власними думками.

– Що ти хочеш цим сказати, Кайт?

– Я хочу сказати, що не можу дозволити тобі поводитися непомірковано. Вся нерухомість належить твоєму батькові, всі землі, вся рілля, худоба, деревина, льон – усе! Коли твій батько помре, усе це перейде до нас – до тебе, Яхмоса і наших дітей. Якщо ти посваришся з батьком і зірвешся, він може розділити все між Яхмосом та Іпі – він і так уже надміру любить Іпі. Той це знає і користується цим. Його дуже влаштує, якщо ти посваришся з Імхотепом і підеш. А нам треба думати про дітей.

Собек уважно дивився на неї.

– Ніколи не знаєш, чого чекати від жінок. Не знав, що в тобі це є, Кайт, оця затятість.

Дружина із натиском промовила:

– Не сварися з батьком. Не відповідай на його звинувачення. Будь мудрим – ще трохи потерпи.

– Можливо, ти і маєш рацію, але це може тривати роками. Батькові треба взяти нас за помічників.

Кайт похитала головою.

– На це він не піде. Йому надто подобається повторювати, що ми всі їмо його хліб і залежимо від нього, що без нього ми з голоду помремо.

Собек глянув на неї з цікавістю.

– Бачу, тобі не надто подобається мій батько, Кайт.

Але та вже знову схилилася до дитини, яка вчилася ходити.

– Йди сюди, люба, дивися, тут твоя лялька. Ну ж бо, йди, йди до мене…

Собек дивився на її темноволосу схилену голову. Потім, спантеличений, пішов геть.

* * *

Іса викликала до себе свого онука Іпі.

Хлопець, вродливий юнак із невдоволеним обличчям, стояв перед старою, поки та відчитувала його пронизливим голосом, просвердлюючи гострими очима, які тепер так погано бачили.

– Ти як узагалі розмовляєш? Ти не робитимеш того, ти не робитимеш сього? Хочеш глядіти волів, але не підеш із Яхмосом і не стежитимеш за зорюванням? Знаєш, що буває, коли діти отак відмовляються робити се чи те?

Іпі похмуро відказав:

– Я не дитина. Я тепер дорослий, то чого ж до мене ставляться, як до дитини? Вказують мені, що робити, а моєї думки не питають і грошей окремо не виділяють. Яхмос вічно мені наказує. За кого він себе має?

– Він твій старший брат, і він тут головний, поки Імхотепа немає.

– Яхмос тупий – повільний і тупий. Я набагато розумніший за нього. А Собек теж тупий, але тільки те й робить, що розводиться про те, який він розумний. А батько вже написав їм і сказав, що я можу сам вирішувати, що мені робити…

– Тобто не робити нічого, – вставила бабуся Іса.

– …і що мені мають давати більше їжі та напоїв, і що якщо він дізнається, що я незадоволений і що до мене погано ставилися, він страшенно розлютиться.

Поки він говорив, кутики його рота розповзалися в хитрій посмішці.

– Ти розбещене хлоп’я, – запально вигукнула Іса. – Так я Імхотепові й перекажу.

– Ні, бабусю, ні, не треба.

Його посмішка змінилася. Вона стала ніжною і трохи нахабною.

– Ми з тобою, бабусю, мозок родини.

– Яке зухвальство!

– Батько довіряє твоїй думці, він знає, що ти – мудра.

– Воно, може, й так, – насправді, так і є – та не тобі мені про це нагадувати.

Іпі розсміявся.

– Бабусю, краще нам бути на одному боці.

– Відколи це ми заговорили про боки?

– Старші брати бісяться, хіба ти не знаєш? Та звісно, знаєш. Генет усе доповідає тобі. Сатіпі діймає Яхмоса і вдень, і вночі, щораз, коли має можливість. А Собек дав себе обдурити під час продажу деревини і тепер боїться, що батько буде сам не свій від люті, коли довідається. Розумієш, бабусю, за рік чи два я допомагатиму батькові, і він робитиме все, що я звелю.

– Ти, наймолодший син?

– А хіба вік має значення? Влада – в руках мого батька. А впливати на нього можу лише я.

– Недобрі слова, – зауважила Іса.

Іпі м’яко відповів:

– Бабусю, ти ж розумна… Ти добре знаєш, що, попри всі свої гучні слова, мій батько – людина слабка.

Хлопець різко замовк, помітивши, що стара ледь помітно схилила голову й дивиться тепер йому за плече. Він озирнувся і побачив за спиною поряд себе Генет.

– То Імхотеп слабка людина? – проскавучала солодкавим голосом та. – Гадаю, йому неприємно буде дізнатися, що ти такої думки про нього.

Іпі видав короткий зніяковілий смішок.

– Але ж ти не скажеш йому, Генет… Пообіцяй, Генет, пообіцяй мені… Люба Генет…

Служниця попливла до Іси. Тепер її голос із жалібною ноткою звучав гучніше.

– Звісно, я не хочу завдавати клопоту – і ти це чудово знаєш… Я віддана вам усім. Я ніколи нічого не переказую, якщо тільки мені не здається, що це мій обов’язок…

– Я просто дражнив бабусю, та й усе, – заходився виправдовуватись Іпі. – Так батькові і перекажу. Він зрозуміє, що я не міг сказати цього всерйоз.

Юнак різко кивнув Генет і вийшов із покою.

Вона провела його поглядом і сказала Ісі:

– Хороший хлопчина, і вже такий дорослий. І як сміливо він говорить!

Друга жінка відрізала:

– Його слова небезпечні. Не подобається мені, які ідеї народжуються в його голові. Мій син занадто йому потурає.

– А хто б не потурав? Він такий красивий, гарний хлопчик.

– Краса має бути у вчинках, – рішуче відказала Іса.

Кілька секунд вона мовчала, а потім повільно промовила:

– Генет, я тривожуся.

– Тривожишся, Ісо? Що тебе хвилює? В будь-якому разі господар невдовзі повернеться, і тоді все буде добре.

– Та чи буде? Я не певна.

Вона ще помовчала, а потім додала:

– А мій онук Яхмос удома?

– Я бачила, як декілька хвилин тому він ішов до ґанку.

– Піди скажи йому, що я хочу з ним поговорити.

Генет вийшла. Вона знайшла Яхмоса на прохолодному ґанку з вифарбуваними у веселі кольори колонами й переказала йому повідомлення бабусі. Яхмос одразу ж пішов до неї.

– Яхмосе, Імхотеп дуже скоро повернеться.

М’яке обличчя чоловіка одразу проясніло.

– Так, ото добре буде.

– До його повернення все готово? Справи успішно велися?

– Вказівки батька виконувалися з максимальною точністю.

– Що скажеш про Іпі?

Яхмос зітхнув.

– Батько надто поблажливий в усьому, що стосується хлопця. Тому це не піде на користь.

– Ти маєш пояснити це Імхотепові.

Чоловік, здавалося, завагався.

Іса твердо додала:

– Я тебе підтримаю.

– Інколи, – сказав Яхмос, зітхаючи, – здається, що навколо одні перепони. Але все налагодиться, коли батько повернеться. Тоді він зможе сам ухвалювати рішення. Важко діяти від його імені, коли його тут немає – особливо якщо зважити на те, що я не маю повноважень вирішувати, а лише виконую батькову волю.

Бабуся повільно промовила:

– Ти хороший син – відданий і вірний. Ти був також хорошим чоловіком, ти робив усе, як сказано в заповіді про те, що чоловік має любити дружину, давати їй дах над головою, їжу, щоб наповнити шлунок, і одяг, щоб прикрити тіло, і купувати їй дорогі мазі, щоб вона лишалася вродливою, і звеселяти їй душу, поки живий. Але там є продовження, у якому сказано: «Не давай їй брати над собою гору»[2]. І на твоєму місці, онучку, я б дослухалася до цієї частини заповіді…

Яхмос глянув на неї, сильно почервонів і відвернувся.

Розділ третій. Розлив: місяць третій, день чотирнадцятий

Усе кипіло приготуваннями. На кухні пеклися сотні хлібин, смажилися качки, пахло пореєм, часником, різними спеціями. Жінки кричали, роздаючи завдання, а служники бігали сюди-туди.

Маєтком ширився шепіт:

– Господар! Господар повертається…

Ренісенб, допомагаючи плести гірлянди з маків і лотосів, відчула, як у серці завирувало щастя. Батько їде додому! За останні тижні вона непомітно влилася в старе життя. Перше відчуття чужорідності, невідомості, яке вселили в неї, як їй здавалося, слова Горі, розвіялося. Вона лишалася тією самою Ренісенб; Яхмос, Сатіпі, Собек і Кайт – усі були такими самими, як і раніше, і тепер, як і колись, усі були зайняті приготуваннями до повернення Імхотепа. До родини дійшли вісті, що він приїде ще завидна. Одного зі слуг відправили на берег ріки пильнувати, чи не їде господар, і попередити всіх, і от він гучно та ясно прокричав обраний пароль.

Ренісенб кинула квіти й побігла до решти. Всі помчали до причалу на березі річки. Яхмос і Собек уже були там, в юрмі селян, рибалок і землеробів, які збуджено щось вигукували і тицяли пальцями.

І дійсно, під великим квадратним вітрилом, напнутим північним вітром, до берега швидко наближалася барка, а просто за нею – ще одна, куховарська, запруджена чоловіками й жінками. Ренісенб уже могла розгледіти батька, який сидів із квіткою лотоса в руках, а поряд іще когось, кого вона сприйняла за співця.

Крики на березі стали вдвічі гучнішими, Імхотеп дружньо махав рукою, моряки розвертали човен і тягнули фали. Чулися вигуки «Ласкаво просимо, господарю», звертання до богів, подяки за безпечне повернення, а за кілька секунд Імхотеп спустився на берег до родини, відповідаючи на гучні привітання, які промовлялися, тому що цього вимагав етикет.

– Хвала Собеку, синові Нейт, який сприяв твоїй безпечній подорожі по воді! Хвала Птаху за мемфійськими стінами за те, що повернув тебе до родини! Дякуємо Ра, чиє ім’я осяває Верхній і Нижній Єгипет.

Ренісенб ішла вперед, заражена загальним збудженням. Імхотеп велично випростався, і його донька раптом подумала: «А він невисокий. Мені здавалося, він більший».

Її охопила непевна тривога.

Невже батько зіщулився? Чи їй зрадила власна пам’ять? Вона вважала його дивовижним створінням: тиранічним, часто метушливим, раз по раз він сипав указівками й часом змушував її подумки сміятися, та все-таки то був характер. Але цей маленький приземкуватий літній чоловік, по вінця сповнений відчуттям власної важливості і водночас не здатний вразити… Що з нею сталося? Що то за зрадливі думки в її голові?

Імхотеп, покінчивши з урочистими церемоніальними фразами, перейшов до тепліших особистих привітань. Він обійняв синів.

– О, милий мій Яхмосе, завжди усміхнений, певен, ти гідно поводився під час моєї відсутності… І Собек, вродливий син мій, бачу, в твоєму серці досі панує радість. А от і Іпі, милий мій Іпі, дай подивитися на тебе, отак. Виріс, змужнів, як я тішуся, що можу знову тебе обійняти! А Ренісенб – люба моя донька – знову вдома. Сатіпі, Кайт, і вас я люблю, як дочок… І Генет, вірна моя Генет…

Служниця стала навколішки, обхопила його коліна і з театральною виразністю витерла сльози з очей.

– Радий бачити, Генет. У тебе все добре, ти щаслива? Така ж віддана, як і завжди – це звеселяє мені серце…

А мій незрівнянний Горі, такий розумний, завжди з пером і своїми підрахунками. Справи йдуть успішно? Певен, що так…

Коли Імхотеп з усіма привітався і гамір почав затихати, господар підняв руку, вимагаючи тиші, й чітко і гучно заговорив.

– Сини мої та дочки, друзі. Я маю дещо вам повідомити. Як ви знаєте, багато років я був, у певному розумінні, самотнім чоловіком. Моя дружина (ваша мати, Яхмосе й Собеку) й моя сестра (твоя мати, Іпі), – обидві відійшли до Осіріса багато років тому. Тож я привіз вам, Сатіпі та Кайт, третю сестру. Вона житиме разом із вами. Познайомтеся, це моя наложниця, Нофрет, яку ви маєте любити з любові до мене. Вона приїхала зі мною з Півночі, з Мемфіса, і лишиться тут із вами, коли мені знову доведеться поїхати.

З цими словами він за руку вивів уперед жінку. Вона стояла поряд із ним, відкинувши голову, примруживши очі, зверхня і вродлива.

Ренісенб, украй здивована, подумала: «Яка вона молода, певно, навіть молодша за мене».

Нофрет стояла нерухомо. На її губах блукала легка посмішка, у якій була радше зневага, ніж бажання сподобатися. В неї були зовсім прямі чорні брови, шкіра насиченого бронзового кольору й такі довгі й пухнасті вії, що за ними було важко розгледіти очі.

Родина, спантеличена, мовчки витріщалася на неї. З легким роздратуванням у голосі Імхотеп прорік:

– Ну ж бо, діти, привітайте Нофрет. Хіба ви не знаєте, як вітають наложниць, яких батько привозить додому?

Непевно, затинаючись, родина привітала Нофрет. Імхотеп із перебільшеною сердечністю, яка мала, певно, приховати його зніяковіння, жваво промовив:

– Це вже краще. Нофрет, зараз Сатіпі, Кайт і Ренісенб відведуть тебе в жіночу половину. Де скрині? Їх винесли на берег?

Дорожні скрині з округлими кришками почали виносити з баржі. Імхотеп звернувся до Нофрет:

– Твої прикраси і вбрання у повній цілості. Пропильнуй за тим, як їх розкладатимуть.

Потім, коли жінки пішли, він повернувся до синів.

– Як тут наше господарство? Усе гаразд?

– Нижні поля, які ми дали в користування Нахт… – почав був Яхмос, але батько його обірвав:

– Жодних подробиць, милий Яхмосе. Подробиці можуть зачекати. Сьогодні ми розважаємося. Завтра ти, я та Горі візьмемося до справ. Давай, Іпі, ходімо в будинок. Який ти вже високий, вищий за мене!

Собек сердито крокував за батьком та Іпі. Він пробурмотів на вухо Яхмосові:

– Прикраси та вбрання, чув? Ось куди пішли прибутки від північних земель. Наші прибутки.

– Тс-с, – прошепотів Яхмос. – Батько почує.

– Ну то й що? На відміну від тебе, я його не боюся.

Коли вони вже опинилися в будинку, Генет прийшла в Імхотепів покій, щоб приготувати все для купелі господаря. Вона розсипалася посмішками.

Імхотеп перестав випромінювати захисну привітність.

– Ну, Генет, що скажеш про мій вибір?

Хоча чоловік і збирався в цій ситуації діяти з позиції сили, та все ж добре знав, що приїзд Нофрет викличе бурю – принаймні в жіночій половині будинку. Генет була не така. Надзвичайно віддане створіння. Вона його не розчарувала.

– Вона вродлива! Дуже вродлива. Яке волосся, яка фігура! Вона тебе варта, Імхотепе, що іще я можу сказати? Твоя мила дружина була б рада, що така супутниця розраджуватиме тебе.

– Гадаєш, Генет?

– Упевнена, Імхотепе. Після стількох років скорботи настав час знову радіти життю.

– Ти добре її знала… Я теж відчув, що настав мені час знову почати жити, як справжній чоловік. А кгм… дружини моїх синів і моя донька – вони, певно, поставляться до цього з огидою?

– Дарма, якщо так, – сказала Генет. – Зрештою, хіба вони не залежать від тебе в цьому будинку?

– Так, дійсно, ти маєш рацію, – погодився господар.

– Твоя щедрість дає їм їжу та одяг – їхній добробут цілком залежить від твоїх зусиль.

– Так, дійсно, – зітхнув Імхотеп. – Я постійно працюю заради них. Часом я замислююся, чи розуміють вони взагалі, чим зобов’язані мені.

– Треба тобі їм про це нагадати, – додала Генет, киваючи головою. – Я от, твоя слухняна віддана Генет, ніколи не забуваю, скільки ти для мене зробив, але діти часом егоїстичні й бездумні і, певно, вважають себе страшенно важливими, забуваючи, що лише виконують те, що ти наказав.

– Справді, ти говориш дуже правильні речі, – сказав господар. – Я завжди вважав тебе мудрою, Генет.

Служниця зітхнула:

– Якби ж то інші так вважали.

– Що сталося? Невже хтось був нечемним із тобою?

– Та ні, ні, тобто, вони це роблять не навмисне. Те, що я невтомно працюю (і праця приносить мені радість) – звична річ для них, але добре лагідне слово могло б усе змінити.

– Це те, що я завжди зможу тобі дати, – запевнив Імхотеп. – І цей дім – твій дім назавжди, пам’ятай.

– Ти дуже добрий, господарю. – Вона помовчала й додала. – Раби чекають на тебе у купальні. Вода вже готова. А коли ти помиєшся і вдягнешся, зайди до матері, вона просила.

– А, мати. Так, так, звісно…

Чоловік ніби раптом зніяковів. Аби приховати зніченість, він швидко сказав:

– Звісно, я і так збирався, передай їй, що я навідаюся до неї.

* * *

Іса, вбрана у свою найкращу лляну сукню з брижами, дивилася на сина з іншого боку покою з якоюсь сардонічною втіхою.

– Ласкаво прошу, Імхотепе. То ти повернувся до нас – і не сам, як я чула?

Імхотеп, випростуючись, дещо зсоромлено відповів:

– О, то ти вже чула?

– Звісно. Дім гуде від новин. Кажуть, дівчина вродлива й дуже молода.

– Їй дев’ятнадцять, і так, вона гожа з лиця.

Мати розсміялася – старече зловісне клекотіння.

– Зрозуміло, – мовила вона. – Яким на світ показався, таким і під старість зостався.

– Мамо, люба. Чесне слово, я не розумію, про що ти.

Іса стримано відповіла:

– Ти завжди був дурнем, Імхотепе.

Той наїжачився й обурено залопотів. Хоч Імхотеп і пишався власною важливістю, матері завжди вдавалося пробити броню його самооцінки. В її присутності він завжди ніби зменшувався. Слабкий саркастичний блиск її майже невидющих очей щоразу спантеличував його. Його мати, ніде правди діти, ніколи не була надто високої думки про його здібності. І хоча він чудово знав, що його самосприйняття адекватне, а ставлення матері лишень її індивідуальна особливість без жодної ваги – та все ж, її думка завжди руйнувала його втішну самозакоханість.

– А що такого в тому, що чоловік привіз додому наложницю?

– Нічого такого. Більшість чоловіків – дурні.

– І в чому ж полягає дурниця?

– Невже ти вважаєш, що поява цієї дівчини сприятиме гармонії в цьому домі? Сатіпі та Кайт лютуватимуть, а ще й чоловіків своїх збурять.

– А вони тут до чого? Хіба в них є право заперечувати?

– Ні.

Імхотеп почав розлючено крокувати сюди-туди.

– Хіба у власному домі я не можу чинити, як вважаю за потрібне? Хіба не я утримую своїх синів та їхніх дружин? Хіба вони не зобов’язані мені хлібом, який їдять? Хіба я їм безперервно про це не нагадую?

– Тобі надто подобається нагадувати про це, Імхотепе.

– Але ж це правда. Всі вони залежать від мене. Всі вони!

– І ти гадаєш, це добре?

– Ти хочеш сказати, що це погано, коли чоловік утримує свою родину?

Іса зітхнула.

– Вони працюють на тебе, не забувай про це.

– То ти хочеш, щоб я потурав їхнім лінощам? Звісно, вони працюють.

– Вони вже зрілі чоловіки, принаймні Яхмос і Собек – більше, ніж зрілі.

– Собек не має власної думки. Він усе робить неправильно. Також він часто поводиться нахабно, а я цього не терпітиму. Яхмос – хороший слухняний хлопчик…

– Далеко вже не хлопчик!

– Але часом мені доводиться повторювати йому по два-три рази, поки він зрозуміє. Я маю все продумувати, бути скрізь водночас! Увесь час у поїздках я диктую листи писарям – пишу детальні інструкції, щоб син міг виконати все як слід… Я майже не відпочиваю, не сплю майже! А тепер, коли я повернувся додому, відвоювавши собі трохи спокою, з’являються нові складнощі! Навіть ти, мамо, відмовляєш мені в праві мати наложницю, як це роблять інші чоловіки – ти розлючена на мене…

Стара перервала його.

– Я не серджуся. Я потішена. Тепер за тим, що відбувається в будинку, цікаво буде спостерігати. Та все ж, коли ти знову поїдеш на Північ, краще тобі взяти дівчину з собою.

– Її місце тут, у моєму домі. І горе тому, хто наважиться погано поставитися до неї.

– Річ не в поганому ставленні. Але сухий хмиз швидко розгоряється. Багато жінок, кажуть, це ніби клубок змій…

Іса замовкла й повільно пояснила:

– Нофрет вродлива. Але пам’ятай, як сказано: «Чоловіки втрачають розум від лику вродливих жінок, дарма що за мить ті перетворюються на безбарвні каріолі…»[3]

Глибоким голосом вона процитувала:

– «І хоч на коротку скороплинну хвилину життя стає схожим на сон, та наприкінці завжди приходить смерть…»[4]

Розділ четвертий. Розлив: місяць третій, день п’ятнадцятий

Імхотеп слухав Собекові пояснення щодо продажу деревини в похмурій тиші. Його обличчя дуже почервоніло, а в скроні пульсувала жилка.

Невимушеність потроху полишала Собека. Він збирався говорити з погордою, але помітивши, що батько супиться дедалі сильніше, почав затинатися й сумніватися в собі.

Зрештою, Імхотеп нетерпляче його перервав.

– Так, так, так – ти думав, що знаєш більше за мене, і відступив від моїй вказівок – завжди те саме, варто мені лишень поїхати й не допильнувати… – Батько зітхнув. – Що з вами, хлопці, стане, коли мене не буде, навіть уявити не можу!

Але Собек не відступав:

– Ми могли отримати більший прибуток, тож я ризикнув. Не можна ж вічно бути дріб’язковими й обережними!

– В тобі немає і краплі обережності, Собеку! Ти надто необачний і самовпевнений, і неправильно все оцінюєш!

– Хіба в мене буває можливість чинити, як я вважаю за потрібне?

Імхотеп сухо відказав:

– Саме так ти зробив цього разу – пішов усепереч моїм прямим наказам…

– Наказам? То я мушу завжди виконувати накази? Я ж дорослий чоловік!

Утративши самовладання, Імхотеп заволав:

– Хто годує тебе? Хто тебе одягає? Хто дбає про твоє майбутнє? Хто постійно тримає в голові твій добробут, та що там твій – добробут усієї родини. Коли ріка обміліла і нам загрожував голод, хіба не я влаштував так, що нам постачали їжу з півдня? Тобі пощастило, що в тебе такий батько, який про все дбає! І чого я прошу натомість? Лише того, щоб ви старанно працювали, робили все якнайкраще й виконували вказівки, які я вам надсилаю.

– Так! – закричав Собек. – Ми маємо гарувати на тебе, як раби, аби ти міг купувати золото й прикраси для своєї наложниці.

Імхотеп підійшов до нього, тремтячи від люті.

– Нахабне ти хлоп’я – отак говорити з батьком. Стережися, бо я вижену тебе з дому, і ти зможеш іти, куди заманеться!

– Це ти стережися, бо я візьму й піду. В мене багато ідей, і я скажу тобі, хороших ідей, які допомогли б нам розбагатіти, якби руки в мене не були зв’язані жалюгідною обережністю і якби я міг діяти на свій розсуд.

– Ти закінчив?

Тон Імхотепа був зловісний. Собек, дещо знеохочений, сердито пробурмотів:

– Так, так, мені більше нема чого сказати – поки що.

– То піди подбай про худобу. Нема часу розсиджуватися.

Син розвернувся і сердито покрокував геть. Нофрет стояла неподалік, і коли він проходив повз, скоса глянула на нього й засміялася. Від її сміху в обличчя Собеку вдарила кров – він насупився й підійшов до неї. Вона стояла нерухомо, зневажливо позираючи на нього з-під напівприкритих повік.

Той щось пробурмотів і знов пішов, куди йшов. Нофрет знову засміялася, а потім рушила туди, де Імхотеп розбирався тепер із Яхмосом.

– Що на тебе найшло, що ти дозволив Собекові втнути таку дурість? – роздратовано запитав батько. – Ти мусив запобігти цьому! Хіба ти не знав, що він не розуміється на купівлі й продажі? Він думає, що все буде так, як треба йому.

Яхмос вибачливо відповів:

– Батьку, ти не розумієш, як мені складно. Ти сказав мені доручити продаж деревини братові. Тож мені довелося довіритися його думці.

– Думці? Думці? Він не має права на думки! Він має робити те, що я йому наказав, а ти маєш допильнувати, щоб він саме так і чинив!

Син почервонів.

– Я? А яке я маю на те право?

– Яке право? Те, що я тобі дав.

– Але ж у мене немає жодного статусу. Якби я був твоїм законним помічником…

Підійшла Нофрет, і він замовк. Дівчина позіхала, крутячи в руках червоний мак.

– Ти не зайдеш до маленької альтанки біля ставка, Імхотепе? Там прохолодно, там на тебе чекають фрукти і кедійське пиво. Певна річ, ти вже закінчив віддавати накази.

– За хвилину, Нофрет, за хвилину.

Нофрет защебетала ніжним глибоким голосом:

– Ходімо зараз. Я хочу, щоб ми пішли зараз…

Імхотеп мав задоволений і дурнуватий вигляд. Яхмос заговорив швидко, щоб випередити батька.

– Давай спершу обговоримо нашу справу. Це важливо. Я хочу попросити тебе…

Нофрет звернулася просто до Імхотепа, повернувшись боком до його сина.

– Хіба ти не можеш робити що хочеш у власному домі?

Імхотеп грубо обірвав Яхмоса:

– Іншим разом, мій сину, іншим разом.

Батько пішов за Нофрет, а Яхмос лишився на ґанку й дивився їм услід.

З будинку вийшла Сатіпі й підійшла до чоловіка.

– Ну, – жваво запитала вона, – ти з ним поговорив? Що він сказав?

Яхмос зітхнув.

– Не будь така нетерпляча, Сатіпі. Момент був… не слушний.

Дружина видала сердитий вигук.

– О так, ну що ти міг іще сказати! Ти завжди так кажеш. Правда в тому, що ти боїшся свого батька, бо ти лякливий, як та вівця, бекаєш і мекаєш і не поводишся поряд із ним, як чоловік! Хіба ти не пам’ятаєш, що обіцяв мені? Із нас двох, чоловік – я! Ти обіцяв, ти казав: «Я поговорю з батьком першого ж дня». І от що відбувається…

Сатіпі замовкла – перевести подих, а не тому, що закінчила – але Яхмос м’яко втрутився:

– Ти помиляєшся, Сатіпі. Я почав говорити, але мене перервали.

– Перервали? Хто?

– Нофрет!

– Нофрет! Ця дівка. Твій батько не має дозволяти їй втручатися, коли говорить зі старшим сином. Жінки не мають втручатися в чоловічі справи.

Певно, Яхмос був би не проти, якби Сатіпі й сама дотримувалася правила, яке так упевнено виголосила, але йому не дали сказати. Вона вела далі:

– Твій батько мав одразу їй це пояснити.

– Мій батько, – сухо відказав чоловік, – не виявив жодних ознак невдоволення.

– Який сором, – постановила Сатіпі. – Вона геть зачарувала твого батька. Він дозволяє їй казати й робити все, що заманеться.

Яхмос задумливо промовив:

– Вона дуже вродлива…

Дружина пирснула.

– Так, вона нічого. Але як щодо манер? Жодного виховання. Їй начхати на те, що вона так грубо поводиться з нами всіма.

– Можливо, це ти груба до неї?

– Я сама чемність. Ми з Кайт ставимося до неї вельми люб’язно. О, їй немає на що поскаржитися батькові. Ми чекатимемо свого часу, ми з Кайт.

Яхмос різко повернувся до неї.

– Тобто, «чекатимемо свого часу»?

Сатіпі багатозначно розсміялася і відійшла.

– Я міркую як жінка, тобі мене не зрозуміти. У нас власні методи і власна зброя! Нофрет краще було б угамувати свою зверхність. До чого, власне, зводиться життя жінки? Воно проходить углибині будинку – на жіночій половині, серед інших жінок.

У тоні Сатіпі чулося щось іще. Вона додала:

– Твій батько не завжди буде тут… Він поїде до своїх північних земель. І тоді ми побачимо.

– Сатіпі…

Сатіпі зайшлася важким гучним сміхом і повернулася до будинку.

* * *

Діти бігали й бавилися біля ставка. Сини Яхмоса були гарними хлопцями, схожими більше на матір, ніж на батька. Троє Собекових дітей теж були тут – найменша лише вчилася ходити. Ще була Теті, серйозна, симпатична дівчинка чотирьох років.

Вони сміялися, кричали, кидалися м’ячиками – часом розгоралися суперечки і здіймався дитячий пронизливий галас.

Попиваючи своє пиво поряд із Нофрет, Імхотеп пробурмотів:

– Як дітям подобається бавитися біля води. І пригадую, так завжди було. Але заради Хатор, як же вони кричать!

Нофрет швидко відказала.

– Так, а тут могло б бути так спокійно… Чому б тобі не попросити їх піти, поки ти тут? Зрештою, коли господареві будинку потрібен відпочинок, решта має виказувати йому повагу. Ти так не вважаєш?

– Я… ну… – завагався Імхотеп. Ця ідея була новою для нього, проте тішила. – Вони мені не заважають, – непевно завершив він.

Тоді мляво додав:

– Вони звикли бавитися тут, як їм заманеться.

– Коли тебе тут немає – нехай, – швидко проговорила Нофрет. – Але я думаю, Імхотепе, враховуючи все, що ти робиш для родини, вони мають чіткіше розуміти, наскільки ти важливий, краще усвідомлювати твою величність. Ти занадто добрий, занадто поступливий.

Імхотеп безтурботно зітхнув.

– Це завжди було моїм недоліком. Я ніколи не наполягав на дотриманні формальностей.

– Тому ці жінки, дружини твоїх синів, і користуються твоєю добротою. Це ж ясна річ, що коли ти приходиш сюди відпочити, тут має бути спокій і тиша. Краще я піду і скажу Кайт забрати звідси своїх дітей та всіх інших. Тоді ти зможеш як слід відпочити.

– Ти така мудра дівчина, Нофрет, так, хороша дівчина. Ти завжди думаєш про мій затишок.

Нофрет пробурмотіла.

– Мені приємно про тебе подбати.

Вона підвелася й пішла туди, де на колінах біля води сиділа Кайт і бавилася зі своїм другим сином, зіпсованим на вигляд хлоп’ям, іграшковим човном, що його малий намагався спустити на воду.

Нофрет відривчасто кинула:

– Ти не забереш звідси дітей, Кайт?

Та витріщилася на Імхотепову наложницю, не розуміючи, що відбувається.

– Забрати? Звідси? Ти про що – вони завжди бавляться тут.

– Але не сьогодні. Імхотеп хоче спокою, а твої діти галасливі.

Кров ударила в грубувате обличчя Кайт.

– Добирай слова, Нофрет! Імхотепові подобається дивитися, як діти його синів тут бавляться. Він сам так казав.

– Але не сьогодні, – відповіла Нофрет. – Він відправив мене сказати, щоб ти забрала звідси всю цю зграю, аби він міг спокійно побути зі мною.

– З тобою… – Жінка різко замовкла на півслові. Потім підвелася і пішла туди, де напівсидів, напівлежав Імхотеп. Нофрет пішла за нею.

Кайт говорила навпрямки.

– Твоя наложниця каже, що я мушу забрати звідси дітей. Але чому? Що вони роблять не так? За що їх проганяти?

– Я вважала, що бажання господаря будинку достатньо, – м’яко промовила Нофрет.

– Авжеж, авжеж, – підтакнув він дратівливим тоном. – Хіба у мене мають бути причини? Чий тут будинок?

– Підозрюю, це вона хоче, щоб вони пішли, – Кайт повернулася до наложниці і зміряла її поглядом з ніг до голови.

– Нофрет дбає про мій затишок, про мою насолоду, – сказав Імхотеп. – Решті мешканців будинку байдуже до цього, крім, можливо, бідної Генет.

– То дітям більше не можна тут бавитися?

– Не тоді, коли я тут відпочиваю.

Полум’я люті раптом розгорілося в Кайт:

– Чому ти дозволяєш цій дівці налаштовувати тебе проти рідні? Чому вона приходить і змінює правила в цьому будинку? Змінює те, що було завжди?

Раптом Імхотеп почав кричати. Йому хотілося нагадати, хто тут головний.

– Це я вирішую, що і як тут робиться, а не ти! Ви тут усі змовилися – влаштовуєтеся, як зручно лише вам. І коли я, господар будинку, повертаюся додому, моїм бажанням не надають належної уваги. Але дозволь нагадати, що господар тут усе-таки я! Це я думаю наперед і працюю заради вашого добробуту – та чи отримую я вдячність, чи поважають мої бажання? Ні. Спершу Собек поводиться нахабно і без поваги, а тепер ти, Кайт, намагаєшся виховувати мене! Нащо я всіх вас утримую? Обережніше, бо я перестану. Собек казав щось про те, що піде, – то нехай собі йде і тебе з дітьми забирає.

Якусь мить Кайт стояла геть нерухомо. На її відчуженому, з важкими рисами, обличчі не було жодного виразу. Потім вона відказала байдужим голосом:

– Я відведу дітей у будинок…

Вона ступила крок чи два, зупинилася біля Нофрет і тихо промовила:

– Це все ти, Нофрет, це все ти. Я тобі цього не пробачу, ні…

Розділ п’ятий. Розлив: місяць четвертий, день п’ятий

Імхотеп видихнув із полегшенням, виконавши церемоніальні обов’язки поминального жерця. Ритуал було виконано надзвичайно ретельно, бо чоловік був дуже добросовісним у всьому. Він чинив узливання, кадив фіміам і приніс богам традиційну їжу та напої.

Тепер, у прохолодному сусідньому гроті, де на нього чекав Горі, Імхотеп знову перетворився на ділового землевласника. Чоловіки обговорювали справи, ринкові ціни, прибутки від худоби, врожаїв і деревини.

Десь за пів години Імхотеп задоволено кивнув.

– Ти прекрасно тямиш у цих справах, Горі, – зауважив він.

Другий чоловік усміхнувся.

– Аякже, Імхотепе. Я допомагаю тобі управляти вже багато років.

– І завжди був найвідданіший за всіх. Мені треба дещо обговорити з тобою. Це стосується Іпі. Він скаржиться, що його становище другорядне.

– Він іще дуже юний.

– Зате дуже здібний. Йому здається, що брати не завжди справедливі до нього. Собек, здається, грубий і владний, а безмірна обережність Яхмоса та його сором’язливість дратують Іпі. Він амбітний. Йому не подобається виконувати чужі накази. До того ж він вважає, що керувати тут можу тільки я, його батько.

– Так і є, – відказав Горі. – І мені здалося, Імхотепе, що в цього маєтку є слабке місце. Дозволиш мені говорити прямо?

– Звісно, любий Горі. Твої слова завжди зважені та обмірковані.

– Тоді ось що я скажу. Коли ти від’їздиш, Імхотепе, замість тебе має лишатися хтось наділений справжньою владою.

– Я довіряю свої справи Яхмосові…

– Я знаю, що ми діємо від твого імені, коли тебе немає, але цього не достатньо. Чому б не призначити одного з твоїх синів своїм помічником – не надати йому законної влади?

Імхотеп, насупившись, ходив сюди-туди.

– Кого з синів ти пропонуєш призначити? Собек поводиться владно, але не вміє коритися – я не можу йому довіряти. Його норов для цього не пасує.

– Я думав про Яхмоса. Це твій найстарший син. Він добрий і любить тебе. А ще відданий тобі.

– Так, характер у нього хороший, та він надто боязкий, надто слабкий. Він усім поступається. Якби ж Іпі лишень був трохи старший…

Горі швидко промовив:

– Небезпечно вручати владу надто молодому чоловікові.

– Дійсно, дійсно. Що ж, Горі, я обміркую те, що ти сказав. Яхмос, безумовно, хороший син… слухняний син…

Співрозмовник відказав м’яко, але стривожено:

– Гадаю, ти ухвалиш мудре рішення.

Імхотеп із цікавістю глянув на нього.

– Про що ти, Горі?

– Я щойно сказав, що небезпечно вручати владу занадто рано. Але і занадто пізно – так само небезпечно.

– Ти хочеш сказати, що він занадто звик виконувати накази, замість їх віддавати. Що ж, можливо, в цьому є дещиця істини.

Імхотеп зітхнув.

– Як важко керувати родиною! Особливо жінками. В Сатіпі нестримний гонор. Кайт часто ходить насуплена. Але я чітко дав їм зрозуміти, що з Нофрет слід поводитися чемно. Гадаю, можна сказати…

Він замовк. Задиханий раб наближався до нього вузькою стежкою.

– Що сталося?

– Баржа, господарю. Писар на ім’я Камені прибув із Мемфіса з повідомленням.

Імхотеп стривожено зірвався з місця.

– Знову неприємності, – вигукнув він. – Це такий самий факт, як те, що Ра пливе небокраєм! Варто на мить відволіктися, як усе йде не так.

Імхотеп важко закрокував стежкою, а Горі лишився і мовчки дивився йому вслід.

Обличчя в нього було стурбоване.

* * *

Ренісенб безцільно йшла вздовж берега Нілу, коли почула крики та метушню й побачила людей, що бігли до причалу.

Вона приєдналася до них. У човні, що підпливав до берега, стояв молодик, і коли вона побачила контури його тіла в яскравому світлі, її серце на мить припинило битися.

Божевільна, фантастична думка промайнула в її голові.

«Це Хай, – подумала вона. – Хай повернувся з потойбіччя».

Потім вона посміялася над собою за цю забобонну фантазію. Їй привиділося так тому, що в її пам’яті Хай завжди плив у човні Нілом, а цей чоловік був схожої на Хая статури. Він був молодшим за Хая, мав розкуті пластичні рухи й веселе всміхнене обличчя.

Він прибув, як сам повідомив, із північних володінь Імхотепа. Був писарем, і звали його Камені.

Одного з рабів відправили покликати батька, а Камені провели в будинок і пригостили напоями та їжею. Невдовзі прийшов батько, і вони багато говорили й радилися.

Суть розмови на жіночу половину будинку принесла на хвості Генет, постачальниця усіх вістей. Ренісенб часом дивувалася, як же це та примудрялася завжди все про все знати.

Камені, виявляється, був молодим писарем, який працював на Імхотепа – сином одного з його двоюрідних братів. Писар викрив певне шахрайство – підробку рахунків – а оскільки справа мала багато відгалужень і стосувалася розпорядників маєтків, то подумав, що краще буде приїхати на Південь і звітувати особисто.

Ренісенб це не надто цікавило. Камені розумний, якщо зміг таке розплутати, думалося їй. Батько буде ним задоволений.

Безпосередньою реакцією на новини стала підготовка Імхотепа до нової подорожі. Він не збирався нікуди їхати упродовж найближчих двох місяців, але тепер мусив якомога швидше опинитися на місці.

Всіх мешканців зібрали й дали численну кількість рекомендацій і вказівок. Слід зробити се і те. Собекові було наказано передовсім бути поміркованим. Як же це знайомо, подумала Ренісенб. Яхмос був уважний, Собек – похмурий. Горі, як завжди, поводився спокійно і доцільно. Настирливі вимоги Іпі відкинули суворіше, ніж зазвичай.

– Ти занадто молодий, щоб отримувати власну платню. Слухайся Яхмоса. Йому відомі мої бажання та вказівки. – Імхотеп поклав руку старшому синові на плече. – Я довіряю тобі, Яхмосе. Коли я повернуся, ми ще раз поговоримо про законну посаду помічника.

Яхмос раптом почервонів від задоволення. Він трохи випростався.

Імхотеп вів далі:

– Пропильнуй лишень, щоб під час моєї відсутності все було добре. Подбай, щоб до моєї наложниці добре ставилися – з належною люб’язністю та повагою. Вона на твоїй совісті. Ти мусиш пильнувати за поведінкою жінок у маєтку. Сатіпі нехай прикусить язика. І дивися, щоб Собек як слід пояснив усе Кайт. Ренісенб також мусить чемно ставитися до Нофрет. А ще я не потерплю грубощів на адресу Генет. Знаю, жінкам вона часом здається надокучливою. Вона живе тут уже давно й вважає, що має привілей говорити те, що не завжди хочеться чути. У неї немає ні краси, ні вроди, але вона віддана, пам’ятай, і завжди була вірна моїм інтересам. Я не дозволю, щоб її зневажали чи ображали.

– Все буде зроблено, як ти велиш, – відповів на це Яхмос. – Але від слів Генет часто буває клопіт.

– Пф! Нісенітниця. Те саме можна сказати про всіх жінок. Від Генет не більше клопоту, ніж від решти. Щодо Камені, то він лишиться тут. Ми можемо найняти іншого писаря, а цей допоможе Горі. Щодо земель, які ми здали в користування тій жінці, Яйї…

Імхотеп удався в подробиці.

Коли нарешті все було готове до відплиття, Імхотеп завагався. Він відвів убік Нофрет і непевно запитав:

– Нофрет, ти задоволена тим, що лишаєшся тут? Може, тобі краще вирушити зі мною?

Та похитала головою і посміхнулася.

– Ти ж незабаром повернешся, – сказала вона.

– Місяці за три. Чи за чотири. Хто знає.

– От побачиш – час швидко мине. Мені тут буде добре.

Імхотеп метушливо додав:

– Я постановив Яхмосові – а той пильнуватиме за іншими синами – щоб до тебе ставилися з належною повагою. Якщо ти матимеш скарги, вони дорого заплатять за це!

– Я впевнена, Імхотепе, вони зроблять усе, як ти сказав. – Нофрет замовкла. Потім додала: – Кому я тут можу цілком довіряти? Хто дійсно дбає про твої інтереси? Я не маю на увазі членів родини.

– Горі, мій любий Горі. Він в усіх розуміннях моя правиця – людина зі здоровим ґлуздом і глибоким розумінням речей.

Наложниця повільно відказала:

– Вони з Яхмосом як брати. Можливо…

– Ще є Камені. Він теж писар. Я накажу йому тобі служити. Якщо матимеш скарги, він усе запише й надішле повідомлення мені.

Нофрет схвально закивала.

– І Генет, – вигукнув Імхотеп. – Ще ж є Генет.

– Так, – видобула Нофрет задумливо. – Що як ти поговориш із нею зараз, при мені?

– Чудова думка.

Послали по Генет, і вона прийшла з підлесливою жагою прислужити. Служниця почала була лементувати щодо від’їзду Імхотепа, але той різко її перервав.

– Так, моя люба Генет, але так мусить бути. Я – чоловік, який рідко коли може сподіватися бодай на краплю відпочинку. Я мушу невпинно працювати заради добробуту родини, хай як мало це цінують. А тепер я хочу дуже серйозно поговорити з тобою. Ти любиш мене щиро та віддано, я знаю, і хочу довірити тобі дещо. Подбай про Нофрет – вона мій скарб.

– Хто любий тобі, господарю, любий і мені, – із запалом мовила Генет.

– От і добре. Тоді ти обіцяєш діяти в інтересах Нофрет?

Генет повернулася до наложниці, яка дивилася на неї з-під напівопущених повік.

– Ти надто вродлива, Нофрет, – сказала вона. – А це клопіт. Саме тому решта й заздрить – але я подбаю про тебе, я переказуватиму тобі все, що вони кажуть. Ти можеш на мене розраховувати!

Коли їхні очі зустрілися, запала тиша.

– Ти можеш на мене розраховувати, – повторила Генет. Губи Нофрет повільно розпливлися в посмішці – дуже загадковій посмішці.

– Так, – сказала наложниця. – Я зрозуміла тебе, Генет, гадаю, я можу покластися на тебе.

Імхотеп гучно прокашлявся.

– Тоді, гадаю, ми все владнали, – так, усе гаразд. Мені завжди вдавалося організовувати людей.

Почувся сухий скрипучий сміх, Імхотеп різко озирнувся й побачив свою матір на порозі покою.

Іса спиралася на костур і здавалася ще більш недоброзичливою та сухою.

– Який же чудовий у мене син! – відзначила вона.

– Я мушу поквапитися – треба ще лишити вказівки для Горі.

Щось поважно бурмочучи, Імхотеп поспішив геть із покою. Йому вдалося не зустрітися очима з матір’ю.

Іса владно кивнула Генет, і та повільно випливла з покою.

Нофрет підвелася. Вони з Ісою дивилися одна на одну. Імхотепова мати промовила:

– То мій син лишає тебе тут? Краще б йому забрати тебе з собою.

– Він хоче, щоб я лишилася тут.

Голос Нофрет звучав м’яко й покірно. Стара пронизливо розсміялася:

– Було б легше, якби тобі хотілося поїхати. А чому, до речі, тобі не хочеться? Я тебе не розумію. Що тебе тут тримає? Ти жила в містах, можливо, навіть подорожувала. Чому ти обираєш монотонне життя серед людей, яким ти – буду відверта – не подобаєшся?

– То я вам не подобаюся?

Іса похитала головою.

– Ні, я б так не сказала. Я стара, та хоч зір мене й підводить, я досі бачу красу й насолоджуюся нею. Ти вродлива, Нофрет, і моїм старим очам приємно дивитися на тебе. Через твою вроду я бажаю тобі добра. Але я раджу тобі поїхати на Північ із моїм сином.

Нофрет повторила:

– Він хоче, щоб я лишилася.

В покірному тоні тепер безпомилково звучала глузливість. Іса різко відказала:

– Ти лишаєшся з якоїсь причини. Цікаво, з якої ж? Добре, але ти сама відповідатимеш за своє рішення. Та будь обережна. Думай, що робиш, і нікому не довіряй.

Вона різко розвернулася й вийшла. Нофрет спокійно стояла. Дуже повільно губи її розпливлися в широкій котячій посмішці.

Частина друга. Зима

Розділ шостий. Зима: місяць перший, день четвертий

У Ренісенб увійшло в звичку ходити у гробницю чи не щодня. Інколи там були Яхмос та Горі, часом – лише Горі, часом – нікого, але дівчина щоразу помічала, що там до неї приходили полегшення та спокій, майже такі, як бувають, коли втік від життя. Їй більше подобалося, коли там був лише Горі. Щось було в його серйозності, його беземоційному сприйнятті її візитів, що давало їй дивне відчуття задоволення. Вона сиділа в тіні біля входу в грот, зігнувши ногу в коліні і обхопивши її руками, і милувалася зеленою смугою полів, що простяглися аж до мерехтливого Нілу вдалині й ген за нього, туди, де бежева, кремова і рожева барви небокраю плавко перетікали одна в одну.

Вперше вона прийшла сюди кілька місяців тому, раптом відчувши бажання втекти з царства жінок. Їй хотілося сталості та єдності – і вона знайшла їх тут. Бажання втекти не полишало її, але тепер це був не просто збурений надмірними хвилюванням і домашньою метушнею порив. В цьому відчувалося дещо більш визначене, якась тривога.

Одного дня вона звірилася Горі.

– Мені страшно…

– Чого ти боїшся, Ренісенб? – Він уважно роздивлявся її. Дівчина на хвилину замислилася. Потім повільно додала:

– Пам’ятаєш, ти сказав мені, що є два різновиди зла – те, що приходить ззовні, і те, що береться зсередини?

– Так, пам’ятаю.

– Потім ти сказав, що мав на увазі хвороби, які вражають пшеницю та фрукти, але мені здається, те саме можна сказати і про людей.

Він повільно кивнув.

– То ти це зрозуміла… Ти маєш рацію, Ренісенб.

Дівчина швидко заговорила:

– Саме це й відбувається зараз там, у будинку. Зло прийшло ззовні. І я знаю, хто приніс його. Це – Нофрет.

Горі повільно промовив:

– Гадаєш?

Ренісенб жваво закивала.

– Так, так, я знаю, про що говорю. Послухай, Горі, коли я прийшла сюди вперше і сказала, що все лишилося таким самим – навіть сварки Сатіпі та Кайт – то була правда. Але ті сварки, Горі, не були справжніми. Я хочу сказати, що Сатіпі й Кайт отримували від них насолоду – вони так проводили час, і в жодної з них не було справжньої злості одна на одну. Але тепер усе змінилося. Тепер вони не просто кажуть одна одній неприємні речі, тепер вони кажуть те, що має скривдити, а побачивши, що скривдити вдалося, навіть радіють. Це жахливо, Горі, жахливо! Учора Сатіпі так розлютилася, що встромила велику золоту шпильку в руку Кайт – а день чи два тому та впустила важку мідну пательню, повну гарячого жиру, на ногу Сатіпі. І те саме скрізь – Сатіпі напосідається на Яхмоса до пізньої ночі – ми всі чуємо їх. Він має хворобливий, втомлений і зацькований вигляд. А Собек ходить у село, спить з іншими жінками, повертається додому п’яний, кричить і вихваляється, який він розумний!

– Так, дійсно, я щось таке чув, – повільно сказав Горі. – Та чому ти звинувачуєш Нофрет?

– Бо все це через неї! Вона щось скаже – може, дрібницю, але добре обмірковану дрібницю – і все це починається. Вона штрикається словами, наче то прут, яким підганяють вола. І до того ж вона розумна, знає, що саме сказати. Часом я думаю, це Генет усе їй переказує…

– Так, – задумливо мовив її співрозмовник. – Цілком можливо.

Ренісенб пересмикнулася.

– Мені не подобається Генет. У мене від неї мороз поза шкірою. Вона віддана нам усім, але жодному з нас її відданість не потрібна. Як моя мати могла привести її сюди і дружити з нею?

– Нам це відомо лише зі слів Генет, – сухо зауважив Горі.

– Чому Генет так підлещується до Нофрет, що постійно ходить за нею і нашіптує щось? О, Горі, кажу тобі, мені страшно. Я ненавиджу Нофрет! Я хочу, щоб вона пішла. Вона вродлива, але й жорстока, а ще лиха.

– Яке ти ще дитя, Ренісенб.

Горі тихо додав:

– Сюди йде Нофрет.

Ренісенб озирнулася. Вони спостерігали за тим, як наложниця Імхотепа повільно йшла крутою стежкою до краю скелі. Вона посміхалася сама до себе й щось наспівувала собі під ніс.

Дійшовши до місця, де сиділи Горі й Ренісенб, Нофрет роззирнулася й посміхнулася. То була посмішка втішеної цікавості.

– То он куди ти щодня тікаєш, Ренісенб.

Та не відповіла. Відчувала злість і розчарування дитини, чию схованку викрили.

Нофрет знову роззирнулася.

– А це славнозвісна гробниця?

– Саме так, Нофрет, – підтвердив Горі.

Вона глянула на нього, і її котячий ротик розплився в посмішці.

– Не сумніваюся, що це приносить прибуток, Горі. Чула, ти знаєшся на управлінні справами.

В її голосі чулася дражлива нотка, але чоловіка це не зачепило, він і далі всміхався спокійною зваженою посмішкою.

– Це приносить прибуток нам усім… Смерть – це завжди прибуткова річ…

Нофрет здригнулася, озираючись, ковзаючи очима по жертовних столах, вході до гроту та вирізьбленому контурові несправжніх дверей.

Вона пронизливо скрикнула:

– Ненавиджу смерть!

– Даремно, – спокійно промовив Горі. – Смерть – основне джерело багатства тут, у Єгипті. Прикраси, що ти носиш, подарувала тобі смерть. Смерть годує і вбирає тебе.

Наложниця Імхотепа витріщилася на нього.

– Що ти хочеш цим сказати?

– Я хочу сказати, що Імхотеп – жрець Ка і править поминальні служби, усі його землі, худоба, деревина, льон, ячмінь – усе це те, що він отримав завдяки гробниці.

Горі замовк, а потім задумливо додав:

– Ми, єгиптяни, дивні люди. Ми любимо життя, тож дуже рано починаємо думати про смерть. Туди стікається все багатство Єгипту – в піраміди, в усипальниці, в землі, які спадкуються разом із гробницями.

Нофрет грубо відповіла:

– Може, ти припиниш уже говорити про смерть, Горі?! Мені це не подобається.

– Бо ти справжня єгиптянка, любиш життя і часом відчуваєш тінь смерті дуже близько…

– Припини!

Вона різко розвернулася до нього. Потім, стенувши плечима, відвернулася і побігла стежкою вниз.

Ренісенб зітхнула з полегшенням.

– Я рада, що вона пішла, – дитинно зізналася вона. – Ти налякав її, Горі.

– Так… А тебе я не налякав, Ренісенб?

– Н-ні, – непевно відказала дівчина. – Те, що ти сказав, – правда. Просто я ніколи не думала про це з такого боку. Адже дійсно, мій батько служить поминальні відправи.

Горі з неочікуваною гіркотою додав:

– Увесь Єгипет одержимий смертю! І знаєш чому, Ренісенб? Бо наші тіла мають очі, а серця – ні. Ми не здатні осягнути того, що існує інше життя – життя після смерті. Ми можемо уявляти лише те, що знаємо. В нас немає істинної віри в Бога.

Дівчина здивовано витріщилася на нього.

– Як ти можеш говорити це, Горі? Адже в нас багато, багато богів – так багато, що всіх і не перелічити. Лише вчора ми говорили про те, кому який бог ближчий. Cобек звертається до Сехмет, а Кайт молиться Месхенет. Камені клянеться Тотом, що логічно, адже він – писар. Сатіпі ближчий Гор із головою сокола та наша Мерітсегер. Яхмос вважає, що слід поклонятися Птаху, бо той створив усе, що є на землі. Cама я люблю Ісіду. А Генет подобається наш місцевий бог Амон. Вона стверджує, що серед жерців ходять пророцтва про те, що одного дня Амон стане найвеличнішим богом Єгипту – тож вона носить йому дарунки тепер, поки він не такий видатний. А ще є Ра, бог Сонця, й Осіріс, в присутності якого зважуються душі мертвих.

Ренісенб замовкла, бо їй забракло подиху. Горі усміхався до неї.

– А яка різниця, Ренісенб, між Богом і людиною?

Вона витріщилася на нього.

– Боги, вони… чарівні!

– І все?

– Не розумію, про що ти, Горі.

– Я хочу сказати, що для тебе Бог – це чоловік чи жінка, які можуть те, чого звичайні люди не можуть.

– Дивні речі ти кажеш, я тебе не розумію.

Вона спантеличено глянула на нього, а потім перевела погляд на долину, де її увагу привернуло щось інше.

– Глянь, – вигукнула дівчина. – Нофрет говорить із Собеком. Вона сміється. О! – раптом зойкнула Ренісенб, – ні, нічого. Мені здалося, що він збирався її вдарити. Вона повертається до будинку, а він іде до нас.

Піднявшись нагору, Собек метав громи та блискавиці.

– Нехай би крокодил її зжер! – волав він. – Мій батько вчинив іще дурніше, ніж зазвичай, узявши цю дівку за наложницю!

– Що вона тобі сказала?

– Образила мене, як завжди. Запитала, чи не довірив мені батько продати ще деревини. Кусається як змія. Убив би.

Він пройшов уздовж краю, підняв камінь і кинув його вниз із висоти. Здається, йому сподобався звук, з яким той ударився об скелю. Собек підняв більший камінь, та раптом відскочив – на нього дивилася змія, що ховалася під каменем. Змія розлючено шипіла, і Ренісенб побачила, що то була кобра.

Узявши каменюку, Собек знавісніло напав на змію. Точним ударом зламав їй хребет, але з шаленим блиском в очах продовжував сипати ударами, закинувши голову й тихо бурмочучи собі під ніс слова, які Ренісенб ледве чула й не могла розібрати.

Вона вигукнула:

– Годі, Собеку, годі – ти її вбив!

Брат зупинився, відкинув каменюку і розсміявся.

– В світі стало на одну отруйну гадину менше.

Він знову розсміявся – хороший настрій повернувся до нього – і пішов стежкою вниз.

Ренісенб тихо сказала:

– Здається, Собекові подобається вбивати!

– Так.

У голосі Горі не було здивування. Він просто підтверджував те, що, очевидно, знав уже давно. Ренісенб повернулася й уважно поглянула на нього. Вона повільно промовила:

– Кобри небезпечні, та яка ж вона була красива…

Дівчина глянула на розбите понівечене тіло змії. Вона чомусь відчула, як її серце стислося.

Горі задумливо сказав:

– Пам’ятаю, коли ми всі були дітьми, Собек напав на Яхмоса. Яхмос був на рік старший, але Собек був сильніший та вищий. У його руці був камінь, і він бив ним Яхмоса по голові. Прибігла твоя мати і розборонила їх. Пам’ятаю, як вона стояла, дивилася на Яхмоса і кричала: «Собеку, не можна такого робити! Це небезпечно! Небезпечно, чуєш!» – На мить він замовк, а потім повів далі: – Вона була дуже вродлива… В дитинстві мені так здавалося. Ти схожа на неї, Ренісенб.

– Справді? – Ренісенб стало приємно, тепло. – Потім вона запитала: – У Яхмоса була серйозна травма?

– Ні, все було не так погано, як здавалося на позір. Собекові ж наступного дня було дуже погано. Мабуть, він з’їв щось не те, але твоя мати казала, це все через лють і спеку. Все сталося в розпал літа.

– В Собека жахливий характер, – задумливо зауважила Ренісенб.

Вона знову глянула на мертву змію і, здригнувшись, відвернулася.

* * *

Коли Ренісенб повернулася додому, то побачила на ґанку Камені з сувоєм папірусу.

Він співав, і дівчина на мить зупинилася, щоб розібрати слова.

– Я поїду в Мемфіс, – співав Камені, – подамся до Птаха, покровителя Правди. Попрошу я у Птаха: «Сестру подаруй мені ввечері нині». Вино — то ріка, Птах — то його очерет, Сехмет — то латаття, Іаріт — то бруньки, а Нефертум — то квіти. Попрошу я у Птаха: «Сестру подаруй мені ввечері нині. Схід сонця бачу я в рисах її. Мемфіс — тареля любовних яблук перед милим личком її…»

Писар звів очі й посміхнувся їй.

– Тобі подобається моя пісня, Ренісенб?

– А що це за пісня?

– Любовна пісня з Мемфіса.

Не зводячи з неї очей, Камені ніжно проспівав:

– Руки її, наче гілля персеї, волосся її важке від масел. Вона, як принцеса володаря Двох Земель.

Обличчя Ренісенб почервоніло. Вона швидко зайшла до будинку, ледве не врізавшись у Нофрет.

– Куди це ти так поспішаєш, Ренісенб?

Голос батькової наложниці звучав майже виклично. Дівчина глянула на Нофрет із легким подивом. Та не посміхалася. Обличчя мала похмуре, і Ренісенб помітила, що вона міцно стисла руки.

– Пробач, Нофрет, я тебе не помітила. Коли заходиш з вулиці, тут спершу дуже темно.

– І справді, тут темно… – Нофрет на мить замислилася. – Надворі було б приємніше. Постояти на ґанку, послухати пісні Камені. Гарно він співає, чи не так?

– Так, мабуть, гарно.

– Невже ти не зупинилася послухати? Камені засмутиться.

Щоки Ренісенб знову спалахнули. Від холодного вишкіреного обличчя Нофрет їй стало незатишно.

– Хіба ти не любиш слухати пісень, Ренісенб?

– А тобі не байдуже, що я люблю, Нофрет?

– То в пухнастої кішечки є кігтики?

– Тобто?

Наложниця розсміялася.

– Ти не така дурна, якою здаєшся, Ренісенб. Вважаєш, що Камені привабливий. Йому це точно сподобалося б.

– Вважаю, що ти огидна, – палко відказала Ренісенб.

Вона пробігла повз Нофрет углиб будинку. Почула її глузливий сміх. Та крізь цей сміх в її пам’яті ясно звучало відлуння голосу Камені та пісні, яку той співав, дивлячись їй у вічі…

* * *

Тієї ночі Ренісенб бачила сон.

Вона була з Хаєм, пливла з ним на човні померлих до підземного світу. Хай стояв на носі човна, і вона бачила тільки його потилицю. Потім, коли сонце вже майже почало сходити, він озирнувся, і Ренісенб побачила, що це не Хай, а Камені. Водночас змія, яка прикрашала ніс човна, почала звиватися. Виявилося, що то жива змія, кобра, і Ренісенб подумала: «Це змія, яка повзає біля гробниць, щоб висмоктувати душі померлих».

Страх паралізував дівчину. Потім вона побачила, що в змії було обличчя Нофрет, і прокинулася з криками «Нофрет, Нофрет…»

Насправді вона не кричала. Все це сталося уві сні. Ренісенб лежала нерухомо – серце калатало – і пояснювала собі, що все це не насправді. А тоді вона раптом подумала: «От що сказав Собек, коли вчора вбивав змію. Він казав “Нофрет”»…

Розділ сьомий. Зима: місяць перший, день п’ятий

Цей сон стривожив Ренісенб. Після нього вона то засинала, то прокидалася, а під ранок узагалі не могла склепити очей. Її охопило невідступне відчуття, ніби насувається лихе.

Вона встала рано і вийшла з будинку. Ноги привели її, як це часто бувало, до Нілу. Там уже були рибалки й велика баржа, що швидко пливла до Фів. Були також й інші човни, що лопотіли вітрилами в легких подмухах вітру.

Щось перевернулося в серці Ренісенб, викликавши невгамовне бажання чогось такого, чого вона сама до пуття не розуміла. Вона подумала: «Я відчуваю… відчуваю…» Проте вона не знала, що відчуває! Тобто не знала, як це назвати. Їй думалось: «Я прагну, але чого?»

Чи прагнула вона до Хая? Але Хай помер і не повернеться. Вона сказала собі: «Не варто більше думати про Хая. Навіщо? Все закінчилося, все колишнє життя».

Потім вона помітила ще декого, хто дивився вслід барці, яка наближалася до Фів, і щось у цій постаті – сама її непорушність – вразило Ренісенб, хоч вона і впізнала в ній Нофрет.

Та вдивлялася в Ніл. Була сама. Нофрет думала – але про що?

З подивом Ренісенб раптом зрозуміла, як мало вони всі насправді знали про Нофрет. Вони вважали її загрозою, чужинкою, не цікавлячись її життям і тим, звідки вона приїхала.

Мабуть, раптом подумалося їй, Нофрет сумно було тут самій, без друзів, в оточенні людей, які ставилися до неї вороже.

Ренісенб повільно попрямувала вперед, аж поки не дійшла до Нофрет. Та на мить повернулася, а потім продовжила вдивлятися у воду. Її обличчя нічого не виражало.

Ренісенб боязко промовила:

– Багато човнів на воді.

– Так.

Ренісенб вела далі, слідуючи за якимось похмурим імпульсом, що підбурював її до привітності.

– А місця, де ти жила раніше, схожі на ці?

Нофрет коротко, з якоюсь гіркотою, розсміялася.

– Аж ніяк. Мій батько – купець у Мемфісі. Там весело й багато розваг. Лунає музика, багато співів і танців. Мій батько багато подорожує. Я бувала з ним у Сирії – у Біблі, ген за Носом Газелі[5]. Я була з ним на великому човні у відкритому морі.

Вона говорила гордо і жваво.

Ренісенб стояла поряд, повільно обмірковуючи почуте, але слухаючи з дедалі більшою цікавістю та розумінням.

– Тобі тут, певно, дуже нудно, – повільно сказала вона.

Нофрет нетерпляче розсміялася.

– Тут просто смертна туга, смертна – тільки зорювання, засівання, жнива та випаси. Усі тільки й знають, що базікають про врожаї і сваряться про ціну льону.

Ренісенб, скоса спостерігаючи за співрозмовницею, боролася з непевними думками.

І раптом вона тілом відчула потік злості, розпачу та страждань, що вирували в Нофрет.

Ренісенб подумала: «Вона молода, як я, навіть молодша. І вона наложниця старшого чоловіка, метушливого, доброго, але досить дивного чоловіка, мого батька…»

Що вона знала про Нофрет? Нічогісінько. Що сказав учора Горі, коли Ренісенб вигукнула: «Вона вродлива, але й жорстока, а ще лиха!»?

«Яке ти ще дитя, Ренісенб». Ось що він сказав. Ренісенб тепер зрозуміла, що він мав на увазі. Ті її слова не мали жодної ваги – не можна отак просто судити про людину. Яке горе, який біль, який розпач стояли за жорстокою посмішкою Нофрет? Що вона, Ренісенб, що бодай хтось із них зробив, аби привітати її в своєму домі?

Вона промовила, затинаючись, наче дитина:

– Ти нас ненавидиш, і я розумію чому, – ми не були добрими до тебе, але ще не занадто пізно. Хіба ми з тобою, Нофрет, не можемо стати сестрами одна одній? Ти далеко від усього, що тобі знайомо, ти сама – чи не можу я допомогти?

Її слова провалилися в тишу. Нофрет повільно повернулася до неї.

Секунду-дві на обличчі наложниці не відбивалося жодної емоції – Ренісенб навіть на мить здалося, що її погляд пом’якшився. У цій ранковій пасторальній ідилії, в її дивовижних спокої та прозорості здавалося, що Нофрет вагається – так ніби слова Ренісенб торкнулися останнього шару її нерішучості.

То була дивна мить, яку Ренісенб згадуватиме пізніше…

А потім, повільно, вираз обличчя Нофрет змінився. В ньому яскраво проступила недоброзичливість, очі затягло туманом.

Побачивши лють і ненависть у погляді батькової наложниці, Ренісенб відступила на крок.

Нофрет знавісніло прошипіла:

– Йди геть! Мені від вас нічого не треба. Ви нічого не розумієте, телепні, телепні всі як один…

На мить вона замовкла, а потім розвернулася і швидко покрокувала до будинку.

Ренісенб повільно пішла за нею. Як не дивно, слова Нофрет не розізлили її. Вони показали їй чорну прірву ненависті й болю – в яку вона досі не вдивлялася – і в її свідомості виринала лише непевна думка про те, як, мабуть, жахливо носити її в собі.

* * *

Коли Нофрет проминула хвіртку і йшла подвір’ям, на шляху їй трапилася донька Кайт, яка бігла за м’ячиком.

Вона відкинула дитину з дороги, і та впала плазом на землю. Дитя зчинило лемент, і Ренісенб підбігла до дівчинки, обурено звертаючись до батькової наложниці.

– Даремно ти так, Нофрет! Дивися, що ти наробила. Вона розбила підборіддя.

Нофрет пронизливо розсміялася:

– То я мушу дбати, щоб не нашкодити цим розбещеним вилупкам? А їхні матері дбають про мої почуття?

На плач дитини з будинку вибігла Кайт. Підбігла до дівчинки, оглянула її рану. Потім повернулася до Нофрет.

– От гадюка! Поріддя темряви! Чекай, от побачиш, що ми з тобою зробимо.

Кайт розмахнулася і з усієї сили вдарила Нофрет по обличчю. Ренісенб скрикнула і зловила руку Кайт, перш ніж та завдала другого удару.

– Кайт, Кайт, не треба!

– Хто сказав? Нехай Нофрет сама про себе подбає. Вона лише одна з багатьох.

Нофрет стояла нерухомо. Відбиток руки Кайт чітко проступив на її щоці. Біля кутика ока, там, куди влучив браслет, який Кайт носила на зап’ястку, текла тоненька цівка крові.

Але Ренісенб спантеличило – і так, налякало – обличчя наложниці. В ньому не було люті. Натомість вона дивилася на них із дивним поглядом переможниці, а її губи знову розпливлися в задоволеній котячій посмішці.

– Дякую, Кайт, – сказала вона і зайшла в дім.

Опустивши повіки й на мить припинивши мугикати щось під ніс, Нофрет покликала Генет.

Та прибігла, заклякла, вигукнула. Нофрет її обірвала:

– Приведи Камені. Скажи, щоб приніс набір для письма, чорнила та папірус. Слід написати листа господареві.

Погляд служниці приклеївся до щоки Нофрет.

– Господареві… Розумію.

Потім вона запитала:

– Хто це зробив?

– Кайт, – пригадуючи, Нофрет злегка посміхнулася.

Генет похитала головою і цокнула язиком.

– Все це дуже погано, дуже… звісно, господар мусить дізнатися про це. – Служниця скоса зиркнула на Нофрет. – Звісно, Імхотеп має знати.

Його наложниця м’яко сказала:

– У нас із тобою, Генет, думки сходяться… Власне, я це підозрювала.

Нофрет відчепила від кутика лляної сукні аметистову брошку в золотій облямівці й поклала жінці в долоню.

– Ми з тобою, Генет, носимо в серці істинний добробут Імхотепа.

– Це занадто для мене, Нофрет… Ти надто щедра… О, така мила річ.

– Ми з Імхотепом цінуємо відданість.

Нофрет досі посміхалася, по-котячому звузивши очі.

– Приведи Камені, – повторила вона. – І повернися разом із ним. Ви будете моїми свідками.

Камені прийшов неохоче, насупившись. Нофрет владно промовила:

– Пам’ятаєш, що наказав тобі Імхотеп перед від’їздом?

– Так, – відповів той.

– Час настав, – сказала вона. – Сідай, візьми чорнил і пиши те, що я тобі диктуватиму. – Помітивши, що Камені досі вагається, вона нетерпляче додала:

– Ти опишеш те, що бачив на власні очі й чув на власні вуха, а Генет підтвердить усе, що я скажу. Листа треба передати таємно та якнайшвидше.

Камені протягнув:

– Мені не подобається…

Нофрет вибухнула:

– Я не скаржитимуся на Ренісенб. Вона м’яка, слабка й дурна, але не намагалася завдати мені шкоди. Заспокоївся?

Бронзове обличчя писаря стало ще червонішим.

– Я не думав про це…

Наложниця Імхотепа м’яко промовила:

– А мені здається, думав… Давай-но роби, що наказано, пиши.

– Так, пиши, – підтакнула Генет. – Я так перехвилювалася через це, так перехвилювалася. Ясна річ, Імхотеп має дізнатися, що сталося. Це правильне рішення. Свій обов’язок необхідно виконувати, хоч і не завжди це приємно. Я завжди це відчувала.

Нофрет коротко розсміялася.

– Звісно, Генет, ти мусиш виконувати свій обов’язок! А Камені має нести службу. А я… я робитиму, що схочу.

Та Камені досі вагався. Обличчя в нього було насуплене, майже сердите.

– Мені це не подобається, – повторив він. – Нофрет, краще обміркуй це.

– І це ти мені кажеш!

Писар почервонів від її тону. Він уникав дивитися їй у вічі, але лишався насупленим.

– Обережно, Камені, – ніжно промовила Нофрет. – Я маю дуже великий вплив на Імхотепа. Він дослухається до того, що я кажу – поки що він був тобою задоволений… – Вона багатозначно замовкла.

– Ти погрожуєш мені, Нофрет? – розлючено запитав той.

– Можливо.

Він похмуро дивився на неї кілька секунд, а потім схилив голову.

– Я зроблю, як ти кажеш, Нофрет, але я гадаю, так, я гадаю, що ти пошкодуєш.

– Ти погрожуєш мені, Камені?

– Попереджаю…

Розділ восьмий. Зима: місяць другий, день десятий

Минали дні, а Ренісенб здавалося, що вона живе уві сні.

Більше вона не зверталася до Нофрет із боязкими пропозиціями. Тепер вона боялася батькової наложниці. Було в тій щось таке, чого Ренісенб не розуміла.

Після випадку на подвір’ї Нофрет змінилася. Була задоволена собою, піднесена, а чому – Ренісенб не могла збагнути. Часом вона думала, що страшенно помилилася, коли вирішила, що Нофрет – нещасна. Здавалося, Нофрет влаштовує і її життя, і її оточення, і вона сама.

А втім, в оточенні відбулися зміни на гірше. Після від’їзду Імхотепа Нофрет навмисне, як здавалося Ренісенб, сіяла розбрат між членами родини.

Тепер родина об’єдналася проти чужинки. Сатіпі більше не сперечалася з Кайт і не діймала бідолашного Яхмоса. Cобек поводився тихіше й менше вихвалявся. Іпі не виявляв колишнього нахабства й безцеремонності поряд із братами. Здавалося, в родині запанувала гармонія, але від цієї гармонії Ренісенб ставало кепсько на душі, бо під нею протікало бурхливе підземне джерело ворожості до Нофрет.

Сатіпі й Кайт більше не сварилися з наложницею – вони уникали її. Ніколи не говорили з нею, а якщо вона раптом опинялася поряд, збирали дітей і йшли геть. Водночас почали відбуватися дивні неприємні дрібниці. Одну лляну сукню Нофрет пропалила загаряча праска, на іншу розлилася якась фарба. Часом в її одяг потрапляли гострі шипи рослин, а якось біля її ліжка знайшли скорпіона. В їжі, яку їй подавали, то взагалі не було приправ, то їх було забагато. Одного дня в її порції хліба виявилася дохла миша.

То було тихе, невгамовне, дріб’язкове цькування – жодних відкритих конфліктів, нічого, за що можна було б зачепитися – то була чисто жіноча кампанія.

Та якось, одного дня, Іса викликала до себе Сатіпі, Кайт і Ренісенб. Генет уже була в неї, потирала руки й хитала головою в глибині покою.

– Ага! – іронічно мовила стара. – А ось і вони, мої розумні онучки. І що ви коїте, розкажіть мені на милість. Чого це раптом сукні Нофрет псуються, і відколи це її їжа стала неїстівною?

Сатіпі й Кайт посміхнулися. То були єхидні посмішки. Сатіпі запитала:

– А що, Нофрет скаржиться?

– Ні, – заперечила Іса. Вона зсунула перуку, яку носила навіть удома, трохи набік. – Ні, Нофрет не скаржиться. І це мене непокоїть.

– А мене – ні, – заявила Сатіпі, змахнувши своєю гарною голівкою.

– Бо ти дурна, – відрізала Іса. – Нофрет удвічі розумніша за вас трьох разом.

– Це ми ще побачимо, – кинула Сатіпі. Здавалося, вона в хорошому настрої та задоволена собою.

– То що ви витворяєте, га? – запитала Іса, і обличчя Сатіпі напружилося.

– Ти літня жінка, Ісо. Не хочу бути нечемною, але те, що відбувається, не зачіпає тебе так, як нас. У нас чоловіки й діти. Ми вирішили взяти все у свої руки, і ми знайдемо спосіб розібратися з жінкою, яка нам не подобається і яку ми не приймаємо.

– Гучні слова, – сказала Імхотепова мати. – Гучні! – вона посміялася. – Але рабині на млині теж уміють язиком плескати.

– Оце правда, мудрі слова, – підтакнула Генет звіддалік.

Іса повернулася до неї.

– Ну ж бо, Генет, поділися, що про це думає Нофрет? Ти мусиш знати, ти завжди поряд із нею.

– Це Імхотеп наказав мені бути поряд. Мені це, звісно, неприємно, але я мушу виконувати накази господаря. Сподіваюся, ви не думаєте…

Іса обірвала скімлення:

– Ми все про тебе знаємо, Генет. Завжди віддана, рідко отримуєш удячність. Що на все це каже Нофрет? Ось я про що питаю тебе.

Служниця похитала головою.

– Вона нічого не каже, лише посміхається.

– Авжеж, – Іса взяла фінік з тарелі під ліктем, уважно роздивилася його й поклала до рота. Потім, навдивовижу недоброзичливо й ущипливо, вона додала:

– Дурепи ви всі, от ви хто. Сила на боці Нофрет, а не на вашому. Всі ви граєте їй на руку. Клянуся, її навіть тішить те, що ви робите.

Сатіпі різко відказала:

– Маячня. Нофрет одна, а нас багато. Яка ж у неї сила?

Імхотепова мати похмуро відповіла:

– Сила молодої вродливої жінки, яка вийшла заміж за літнього чоловіка. Я знаю, про що говорю. – Швидко повернувшись до Генет, вона додала: – І Генет знає, про що я говорю.

Генет здригнулася. Вона зітхнула й почала заламувати руки.

– Природно, господар весь час думає про неї, так, природно.

– Сходи на кухню, – сказала Іса. – Принеси мені фініків, сирійського вина – так, і меду теж.

Коли служниця вийшла, стара промовила:

– Мій нюх підказує, ви затіяли щось лихе. І підбурюєш усіх ти, Сатіпі. Якщо ти така розумна, дивися не програй Нофрет.

Вона відхилилася на спинку сидіння і заплющила очі.

– Я вас попередила, тепер ідіть.

– Нофрет тримає нас у кулаці, ну аякже, – сказала, хитнувши головою, Сатіпі дорогою до ставка. – Іса така стара, що думки в неї надто дивні. Сила на нашому боці! Ми не робимо нічого такого, на що вона б могла поскаржитися, але я гадаю… я гадаю, скоро вона пошкодує, що приїхала сюди.

– Ти жорстока, жорстока, – вигукнула Ренісенб.

Сатіпі здивовано глянула на неї.

– Не вдавай, що любиш Нофрет, Ренісенб!

– Я і не вдаю, але в тобі стільки помсти.

– Я думаю про своїх дітей та про Яхмоса. Я не з тих покірних жінок, які терплять образи, і в мене є свої цілі. Я залюбки скрутила б шию цій дівці. На жаль, це не так просто. Не можна сердити Імхотепа. Але я вірю, що ми врешті-решт щось придумаємо.

* * *

Неначе списом штрикнули рибу – так раптово надійшов лист від Імхотепа. Ошелешені й мовчазні, Яхмос, Собек та Іпі дивилися на Горі, поки той читав із папірусного сувою:

Хіба ж я не попереджав Яхмоса, що він відповідатиме, якщо наложницю мою хтось образить? Довіку ми залишимося ворогами: я супроти вас, а ви супроти мене. Ви не виявили поваги до наложниці моєї, Нофрет, тож я більше не житиму з вами в одному домі! Більше ти, Яхмосе, не плоть від плоті моєї. Собек та Іпі теж не моя кров віднині. Усі ви завдали шкоди наложниці моїй. Камені та Генет засвідчили це. Я вижену вас зі свого дому — усіх вас! Я утримував вас, але більше не буду!

Горі на мить замовк, а потім вів далі:

Жрець Ка, Імхотеп, звертається до Горі. До того, хто лишався вірним мені, — як тобі ведеться, чи здоровий ти, чи щасливий? Перекажи вітання моїй матері, Ісі, моїй доньці, Ренісенб, а також Генет. Дбай ретельно про справи мої, аж поки я не повернуся, і підготуй документ, який засвідчуватиме, що наложниця моя, Нофрет, розділить зі мною майно моє як дружина моя. Ані Яхмос, ані Собек більше не матимуть до мене жодного стосунку, і я не допомагатиму їм, я вижену їх за те, що вони образили наложницю мою. Щодо Іпі, то його попередь, і якщо він дозволить собі завдати Нофрет бодай найменшої шкоди, йому теж доведеться піти.

На мить усім відняло дар мови, а потім Собек знавісніло зірвався з місця.

– Як це сталося? Що батькові наговорили? Хто йому набрехав? І ми це терпітимемо? Батько не може позбавити нас спадку, щоб віддати все майно наложниці.

Горі м’яко відказав:

– Це викличе несхвальну реакцію і вважатиметься неправильним, але закон йому цього не забороняє. Він може робити зі своїм майном усе, що заманеться.

– Вона його причарувала, ця чорна отруйна гадюка, наклала на нього закляття.

Яхмос пробурмотів, геть приголомшений:

– Не можу повірити, цього не може бути.

– Мій батько збожеволів! Збожеволів! – кричав Іпі. – В своїх наказах щодо цієї жінки він пішов навіть проти мене.

Горі серйозно промовив:

– Імхотеп невдовзі повернеться – так він написав. Можливо, на той час він уже заспокоїться. Можливо, він написав це спересердя й передумає.

Пролунав короткий неприємний смішок. То сміялася Сатіпі. Вона стояла в дверях на жіночу половину й дивилася на них.

– То отак ми чинитимемо, о найпрекрасніший Горі? Чекатимемо, що буде?

Яхмос запитально протягнув:

– А що іще ми можемо вдіяти?

– Що іще? – Сатіпі підвищила голос. Вона вигукнула: – Та що тече у ваших жилах? Молоко? Мій Яхмос не чоловік, це я знаю давно! Але ти, Собеку, хіба ти не маєш ліків від цієї халепи? Ніж їй у серце – гірше нам від того не буде.

– Сатіпі! – скрикнув Яхмос. – Батько ніколи нам не пробачить!

– Це ти так кажеш. А я кажу тобі: є різниця між мертвою наложницею та живою! Вона помре, і він знову відкриє душу синам та онукам. І до того ж він не дізнається, як вона померла. Можемо сказати, що її вкусив скорпіон! Ми ж тут усі заодно, чи не так?

Яхмос повільно відказав:

– Батько дізнається, як вона померла. Генет йому розповість.

Його дружина істерично розсміялася.

– Який обережний Яхмос. Милий поміркований Яхмос! Це ти маєш глядіти дітей і виконувати жіночу роботу в задній частині будинку. Поможи мені, Сехмет! Я вийшла за чоловіка, а він не чоловік. А ти, Собеку, з усіма твоїми хвастощами, де твоя сміливість, де твоя рішучість? Клянуся Ра, в мене більше мужності, ніж у вас усіх!

Вона розвернулася й пішла.

Кайт, яка стояла за нею, ступила крок уперед.

Промовила глибоким голосом, в якому чулося тремтіння:

– Правду Сатіпі каже! Вона чоловік, а ви – ні. Яхмосе, Собеку, Іпі – невже ви всі сидітимете і нічого не робитимете? А як же наші діти, Собеку? Покинуті напризволяще, на поталу голоду! Гаразд, якщо ти нічого не зробиш, тоді зроблю я! Ви всі не чоловіки!

Коли вона розвернулася й пішла, Собек зірвався на ноги.

– Клянуся Великою еннеадою[6], Кайт має рацію! Тут мають утрутитися чоловіки, а ми просто сидимо й хитаємо головами.

Він покрокував до дверей. Горі гукнув його:

– Собеку, Собеку, що ти збираєшся робити?

Той, сильний і розлючений, прокричав з дверного отвору:

– Ясно одне, я щось зроблю! І роблячи це, я насолоджуватимусь!

Розділ дев’ятий. Зима: місяць другий, день десятий

Ренісенб вийшла на ґанок і трохи постояла там, прикриваючи долонею очі від сліпучого світла.

Вона була ніби хвора і сповнена безіменного страху. Вона казала собі, знов і знов механічно повторюючи слова:

– Я мушу попередити Нофрет… Я мушу попередити її…

За спиною, в будинку, вона чула чоловічі голоси: голоси Яхмоса та Горі, що зливалися в один, а ще пронизливі та дзвінкі хлопчачі інтонації Іпі.

– Сатіпі та Кайт мають рацію. Немає в цій родині чоловіків! Але я – чоловік! Так, я чоловік, у серці, якщо не за віком. Нофрет кпинила з мене, сміялася з мене, ставилася до мене, як до дитини. Я покажу їй, що я не дитина. Я не боюся батькового гніву. Я добре знаю свого батька. Він просто зачарований – ця дівка його приворожила! Якщо її знищити, у його серці знову з’явиться любов до мене. Це мене він любить найбільше з усіх синів. Усі ви ставитеся до мене, як до дитини. Але ви ще побачите, так, побачите!

Вибігши з будинку, він наштовхнувся на Ренісенб і ледве не збив її з ніг.

Вона вхопилася за його рукав:

– Іпі, Іпі, ти куди?

– Знайти Нофрет. Подивимося, хто сміятиметься цього разу.

– Зачекай хвилинку. Заспокойся. Нам не можна зараз бути необачними.

– Необачними? – хлопець презирливо розсміявся. – Ти точно як Яхмос. Обачність! Поміркованість. Не квапитися ні з чим! Яхмос просто як баба стара. А Собек тільки й уміє, що патякати і вихвалятися. Відпусти, Ренісенб.

Він висмикнув свій лляний рукав з її руки.

– Нофрет. Де ж ця Нофрет?

Генет, яка щойно метушливо вийшла з будинку, пробурмотіла:

– Недобре це, ой недобре. Що з усіма нами буде? Що скаже моя господарка?

– Де Нофрет, Генет?

Ренісенб вигукнула:

– Не кажи йому!

Але служниця вже відповідала:

– Вона вийшла через задній хід. До полів льону.

Іпі забіг назад у будинок, а Ренісенб докірливо промовила:

– Даремно ти сказала йому, Генет.

– Ти не довіряєш бідолашній Генет. Ти ніколи мені не довіряла. – Жалібна нотка в її голосі стала виразнішою. – Але бідна Генет знає, що робить. Хлопцеві треба охолонути. Він не знайде Нофрет біля полів. – Служниця посміхнулася. – Нофрет отам, в альтанці, з Камені.

Вона кивнула на альтанку по інший бік подвір’я. А тоді повторила, роблячи наголос на кожному слові:

– Вона з Камені…

Та Ренісенб уже пішла геть.

Від ставка їй назустріч прибігла Теті, тягнучи за собою дерев’яного лева, і мати зловила її в обійми. Притискаючи до себе своє дитя, Ренісенб добре розуміла, які почуття керують Сатіпі та Кайт. Ці жінки боролися за своїх дітей.

Теті вередливо скрикнула.

– Не так міцно, мамо, мені боляче!

Дівчина відпустила дитину. Вона повільно перетнула подвір’я. В дальній частині альтанки поряд стояли Камені та Нофрет. Коли Ренісенб підійшла до них, вони розвернулися.

Ренісенб говорила швидко, не переводячи дихання.

– Нофрет, я прийшла попередити тебе. Будь обережна. Пильнуй за собою.

Презирливе здивування відбилося на обличчі батькової наложниці.

– То шакали завили?

– Вони страшенно розізлилися – хочуть нашкодити тобі.

Нофрет похитала головою.

– Ніхто не може мені нашкодити, – самовпевнено відказала вона. – А якщо нашкодять, про це дізнається твій батько і помститься за мене. Вони це зрозуміють, якщо замисляться бодай на мить. – Нофрет розсміялася. – Якими дурнями вони були – зі своїми дрібними грубощами і докучаннями! Весь цей час вони грали за моїми правилами.

Ренісенб повільно відказала:

– То це ти все спланувала? А я ж тебе жаліла, вважала, що це ми недобрі до тебе! Що ж, більше мені тебе не шкода… Гадаю, Нофрет, ти божевільна. Коли в судну годину тобі доведеться відповідати за сорок два гріхи, ти не зможеш сказати: «Я не коїла лихого». Як і не зможеш сказати: «Я не жадала збагачення». І коли твоє серце порівнюватимуть з пером істини, воно переважить[7].

Нофрет похмуро відказала:

– Щось ти раптом стала надто побожна. Однак тобі я не завдала жодної шкоди, Ренісенб. Я не сказала про тебе нічого поганого. Запитай Камені, якщо не віриш.

Наложниця перетнула подвір’я і піднялася сходами на ґанок. Назустріч їй вийшла Генет, і жінки зникли в будинку.

Ренісенб повільно повернулася до писаря.

– То це ти, Камені, допоміг їй?

Той схвильовано відповів:

– Ти сердишся на мене, Ренісенб? Але що я міг зробити? Перед від’їздом Імхотеп суворо наказав мені писати йому щораз, як накаже Нофрет. Скажи, що не звинувачуєш мене, Ренісенб. Ну що я мав робити?

– Я не можу тебе винуватити, – повільно сказала дівчина. – Певно, ти змушений був виконувати наказ мого батька.

– Мені це було не до душі, і – правду кажу, Ренісенб, – про тебе там не було жодного лихого слова.

– Ніби мені не байдуже!

– Мені не байдуже! Хай би що там Нофрет наказувала мені, та я не написав би жодного слова, яке могло б завдати шкоди тобі, Ренісенб, повір, будь ласка.

Вона задумливо похитала головою. Думка, яку намагався донести Камені, здавалася їй не надто важливою. Ренісемб відчувала образу та злість, ніби цей чоловік дійсно по-своєму зрадив її. Та зрештою, він був лише сторонньою людиною. Хай він і родич, та все ж лишався чужинцем, якого батько привіз здалеку. Він був молодим писарем, господар дав йому наказ, і він покірно виконував його.

– Я написав лише правду, – не вгавав Камені. – Брехні там не було, клянуся тобі.

– Ні, – сказала Ренісенб. – Нофрет не брехала б. Вона для цього надто розумна.

Виявляється, бабуся Іса все-таки мала рацію. Цькування, яке влаштували Нофрет Сатіпі та Кайт, були вигідні наложниці. Не дивно, що вона лише ходила й посміхалася своєю котячою посмішкою.

Камені погодився:

– Так, вона лихе створіння.

Ренісенб озирнулася й зацікавлено поглянула на нього.

– Ти знав її до того, як вона сюди приїхала, чи не так? Ти знав її в Мемфісі?

Писар почервонів і, здавалося, зніяковів.

– Я не дуже добре її знав… Лише чув про неї. Гордовита дівчина, подейкували, амбіційна і жорстка. А ще нічого не вибачає.

Раптом Ренісенб роздратовано підвела голову.

– Ні, не вірю, – мовила вона. – Батько не зробить того, що обіцяв. Так, він сердиться, але не може ж він учинити так несправедливо. Він вибачить нас, коли повернеться.

– Коли він повернеться, – заперечив Камені, – Нофрет подбає про те, щоб він не передумав. Ти не знаєш Нофрет, Ренісенб. Вона дуже розумна й уперта, а ще – не забувай про це – дуже вродлива.

– Так, – визнала Ренісенб, – вона вродлива.

Дівчина підвелася. Чомусь їй стало боляче від думки про вроду Нофрет…

* * *

Ренісенб провела пообіддя, бавлячи дітей. В дитячих розвагах неясний біль у її серці слабшав. Лише перед заходом сонця, коли дівчина випросталася, щоб розправити своє темне волосся та складки на зім’ятій перекрученій сукні, вона замислилася про те, чому ні Кайт, ні Сатіпі не прийшли побути з дітьми, як завжди.

Камені давно зник із подвір’я. Ренісенб повільно йшла будинком. У вітальні нікого не було, тож вона пішла далі, на жіночу половину. Іса кивала в кутку свого покою, заохочуючи маленьку рабиню, яка ставила позначки на лляних відрізах. На кухні пекли партію трикутного хліба. Більше нікого не було видно.

Незвична порожнеча тисла на психіку Ренісенб. Куди всі поділися?

Горі, певно, пішов до гробниці. Яхмос міг бути з ним або ж у полі. Собек та Іпі, мабуть, пішли до худоби чи до комори. Але де Сатіпі та Кайт, і де Нофрет?

У порожньому покої наложниці лишився тільки сильний запах її масел. Ренісенб стояла в дверному отворі, витріщаючись на маленький дерев’яний підголівник, на скриньку для прикрас, на стос браслетів та каблучку з блакитним полив’яним скарабеєм. Парфуми, мазі, одяг, постіль, сандалі – усі речі говорили про свою господарку, про Нофрет, яка жила серед них і яка була тут чужою, нелюбою. «Куди ж могла подітися Нофрет?» – розмірковувала Ренісенб.

Вона повільно рушила до заднього входу й зустріла Генет.

– А де всі, Генет? У будинку нікого немає, окрім бабусі.

– А мені звідки знати, Ренісенб? Я працювала – допомагала з плетінням, пильнувала за тисячею й однією річчю. У мене немає часу не прогулянки.

«Отже, – подумала дівчина, – хтось пішов на прогулянку». Можливо, Сатіпі пішла з Яхмосом до гробниці, щоб і далі його діймати. Але де в такому разі Кайт? Так надовго полишити дітей – це на неї не схоже.

І знову нав’язлива думка пролунала в свідомості Ренісенб.

«Де Нофрет?»

Ніби прочитавши її думки, Генет промовила:

– Нофрет пішла до гробниці, уже давно. О, вони з Горі добре пасують одне одному. – Служниця недобре розсміялася. – Горі теж розумний. – Вона підійшла ближче до Ренісенб. – Якби ж ти знала, Ренісенб, як усе це мене засмучувало. Вона прийшла до мене того дня, ну ти знаєш, зі слідами пальців Кайт на щоці й цівкою крові. І вона змусила Камені записати, а мене підтвердити її слова. Звісно, я не могла сказати, що нічого не бачила! О, яка вона розумна. А я, весь час думаючи про твою любу матір…

Відштовхнувши Генет, Ренісенб вийшла на вулицю, в золоте сяйво вечірнього сонця. Глибокі тіні залягли на скелях – увесь світ здавався фантастичним у західну пору.

Ренісенб пришвидшила кроки, йдучи до гірської стежки. Вона піде до гробниці, знайде Горі. Так, знайде Горі. Так вона робила в дитинстві, коли ламалися її іграшки, чи коли вона боялася або чогось не розуміла. Горі й сам був неначе скеля – стійкий, непорушний, незмінний.

Знічена, Ренісенб подумала: «Все буде гаразд, коли я знайду Горі…»

Вона пришвидшила крок – тепер вона майже бігла.

Раптом помітила Сатіпі, яка йшла їй назустріч. Та, мабуть, теж була біля гробниці.

Як дивно вона йде, хитається з боку в бік, затинається, немов не бачить, куди ступає…

Коли Сатіпі побачила Ренісенб, то різко зупинилася, приклавши руку до серця. Ренісенб, підійшовши ближче, не впізнала її обличчя:

– Що сталося, Сатіпі, тобі погано?

Замість відповіді та щось прохрипіла, її очі бігали сюди-туди.

– Ні, ні, не погано.

– А скидається на те, що погано. Здається, ти налякана. Що сталося?

– Та що могло статися? Нічого, звісно.

– Де ти була?

– Ходила до гробниці знайти Яхмоса. Його там не було. Там нікого не було.

Ренісенб досі витріщалася на невістку. То була якась інша Сатіпі – Сатіпі, з якої вийшов весь дух, яка втратила всю рішучість.

– Пішли, Ренісенб, повернімося до будинку.

Вона поклала долоню, що трохи тремтіла, на руку Ренісенб, ніби підганяючи ту назад додому, та Ренісенб від цього дотику раптом захопила хвиля обурення.

– Ні, я йду до гробниці.

– Кажу тобі, там нікого немає.

– Я хочу подивитися на ріку. Посидіти там.

– Сонце сідає – уже надто пізно.

Пальці Сатіпі обхопили руку Ренісенб, наче пазурі.

Дівчина спробувала вирватися.

– Відпусти, Сатіпі.

– Ні, пішли додому. Зараз ми разом підемо додому.

Та Ренісенб уже вирвалася, відштовхнула Сатіпі й побігла до скелі.

«Щось сталося, – підказував їй внутрішній голос, – щось сталося…»

Вона перейшла на біг.

А тоді вона побачила – темний згорток лежав у тіні під скелею… Ренісенб поквапилася підійти ближче.

Те, що вона побачила, не здивувало її. Ніби вона очікувала такої розв’язки… То була Нофрет – та лежала горілиць, тіло побите, кінцівки – покручений зиґзаґ. Очі – розплющені й невидющі… Ренісенб нахилилася й торкнулася холодної щоки, потім знову випрямилася, дивлячись на Нофрет. Дівчина не почула, як ззаду підійшла Сатіпі.

– Мабуть, вона впала, – сказала Сатіпі. – Вона впала. Вона йшла стежкою і впала…

«Так, – подумала Ренісенб, – так і було. Нофрет упала згори, і поки летіла, билася об вапнякові брили».

– Може, вона побачила змію, – продовжувала Сатіпі, – і смикнулася. Часом змії виповзають погрітися на цю стежку.

Змії. Так, змії. Собек та змія. Змія з поламаним хребтом, мертва змія в сонячних променях. Блиск в очах Собека.

Ренісенб подумала: «Собек… Нофрет…»

Звук голосу Горі приніс раптове полегшення.

– Що сталося?

Видихнувши, вона озирнулася. До них підійшли Горі та Яхмос. Сатіпі жваво пояснила, що Нофрет, мабуть, упала зі стежки.

Яхмос сказав:

– Мабуть, вона пішла нас шукати, та ми з Горі ходили глянути на зрошувальні канали. Нас не було принаймні годину. Оце тепер тільки повертаємося.

Ренісенб, сама дивуючись інакшому звучанню власного голосу, запитала:

– Де Собек?

Вона не побачила, а радше відчула, як пересмикнувся Горі від цього запитання. Яхмоса воно лише трішки спантеличило, і він відповів:

– Собек? Я весь день його не бачив. Відтоді, як він розлютився й пішов із головної зали.

Але Горі дивився на Ренісенб. Вона зустрілася з ним очима. Чоловік перевів задумливий погляд на тіло Нофрет, і Ренісенб точно знала, про що він зараз думає.

Він запитально пробурмотів:

– Собек?

– О ні, – Ренісенб почула власний голос ніби збоку. – О ні. О ні…

Сатіпі настирливо повторила:

– Вона впала зі стежки. Над цим місцем вона дуже вузька та небезпечна…

Собек любить убивати. «Я щось зроблю, і я насолоджуватимусь»… Собек, який убиває змію… Собек, який зустрічає Нофрет на вузькій стежці…

Вона почула своє приголомшене бурмотіння:

– Ми не знаємо, ми не знаємо.

А потім, ніби забираючи її тягар, Горі серйозно промовив, надаючи вагу й цінність умовлянням Сатіпі.

– Мабуть, вона впала зі стежки…

Він зустрівся поглядом з Ренісенб. Та подумала: «Ми з ним знаємо… Ми завжди знатимемо…»

Але вголос тремтливо сказала:

– Вона впала зі стежки…

І, ніби остання луна, Яхмос м’яко повторив:

– Мабуть, вона впала зі стежки.

Розділ десятий. Зима: місяць четвертий, день шостий

Імхотеп сидів навпроти матері.

– Всі вони говорять те саме, – обурено мовив він.

– Принаймні так зручніше, – відказала Іса.

– Зручніше? Зручніше? Що це ти таке кажеш!

– Я знаю, що кажу, сину.

– Але мені доведеться вирішувати, чи говорять вони правду.

– Ти не схожий на богиню Маат. І не вмієш зважувати серця, як Анубіс.

– Та чи був це нещасний випадок? – Імхотеп замислено похитав головою. – Слід пам’ятати, що лист із розпорядженнями щодо моєї невдячної родини міг викликати багато нестримних почуттів.

– Ти маєш рацію, – погодилася мати. – Ти дійсно збурив хвилю почуттів. Вони всі так галасували у головній залі, що мені аж сюди було чутно їхні слова. До речі, ти дійсно збирався все це виконати?

Імхотеп знічено посовався, пробурмотівши:

– Я написав це, коли був розлючений, і справедливо розлючений. Я мав жорстко їх провчити.

– Іншими словами, – підсумувала Іса, – то була просто погроза. Чи не так?

– Мамо, люба, ну хіба це зараз важить?

– Ясно. Ти і сам не знав, що мав на увазі. Як завжди, затуманений зір.

Імхотеп заледве стримував роздратування.

– Я просто хочу сказати, що це зараз не має значення. Зараз ми говоримо про смерть Нофрет. Якби мені довелося зіткнутися з тим, що хтось у нашій родині може бути таким безвідповідальним, таким нестриманим у своїй люті, щоб бездумно нашкодити дівчині, я… я не знаю, що я зробив би!

– Тож це добре, – промовила мати, – що всі вони говорять те саме. Жодного натяку на те, що все могло статися інакше, чи не так?

– Так.

– То чому не вважати питання вичерпаним? Краще б ти взяв дівчину з собою на Північ. Я ще тоді казала тобі.

– Виходить, ти вважаєш…

Іса з притиском відказала:

– Я вірю тому, що мені кажуть, якщо тільки це не суперечить тому, що я бачу на власні очі (що нині майже нічого) або чую на власні вуха. Гадаю, ти вже говорив із Генет? Що вона про це каже?

– Вона дуже схвильована, дуже. Щодо мене.

Іса звела брови.

– Треба ж. Ти мене здивував.

– В Генет, – тепло сказав Імхотеп, – велике серце.

– Мабуть. І ще язик, довший ніж треба. Якщо вона більше нічого не каже, крім того, що хвилюється за тебе, думаю, інцидент можна вважати вичерпаним. Є багато інших справ, які потребують твоєї уваги.

– Так, дійсно, – Імхотеп підвівся, набувши звичної метушливості. – Яхмос чекає на мене у головній залі – нам треба обговорити купу справ, які потребують моєї негайної уваги. Я мушу схвалити багато рішень. Як ти кажеш, особисте горе не має заважати виконувати головні обов’язки.

Він квапливо пішов.

На мить на обличчі Іси з’явилася саркастична посмішка, а потім воно знову стало серйозним. Вона зітхнула й похитала головою.

* * *

Яхмос чекав на батька разом із Камені. Горі, як пояснив син, наглядав за бальзамувальниками й ритуальними помічниками, які завершували останні приготування до похорону.

Після отримання звістки про смерть Нофрет, Імхотеп іще кілька тижнів діставався додому, і тепер приготування майже завершилися. Тіло довго тримали в солоній воді, а тепер йому повернули подобу нормального вигляду, натерли оліями й солями, ретельно обгорнули смужками тканини й поклали в саркофаг. Яхмос пояснив, що він обрав невеличку усипальницю біля скельної гробниці, в якій у майбутньому мали поховати й самого Імхотепа. Він детально перелічив усі свої розпорядження, й Імхотеп їх схвалив.

– Ти все добре зробив, Яхмосе, – доброзичливо мовив він. – Здається, ти поводився надзвичайно розсудливо і не втрачав здорового глузду.

Від неочікуваної хвали син почервонів.

– Їпі та Монту, звісно, дорогі бальзамувальники, – далі вів Імхотеп. – Ці канопи, як на мене, не вартують своїх грошей. У такій надмірності немає потреби. Їхні ціни на деякі послуги здаються мені зависокими. Це найгірші бальзамувальники з тих, що працювали на родину Правителя. Вважають, що можуть вимагати отаких грошей. Було б дешевше запросити когось не такого відомого.

– Поки тебе не було, – пояснив Яхмос, – мені довелося самому ухвалити рішення, і мені хотілося, щоб наложницю, яка стільки для тебе важила, поховали як належить.

Імхотеп кивнув і поплескав сина по плечі.

– А оце помилка, хоч і зроблена з найкращих міркувань. Я знаю, ти дуже розважливий у тому, що стосується грошей. Я ціную, що цього разу всі небажані витрати були викликані бажанням догодити мені. А втім, я не зроблений з грошей, а наложниця це… кгм… просто наложниця. Гадаю, ми скасуємо найдорожчі амулети і – дай глянути – є ще кілька способів скоротити витрати… Просто перелічи послуги й ціни, Камені.

Писар зашурхотів папірусом. Яхмос зітхнув з полегшенням.

* * *

Кайт, яка повільно йшла з будинку до ставка, зупинилася там, де матері бавили дітей.

– Ти мала рацію, Сатіпі. Мертва наложниця – не те саме, що жива.

Сатіпі звела на неї очі, туманні, невидющі. Ренісенб швидко запитала замість неї:

– Що ти маєш на увазі, Кайт?

– Для живої наложниці нічого було не шкода – ні одягу, ні прикрас, навіть спадку Імхотепової родини! Але тепер він намагається зекономити на похованні Нофрет! Зрештою, дійсно, який сенс витрачати гроші на мертву наложницю? Так, Сатіпі, ти мала рацію.

Сатіпі пробурмотіла:

– Що я казала? Я забула.

– Так дійсно краще, – підтвердила Кайт. – Я й сама вже забула, що ти так казала. Та й Ренісенб теж.

Ренісенб мовчки дивилася на Кайт. Було щось таке в її голосі, якась прихована загроза, яка неприємно вразила дівчину. Вона звикла вважати Кайт жінкою невеликого розуму – м’якою, покірною, такою, чиєю думкою можна знехтувати. Її вразило, як Сатіпі та Кайт тепер майже помінялися місцями. Сатіпі – колись владна й агресивна, тепер принишкла, ставши майже боязкою. Зате м’яка Кайт узяла гору над Сатіпі.

«Але ж люди не змінюються, – подумала Ренісенб, – чи таки змінюються?» Вона почувалася спантеличеною. Чи справді Кайт і Сатіпі так змінилися упродовж останніх тижнів, чи просто зміна в одній із них спричинила зміну і в іншій? Чи справді Кайт стала агресивною? Чи це просто так здавалося через раптовий занепад духу Сатіпі?

А невістка точно поводилася інакше. З її голосу зникли в’їдливі нотки. Вона кралася подвір’ям нервово, зіщулившись, що було так не схоже на її звичну ходу. Ренісенб вважала, що зміни в Сатіпі спричинило потрясіння від смерті Нофрет, але воно не могло тривати так довго. «Сатіпі було би властивіше, – не могла втриматися від думки дівчина, – відкрито, не приховуючи задоволення, радіти раптовій і дочасній смерті наложниці». Але тепер жінка нервово смикалася при кожній згадці про Нофрет. Навіть Яхмоса вона більше не виховувала й не діймала, і той, зрештою, почав поводитися рішучіше. В будь-якому разі зміни в Сатіпі пішли всім на користь, принаймні так вважала Ренісенб. А втім, щось у невістці тривожило її…

Раптом, здригнувшись, дівчина помітила, що Кайт, насупившись, дивиться на неї. Кайт, як здогадалася вона, чекала, що Ренісенб підтвердить її слова.

– Ренісенб також, – повторила Кайт, – забула.

Раптом Ренісенб відчула сильну огиду до них обох. Ані Кайт, ані Сатіпі не можуть диктувати їй, що вона пам’ятає, а що – ні. Вона спокійно дивилася Собековій дружині у вічі, не приховуючи ворожості.

– Жінки цього дому, – оголосила Кайт, – мають триматися разом.

Ренісенб знайшла, що відповісти.

– Чому це? – запитала вона чітко й виклично.

– Бо в нас спільні інтереси.

Ренісенб розлючено похитала головою. Вона спантеличено подумала: «Я жінка, але я і людина. Я Ренісенб».

Вголос вона промовила:

– Не все так просто.

– Хочеш накоїти лиха, Ренісенб?

– Ні. І якого лиха, до речі?

– Все, що було сказано того дня у головній залі, має бути забуте.

Ренісенб розсміялася.

– Дурна ти, Кайт. Слуги, раби, моя бабуся – всі це чули! Нащо вдавати, що того, що було – не було?

– Ми розсердилися, – глухо видобула Сатіпі. – Ми не мали цього на увазі.

Вона додала з хворобливою роздратованістю:

– Годі про це, Кайт. Якщо Ренісенб хоче накоїти лиха, то й нехай.

– Нічого я не хочу, – обурено відказала вона. – Але вдавати – безґлуздо.

– Ні, – заявила Кайт, – це мудро. Подумай про Теті.

– З Теті все гаразд.

– Все гаразд тепер, коли Нофрет померла, – посміхнулася Кайт.

То була безхмарна, тиха, задоволена посмішка, і Ренісенб знову відчула відразу.

А втім, Собекова дружина сказала правду. Тепер, коли Нофрет померла, усе дійсно було гаразд.

Сатіпі, Кайт, вона сама, діти… Всі були в безпеці, все було мирно – жодних страхів майбутнього. Завойовниця, підбурювачка, лиховісна чужинка – пішла назавжди.

Тоді чому думки про Нофрет викликали в Ренісенб такий шквал почуттів? Чому їй хотілося захистити мертву дівчину, яка їй не подобалася? Нофрет була лихою, а тепер Нофрет немає – хіба не варто на цьому зупинитися. Звідки цей раптовий напад жалості – чогось більшого за жалість – чогось такого, що майже можна назвати розумінням?

Ренісенб замислено похитала головою. Вона лишилася сидіти біля води, намагаючись розібратися з хаосом у голові, коли всі вже зайшли в будинок,

Сонце вже сідало, коли Горі, йдучи подвір’ям, помітив її і сів поряд.

– Уже пізно, Ренісенб, сонце сідає. Іди всередину.

Його серйозний тихий голос, як завжди, заспокоїв її. Вона повернулася до нього й запитала:

– А ти вважаєш, що жінки в домі мають бути заодно?

– Хто тобі це сказав, Ренісенб?

– Кайт. Вони із Сатіпі…

Вона замовкла.

– А ти, як ти сама думаєш?

– Думаю? Я розучилася думати, Горі. В моїй голові все перемішалося. Я заплуталась навіть у людях. Усі не такі, як раніше. Мені завжди здавалося, що Сатіпі сильна, рішуча, владна. Але тепер вона слабка, хитлива, навіть боязка. То яка з цих Сатіпі справжня? За день люди аж так не змінюються.

– За день – ні.

– А Кайт – вона завжди була м’яка й покірна і дозволяла іншим цькувати її. Тепер вона взяла гору над нами всіма. Здається, навіть Собек її боїться. Та і Яхмос поводиться інакше. Він віддає накази й очікує, що їх виконуватимуть!

– І все це спантеличує тебе, Ренісенб?

– Так. Бо я не розумію. Часом я думаю, що навіть Генет може виявитися не тією, ким здається!

Ренісенб розсміялася так, ніби сказала щось абсурдне, але Горі до неї не приєднався. Він лишався серйозним і задумливим.

– Ти ніколи всерйоз не замислювалася про природу людей, Ренісенб, чи не так? Бо якби ти замислилася, то зрозуміла б… – Він помовчав, а потім вів далі: – Тобі ж відомо, що в гробниці завжди є несправжні двері?

Дівчина уважно глянула на нього.

– Так, звісно.

– У людей теж є такі несправжні двері. Вони створюють їх для того, щоб вводити інших в оману. Якщо вони знають про якусь свою слабкість чи недолік, вони закривають їх фальшивими дверима самовпевненості чи хизування, чи надмірної сили і, зрештою, самі починають у них вірити. Вони думають – і всі навколо думають, що такі вони і є. Але за дверима, Ренісенб, гола скеля… Тож коли реальність торкається цих людей пір’їнкою істини, істина вступає в свої права. М’якість і покірність допомогли Кайт отримати все, чого вона бажала, – чоловіка й дітей. Обмеженість полегшувала їй життя. Та коли реальність почала загрожувати їй небезпекою, оголилася її істинна природа. Вона не змінилася, Ренісенб, – сила й безжалісність завжди були в ній.

Ренісенб дитинно промовила:

– Але мені це не подобається, Горі. Мені страшно від цього. Усі геть не такі, як мені здавалося. А як же я? Я й досі така сама.

– Та невже? – всміхнувся він. – Тоді чому ти сидиш тут стільки годин, насупивши чоло та думку гадаючи? Хіба колишня Ренісенб – Ренісенб, яка відпливла разом із Хаєм, так робила?

– О, ні. В цьому не було потреби… – вона обірвала речення.

– Бачиш? Ти сама це сказала. Потреба – це дотик реальності! Ти більше не безтурботна дитина, якою була раніше, не дитина, яка сприймала все за щиру правду. І ти не просто одна з жінок цього дому. Ти – Ренісенб, яка хоче думати власною головою, яка намагається розібратися в людях…

Ренісенб повільно промовила:

– Я тут думала про Нофрет…

– Що ж ти думала?

– Я думала, чому я не можу її забути… Вона була погана й жорстока, намагалася заподіяти нам лиха, а тепер, коли вона померла, я не можу просто лишити це позаду.

– Не можеш?

– Ні. Я намагаюся, але… – Вона замовкла. Задумливо провела рукою по очах. – Інколи мені здається, що я зрозуміла Нофрет, Горі.

– Зрозуміла? Тобто?

– Не можу пояснити. Але це приходить до мене час від часу, так ніби вона тут, поряд. Я відчуваю – майже так, ніби я і є вона – що було в неї на душі. Вона була дуже нещасна, Горі. Я знаю це тепер, хоч тоді й не розуміла. Вона хотіла завдати нам болю тому, що була нещасна.

– Ти не можеш бути певна, Ренісенб.

– Звісно, не можу, але так я відчуваю. Розпач, гіркота, чорна ненависть – одного разу я бачила їх у її очах, але не розгадала. Мабуть, вона когось кохала, а потім щось пішло не так. Можливо, він помер… чи пішов, але від цього їй почало хотітися робити боляче, кривдити. О! Кажи що хочеш, але я знаю, що маю рацію! Вона стала наложницею старого чоловіка, мого батька, і приїхала сюди, а ми не полюбили її, тож вона вирішила зробити нас настільки ж нещасними, наскільки нещасною була сама. Отак воно й було!

Горі з цікавістю дивився на співрозмовницю.

– Ти так упевнено говориш, Ренісенб. А втім, ти не була близько знайома з Нофрет.

– Але я відчуваю, що це так, Горі. Я відчуваю її – Нофрет. Часом я знаю, що вона десь дуже близько.

– Розумію.

Запала тиша. Майже стемніло. Потім Горі тихо сказав:

– То ти не віриш, що Нофрет упала випадково? Гадаєш, її зіштовхнули?

Почувши свої думки з чужих вуст, Ренісенб відчула сильну відразу.

– Ні, ні, не кажи цього.

– Але, Ренісенб, я гадаю, якщо вже такі думки оселилися в твоїй голові, краще промовити їх уголос. То ти дійсно так вважаєш?

– Я… так!

Горі задумливо нахилив голову. Він вів далі:

– І ти вважаєш, це зробив Собек?

– А хто ще міг це зробити? Пригадай, як він убив змію. Пригадай, з якими словами він вийшов того дня – того дня, коли вона померла – з головної зали.

– Так, я пам’ятаю, що він сказав. Але ті, хто багато говорить, не завжди здатні на вчинки.

– А ти, ти не гадаєш, що її вбили?

– Гадаю, Ренісенб, гадаю… Та зрештою, це лише моя думка. Доказів у мене немає. Сумніваюся, що їх узагалі можливо знайти. Тому я й порадив Імхотепові зупинитися на тому, що це нещасний випадок. Навіть якщо хтось і штовхнув Нофрет, ми ніколи не дізнаємося, хто.

– Тобто ти не вважаєш, що це зробив Собек?

– Я так не вважаю. Але як я вже сказав, ми ніколи не дізнаємося напевне, тож краще про це не думати.

– Але якщо не Собек, то хто?

Горі похитав головою.

– Що як я висловлю думку, а вона виявиться хибною. Ні, краще мовчати…

– Але тоді ми ніколи не з’ясуємо правди.

– Можливо… – Горі вагався. – Можливо, це й на краще.

– Не знати?

– Не знати.

Ренісенб тремтіла.

– Але тоді… О, Горі, мені страшно!

Частина третя. Літо

Розділ одинадцятий. Літо: місяць перший, день одинадцятий

Завершилися останні обряди, прозвучали останні заклинання. Монту, верховний жрець Храму Хатор, ретельно підмів усипальницю віником із церуани, промовляючи замовляння, щоб усередині не лишилося й сліду злих духів.

Потім гробницю запечатали, а все, що лишилося від роботи бальзамувальників: горщики з натроном, сіль, тканину, що контактувала з тілом, – заховали в маленький грот поряд і теж запечатали.

Імхотеп розправив плечі, глибоко вдихнув і розслабив скорботне обличчя. Все було зроблено як слід. Нофрет поховали, як велів звичай, не шкодуючи грошей (хоча, на думку чоловіка, деякі витрати були надмірними).

Він обмінявся кількома репліками з жерцями, які, закінчивши службу, перетворилися на звичайних людей. Усі спускалися до будинку, де на них чекали поминальні частування. Імхотеп обговорював із Верховним жерцем останні зміни в політичній ситуації.

Фіви швидко перетворювалися на могутнє місто. Ймовірно, невдовзі Єгипет знов об’єднається під владою одного правителя, і тоді відновиться Золота доба будівельників пірамід.

Монту шанобливо та схвально відгукувався про фараона Небхепетра Ментухотепа. Відмінний воїн і благочестивий чоловік. Боягузлива зіпсована Північ навряд чи зможе протистояти йому. Об’єднаний Єгипет – ось що нам потрібно. Фівам це, безумовно, обіцятиме велике майбутнє…

Чоловіки прямували до будинку, обговорюючи прийдешні часи.

Ренісенб озирнулася на скелю та запечатану усипальницю.

– Що ж, от і все, – пробурмотіла вона. Її охопило відчуття полегкості. Вона чогось боялася, сама не розуміючи, чого. Того, що в останню хвилину з чиїхось вуст вирветься звинувачення? Але все пройшло надзвичайно гладко. Нофрет поховали як слід, за всіма вимогами релігії.

Все закінчилося.

Генет пробурмотіла собі під носа:

– Сподіваюся на це, о як же я сподіваюся, Ренісенб.

Та повернулася до служниці.

– Ти про що, Генет?

Генет намагалася не зустрічатися з нею очима.

– Сподіваюся, що це дійсно кінець, кажу. Часом те, що ми вважаємо кінцем, виявляється початком. А це нам зовсім не підходить.

Ренісенб сердито озвалася:

– Що ти маєш на увазі, Генет? На що ти натякаєш?

– Ні на що я не натякаю, Ренісенб. Нащо це мені? Нофрет поховали, усі задоволені. Тож усе саме так, як і має бути.

Дівчина вимогливо запитала:

– Батько питав у тебе, що ти думаєш про смерть Нофрет?

– Звісно, Ренісенб. Він чітко дав зрозуміти, що я мушу викласти йому всі свої міркування.

– І що ти йому сказала?

– Ну, звісно, я сказала йому, що то був нещасний випадок. А що ж іще? Я сказала: хіба можеш ти бодай на мить уявити, що хтось із твоєї родини міг би завдати шкоди цій дівчині? Вони б не посміли – так я сказала. Вони дуже поважають тебе. Так, вони могли обурюватися, але не більше. Повір мені, сказала я, не варто нікого підозрювати!

Генет кивнула головою й видала короткий смішок.

– І батько повірив тобі?

Служниця знову кивнула, дуже задоволено.

– Твій батько знає, що я віддана йому. І тому він завжди вірить слову старої Генет. Він цінує мене, на відміну від вас усіх. Але віддано служити вам – задоволення саме по собі. Тож я не очікую вдячності.

– Ти і Нофрет віддано служила, – зауважила Ренісенб.

– Уявлення не маю, звідки в тебе такі думки, Ренісенб. Я мушу виконувати накази, як і решта.

– Вона вважала, що ти була за неї.

Генет знову посміялася.

– Нофрет була не така розумна, як їй здавалося. Горда дівчина, дівчина, яка вважала, що Всесвіт належить їй. Ну, тепер їй доведеться відповідати в підземному світі, і гарне личко там не допоможе. В будь-якому разі ми її спекалися. Принаймні, – тихо додала вона, торкаючись одного зі своїх амулетів, – я на це сподіваюся.

* * *

– Ренісенб, я хочу поговорити з тобою про Сатіпі.

– Так, Яхмосе.

Ренісенб співчутливо дивилася в ласкаве схвильоване обличчя брата.

Той повільно і тужливо промовив:

– Із Сатіпі щось не так. Я не можу зрозуміти, що.

Сестра сумно похитала головою. Вона добирала слова, щоб утішити його.

– Я помітив, що вона змінилася, уже певний час тому, – вів далі Яхмос. – Вона здригається й тремтить від будь-якого нового звуку. Погано їсть. Вона не ходить, а крадеться, так ніби власної тіні боїться. Ти, певно, це помітила, Ренісенб?

– Так, ми всі помітили.

– Я питав у неї, чи вона, бува, не хвора. Я міг би послати по цілителя. Але вона каже, що все добре, що з нею все гаразд.

– Знаю.

– То ти теж у неї питала? І вона нічого тобі не сказала – взагалі нічого?

Він говорив із притиском. Ренісенб співчувала братовій тривозі, але не знала, що відповісти.

– Вона стверджує, що з нею все добре.

Яхмос пробурмотів:

– Вона погано спить уночі – говорить уві сні. Вона… чи не могло з нею статися якесь горе, про яке ми нічого не знаємо?

Сестра похитала головою.

– Не уявляю, як. Із дітьми все гаразд. Тут нічого такого не відбувалося, окрім смерті Нофрет, звісно. Навряд чи Сатіпі побивалася б за нею, – сухо додала Ренісенб.

Яхмос слабко усміхнувся.

– Так, навряд. Навпаки. До того ж це вже давно триває. Гадаю, це почалося ще до смерті Нофрет.

Він говорив не дуже впевнено, й Ренісенб швидко глянула на нього. Брат із м’якою наполегливістю промовив:

– До смерті Нофрет. А тобі так не здається?

– Я помітила це лише після, – повільно відказала сестра.

– І ти впевнена, що вона тобі нічого не говорила?

Ренісенб похитала головою.

– Але знаєш, Яхмосе, я не вважаю, що Сатіпі хвора. Більше скидається на те, що вона чогось боїться.

– Боїться? – приголомшено вигукнув той. – Але чому? І чого? Сатіпі завжди була смілива, як лев.

– Знаю, – безпорадно відповіла Ренісенб. – Ми завжди так вважали, але люди змінюються, хоч це й дивно.

– А Кайт щось знає? Як гадаєш? Сатіпі з нею говорила?

– Сатіпі радше довірилася б Кайт, ніж мені, але не думаю, що вона їй щось сказала. Я навіть певна.

– А що думає Кайт?

– Кайт? Кайт ніколи нічого не думає.

Все, що зробила Кайт останнім часом, міркувала собі Ренісенб, це дістала собі й дітям найкращий шматок щойно зітканого льону, скориставшись незвичною слабкістю Сатіпі. Раніше Кайт ніколи собі такого не дозволила б. У домі чулися б жваві суперечки! Те, що Сатіпі погодилася на це, заледве щось пробурмотівши, понад усе вразило Ренісенб.

– Ти говорив із Ісою? – запитала сестра. – Наша бабуся знається на жіночій природі.

– Іса, – дещо роздратовано кинув Яхмос, – наставляє мене бути вдячним за цю зміну. Вона каже, буде великим даром, якщо Сатіпі й надалі лишатиметься такою навдивовижу поміркованою.

Трохи вагаючись, Ренісенб поцікавилася:

– А в Генет ти не питав?

– Генет? – брат насупився. – Взагалі-то ні. Я не говоритиму про таке з Генет. Вона й так забагато на себе бере. Батько її розпустив.

– О так, я знаю. Вона дуже надокучлива. А проте, ну… – Ренісенб добирала слова. – Зазвичай Генет усе знає.

Розтягуючи слова, Яхмос запитав:

– Запитаєш у неї, Ренісенб? Розкажеш потім мені?

– Якщо хочеш.

Вона відклала цю справу до моменту, поки не лишилася з Генет наодинці. Вони йшли до ткалень. На подив Ренісенб, це питання змусило Генет зніяковіти. Звична балакучість зрадила їй.

Служниця торкнулася одного зі своїх амулетів і глянула через плече.

– Мене це не стосується, кажу тобі… Я не зобов’язана помічати, хто як поводиться. Я собі дбаю про свої справи. Якщо там якась біда, я не хочу туди лізти.

– Біда? Яка біда?

Генет скоса зиркнула на Ренісенб.

– Та ніяка. Нас це аж ніяк не стосується. Нам із тобою, Ренісенб, нема за що докоряти собі. Це мене втішає, ще й як.

– Ти хочеш сказати, що Сатіпі… Що взагалі ти хочеш сказати?

– Нічого я не хочу. І не вигадуй мені тут, Ренісенб. Я тут лише служниця, і не моє діло – висловлювати думку про те, що мене не стосується. Якщо хочеш знати, я вважаю, що ця зміна на краще, і якщо так і буде, що ж, тоді всім нам стане ліпше від цього. А тепер, Ренісенб, я мушу перевірити, чи правильно проставили дату на тканині. Ці жінки такі бездумні, постійно базікають і регочуть, забуваючи про свою роботу.

Незадоволена такою відповіддю, Ренісенб спостерігала за тим, як Генет зникла в ткальні. Сама вона повільно пішла до будинку. Беззвучно зайшла до покою Сатіпі, і та скрикнула, коли Ренісенб торкнулася її плеча.

– Ох, ти мене налякала. Я гадала…

– Сатіпі, – почала Ренісенб. – Що з тобою таке? Розкажеш мені? Яхмос хвилюється за тебе і…

Братова дружина затулила рот рукою. Вона – страх стояв у широко розплющених очах – перепитала, нервово затинаючись:

– Яхмос? Що… Що він сказав?

– Він хвилюється. Ти говорила уві сні…

– Ренісенб! – Сатіпі схопила її за руку. – Говорила?.. Що я говорила?

Її очі розширилися від жаху.

– Яхмос вважає… Що він тобі сказав?

– Ми обоє вважаємо, що ти захворіла… або… або страждаєш.

– Страждаю? – Сатіпі повторила це слово собі під ніс із дивною інтонацією.

– Ти страждаєш, Сатіпі?

– Можливо… Не знаю. Це не тому.

– Отже, не тому. Ти налякана, так?

Сатіпі витріщилася на співрозмовницю з раптовою ворожістю.

– Чому ти так кажеш? З якого дива мені боятися? І чого?

– Не знаю, – відказала Ренісенб. – Але так воно і є.

Яхмосова дружина, зробивши над собою зусилля, стала в звичну колись зверхню позу. Змахнула головою.

– Я нічого й нікого не боюся! Як ти смієш казати мені таке, Ренісенб? І я не дозволю тобі обговорювати мене з Яхмосом. Ми з ним добре розуміємо одне одного. – Вона замовкла, а потім різко додала: – Нофрет померла – туди їй і дорога. Так я вважаю. Можеш так усім і передати!

– Нофрет? – перепитала Ренісенб.

Сатіпі розлютилася, від чого стала схожа на колишню себе.

– Нофрет! Нофрет! Нофрет! Мене нудить від цього імені. В цьому будинку воно більше, слава богу, не лунає.

Її голос, який раптом зазвучав пронизливо, як раніше, раптом стих, коли увійшов Яхмос. Із не властивою йому строгістю чоловік сказав:

– Тихо, Сатіпі. Якщо батько почує тебе, буде новий клопіт. Як можна так безґлуздо поводитися?

Жорсткий невдоволений тон Яхмоса звучав незвично, але ще незвичнішою була покірність Сатіпі. Вона пробурмотіла:

– Пробач, Яхмосе… Я не подумала.

– Будь обачнішою надалі! Через вас із Кайт було багато складнощів раніше. Безголові ви жінки!

Дружина знову пробурмотіла:

– Пробач…

Яхмос вийшов, розправивши плечі, і кроки його були набагато впевненіші, ніж зазвичай, так ніби можливість бодай раз самоствердитися пішла йому на користь.

Ренісенб повільно попливла до покою Іси. Вона відчувала, що бабуся може дати їй корисну пораду.

Однак Іса, яка із задоволенням поглинала виноград, відмовилася сприймати справу всерйоз.

– Сатіпі, Сатіпі. Чого всі торочать про Сатіпі? Невже вам усім так подобалося, коли вас цькували й коли вам наказували, що ви так захвилювалися, тільки-но вона почала поводитися як слід?

Вона виплюнула виноградні кісточки й зауважила:

– В будь-якому разі це занадто добре, щоб тривати довго. Хіба що Яхмос зможе її загнуздати.

– Яхмос?

– Так. Я сподівалася, що Яхмос нарешті отямився і задав жінці добрячої прочуханки. Таким, як вона, до речі, це, певно, подобається. Яхмос, із його боязким догідливим характером, мабуть, справжнє випробування для неї.

– Яхмос хороший, – обурено вигукнула Ренісенб. – Він до всіх добрий – і покладливий, як жінка. Якщо жінки взагалі покладливі, – засумнівалася Ренісенб.

Іса засміялася.

– Так, слушне зауваження, онучко. Ні, в жінках немає покладливості, а якщо і є, то благослови їх, Ісідо. І мало кому з жінок потрібен добрий лагідний чоловік. Вони радше оберуть хвалькуватого й жорстокого, як Собек – зазвичай жінкам подобаються такі, як він. Або розумні молодики, як Камені, так, Ренісенб? Мухи на ньому не засиджуються. Та й любовні пісні він співає гарні. Еге ж? Хі-хі-хі.

Дівчина відчула, як її щоки червоніють.

– Не розумію, про що ти, – гордо відказала вона.

– Ви всі вважаєте, що стара Іса не бачить, що відбувається. А я все бачу! – вона витріщилася на Ренісенб своїми напівсліпими очима. – Може, ще й раніше за вас знаю, дівчинко. Не сердься. Таке життя, Ренісенб. Хай був тобі хорошим братом, але тепер він у полях Іалу. Сестра має знайти нового брата, який ловитиме списом рибу в нашій ріці. Не певна, що Камені це добре вміє. Очеретяна паличка та сувій папірусу – ось його зброя. А втім, він привабливий юнак і добре співає любовних пісень. Та загалом, я не впевнена, що він тобі підходить. Ми мало знаємо про нього, він із Півночі. Імхотепові він подобається, та я завжди вважала, що Імхотеп – дурень. До нього легко підібратися через лестощі. Глянь хоча б на Генет!

– Ти страшенно помиляєшся, – з гідністю відповіла на це Ренісенб.

– Що ж, нехай я помиляюся. Твій батько не дурень.

– Я не це мала на увазі. Я мала на увазі…

– Та знаю я, маленька, що ти мала на увазі, – усміхнулася бабуся. – А ось ти не розумієш, у чому вся штука. Ти не розумієш, як добре сидіти собі спокійно, як-от я, і не думати про всі ці стосунки, про чоловіків та жінок, про любов і ненависть. Як добре з’їсти жирну куріпку чи очеретяну вівсянку, а потім медовий пиріг чи добре приготований порей із селерою й запити все сирійським вином – і ні про що, ні про що не турбуватися. Спостерігати за всім цим гармидером, за болем розбитих сердець, знаючи, що все це вже ніколи-ніколи не зможе мене зачепити. Бачити, як твій син виставляє себе повним дурнем через вродливу дівчину, яка поставила на вуха всю родину – ох і смішно ж мені було, скажу я тобі. Знаєш, ця дівчина мені по-своєму подобалася. Так, вона була сповнена люті, але вона била кожного в слабке місце. Собек лопнув, як бульбашка, Іпі виставив себе малою дитиною, Яхмос виявився зацькованим чоловіком. Це як бачити відображення свого обличчя у воді басейну – вона показала їм, як їх сприймають інші. Але за що вона ненавиділа тебе, Ренісенб? Ось ти мені що скажи.

– А вона мене ненавиділа? – непевно перепитала Ренісенб. – Одного разу я спробувала з нею подружитися.

– А вона відмовилася? Вона точно тебе ненавиділа, Ренісенб.

Іса замовкла, а потім різко запитала:

– Це через Камені?

Обличчя онуки залило червоним.

– Камені? Не розумію, про що ти.

Бабуся задумливо промовила:

– Вони з Камені обоє з Півночі, але це тобою він милувався на подвір’ї.

Ренісенб обірвала її:

– Піду гляну, як там Теті.

Пронизливий, заливчастий сміх Іси пролунав їй услід. Ренісенб, із розпашілим обличчям, пішла через подвір’я до ставка.

Камені озвався до неї з ґанку:

– Я написав нову пісню, Ренісенб. Зачекай, послухай.

Вона похитала головою і поквапилася геть. Її серце калатало від люті. Камені та Нофрет. Нофрет і Камені. Нащо Іса, яка так любить капосні жарти, вклала їй у голову ці отруйні ідеї? І чому її взагалі має це турбувати?

І взагалі, яка різниця? Їй було байдуже до Камені, байдужісінько. Нахабний молодик зі смішливим голосом і плечима, що нагадували їй про Хая.

Хай… Хай.

Вона повторювала й повторювала його ім’я, але його образ – так сталося вперше – не виникав перед її очима. Хай був на тому світі, в полях Іалу…

На ґанку Камені лагідно співав:

– Попрошу я у Птаха: «Сестру подаруй мені ввечері нині…»

* * *

– Ренісенб!

Горі двічі вигукнув її ім’я, перш ніж вона його почула й відвела очі від Нілу.

– Ти так глибоко замислилася. Про що ти думала?

Вона виклично відповіла:

– Я думала про Хая.

Горі хвилину-дві спостерігав за нею, а потім усміхнувся.

– Розумію, – сказав він.

Ренісенб щось мучило, і він це бачив. Вона заговорила з раптовою жвавістю:

– Що стається з людиною після смерті? Чи знає хтось напевне? Всі ці тексти, всі ці речі, написані на саркофагах – деякі так заплутано, що нічого не зрозуміти. Ми знаємо, що Осіріса вбили, що його тіло зрослося, що він носить білу корону, що завдяки йому наше життя триває, але часом, Горі, здається, що все це лише вигадка, і все так заплутано…

Горі ледь помітно кивнув.

– Але я хочу знати, що насправді відбувається, коли ми помираємо.

– Я не можу розповісти тобі, Ренісенб. Про таке питають жерця.

– Він скаже мені те, що і завжди. А я хочу знати правду.

Її співрозмовник м’яко відказав:

– Ми не дізнаємося правди, доки самі не помремо…

Ренісенб затремтіла.

– Ні, не кажи цього!

– Щось тебе засмутило, Ренісенб?

– Іса. – Вона замовкла, а потім додала: – Скажи мені, Горі, Камені та Нофрет були близько знайомі до приїзду сюди?

Горі якусь мить постояв. Потім, попрямувавши повз Ренісенб назад до будинку, сказав:

– Ясно. То он воно як…

– Тобто «он воно як»? Я лише поставила запитання.

– На яке в мене немає відповіді. Нофрет і Камені були знайомі на Півночі. Я не знаю, наскільки близько.

Він тихо додав:

– І яка взагалі різниця?

– Жодної, звісно, жодної, – відповіла Ренісенб. – Це не має значення.

– Нофрет мертва.

– Мертва, забальзамована й запечатана в усипальниці. От і все!

Горі спокійно вів далі:

– І не схоже, щоб Камені тужив…

– Ні, – відказала Ренісенб, вражена тим, що він підмітив. – Дійсно. – Вона імпульсивно повернулася до чоловіка. – О, Горі, як добре ти вмієш заспокоїти!

Той усміхнувся.

– Я лагодив для маленької Ренісенб її іграшкового лева. Тепер у неї інші забавки.

На підході до будинку Ренісенб зупинилася.

– Я ще не хочу додому. Здається, я їх усіх ненавиджу. О ні, насправді це не так, але ти розумієш. Просто я розлючена й нетерпляча, і всі здаються такими дивними. Ми не можемо піти до гробниці? Там нагорі так добре, там можна побути над цим усім.

– Це мудре рішення, Ренісенб. Саме так і я почуваюся. Будинок, і ниви, і пасовища – усе, що лежить внизу, не має жодного значення. Треба дивитися поза межі цих земель – простягати погляд до ріки, і за неї – на весь Єгипет. Адже дуже скоро Єгипет знову об’єднається, ставши сильним і великим, яким був колись.

Дівчина непевно пробурмотіла:

– О, а це має значення?

Горі усміхнувся.

– Не для маленької Ренісенб. Для неї має значення тільки її лев.

– Ти глузуєш з мене, Горі. То для тебе це має значення?

Він пробурмотів:

– Та чого б це? Так, чого? Я лише помічник жерця Ка. Яка мені різниця, великий Єгипет чи малий?

– Глянь, – Ренісенб вказала на скелю над ними. – Яхмос і Сатіпі були в гробниці. Тепер вони спускаються сюди.

– Так, – мовив Горі. – Там треба було з дечим розібратися. Бальзамувальники використали не весь льон. Яхмос сказав, що покличе Сатіпі, щоб та порадила, що робити з тканиною.

Ренісенб і Горі дивилися нагору, спостерігаючи за двома постатями, які спускалися гірською стежкою.

Тут дівчина збагнула, що вони, певно, якраз підходили до місця, звідки зірвалася Нофрет.

Сатіпі йшла попереду. Яхмос майже одразу за нею.

Раптом Сатіпі озирнулася до свого чоловіка. «Мабуть, – подумала Ренісенб, – каже йому, що це, певно, те місце, де стався нещасний випадок».

А потім, ураз, Сатіпі застигла. Стояла, як паралізована, дивлячись назад. Її руки здійнялися вгору, так ніби вона побачила щось страшне чи намагалася захиститися від удару. Вона щось вигукнула, спіткнулася, похитнулася, а потім, коли Яхмос кинувся до неї, видала пронизливий крик, крик жаху, і пірнула вперед головою на скелі внизу…

Ренісенб, притиснувши руку до горла, не вірячи власним очам, спостерігала за її падінням.

Понівечене тіло Сатіпі лежало саме там, де Ренісенб знайшла Нофрет.

Вийшовши із заціпеніння, дівчина побігла туди. Яхмос, вигукуючи щось, збігав стежкою.

Ренісенб добігла до тіла своєї невістки і схилилася над ним. Очі Сатіпі були розплющені, повіки дрібно тремтіли. Губи ворушилися, намагаючись щось сказати. Ренісенб нахилилася нижче. Жах, який застиг в очах Сатіпі, налякав її.

Раптом пролунав голос жіночої агонії. Він нагадував радше хрипіння.

– Нофрет…

Голова Сатіпі закинулася. Рот відкрився.

Горі розвернувся назустріч Яхмосові. Чоловіки підійшли одночасно.

Ренісенб звернулася до брата:

– Що вона вигукнула? Перед тим, як упала?

Той часто дихав, він заледве міг говорити…

– Вона дивилася кудись за мене, мені за плече, так ніби побачила когось, хто йшов стежкою. Але там нікого не було. Там нікого не було.

Горі підтвердив:

– Там нікого не було…

Голос Яхмоса перейшов на тихий наляканий шепіт:

– А потім вона вигукнула…

– Що вона сказала? – вимогливо й нетерпляче запитала Ренісенб.

– Вона сказала… Вона сказала… – голос його тремтів. – Нофрет…

Розділ дванадцятий. Літо: місяць перший, день дванадцятий

– То он що ти мав на увазі? – кинула Ренісенб Горі, радше стверджуючи, ніж питаючи.

Вона тихо додала собі під ніс – жах і усвідомлення ставали дедалі яснішими:

– Це Сатіпі вбила Нофрет…

Ренісенб, підперши підборіддя рукою, вдивлялася в долину, сидячи на вході до прилеглого до гробниці гроту Горі. Вона задумливо міркувала про те, як правильно сказала вчора (невже це було тільки вчора?). Звідси будинок і метушливі фігурки здавалися маленькими, як мурахи в мурашнику, та й значущості мали не більше.

Лише сонце, сила якого могутня, світило над головою, лише тонка смужка блідого золота, на яку цим ранком перетворився Ніл – лише це було вічним і тривалим. Хай помер, і Нофрет, і Сатіпі – а одного дня помруть і вони з Горі. Але Ра вічно пануватиме в небесах, пропливаючи вночі на човні крізь підземний світ, щоб виплисти в новий світанок. І ріка тектиме, тектиме від Елефантини, повз Фіви і повз селище, тектиме на північ, у Нижній Єгипет, де жила Нофрет, де її серце було веселим і легким, а далі віллється у великі води й потече геть від Єгипту.

Сатіпі та Нофрет…

Оскільки Горі не відповідав, Ренісенб міркувала вголос.

– Розумієш, я була певна, що це зробив Собек…

Вона замовкла.

Горі задумливо відказав:

– Упередженість думок.

– От я дурна, – вела далі дівчина. – Генет сказала мені чи майже сказала, що Сатіпі пішла погуляти на скелі, а ще сказала, що Нофрет пішла до гробниці. Це ж було очевидно – ну як же я не побачила – що Сатіпі пішла за Нофрет, що вони зустрілися на стежці і що Сатіпі зіштовхнула її. Вона сказала, незадовго до цього, що в ній більше мужності, ніж у моїх братах.

Ренісенб замовкла й пересмикнулася.

– І коли я її зустріла, – знову заговорила вона, – я мала б здогадатися. Вона була зовсім інакша. Була налякана. Намагалася переконати мене повернутися з нею додому. Вона не хотіла, щоб я знайшла тіло Нофрет. Я була сліпа, якщо не побачила правди. Але я так боялася за Собека…

– Я знаю. Це все тому, що ти бачила, як він убив змію…

Дівчина жваво погодилася.

– Так, це тому. А ще я бачила сон… Бідний Собек, яка несправедлива я була до нього. Як ти і казав – погрожувати ще не означає зробити. Собек завжди любив вихвалятися. Але Сатіпі завжди була смілива, безжалісна й не боялася діяти. А потім, після всього, вона стала наче привид. Ми всі замислилися. Як же ми не здогадалися?

Вона додала, глянувши на Горі:

– Але ти здогадався?

– Вже певний час тому, – відповів чоловік. – Я був певен, що дивна поведінка Сатіпі – ключ до розгадки загибелі Нофрет. Зміна була така помітна, що не можна було на неї не зважати.

– Але ти нічого не сказав?

– А як я міг сказати, Ренісенб? Що я міг довести?

– Нічого, звісно.

– Докази мають бути міцною стіною з фактів.

– Ти якось сказав, – почала була сперечатися Ренісенб, – що суть людей не змінюється. Але тепер ти визнаєш, що в Сатіпі відбулася зміна.

Горі всміхнувся їй.

– Тобі б у суді перед номархом виступати. Ні, Ренісенб, як я сказав, так і є – люди завжди лишаються собою. Сатіпі теж, як і Собек, була смілива на словах. Дійсно, вона могла переходити від слів до дій – але я думаю, що вона з тих людей, які не здатні оцінити наслідків, аж поки не скоїли вчинок. До того дня їй у житті не було чого боятися. Та коли страх прийшов, то заскочив її зненацька. Вона дізналася, що хоробрість – це рішучість при зіткненні з непередбачуваним, і що в неї цієї хоробрості не було.

Ренісенб тихо пробурмотіла:

– Коли страх прийшов… Так, він був із нами, відколи Нофрет загинула. Приклеївся до обличчя Сатіпі, щоб усі ми бачили. Він був там, визирав із її очей, коли вона померла… коли сказала «Нофрет»… Наче вона побачила…

Ренісенб умить замовкла. Вона повернулася до Горі, широко, запитально розплющивши очі.

– Горі, що вона побачила? Там, на стежці. Адже ми нічого не бачили. Там нічого не було.

– Ні, для нас – ні.

– А для неї? Вона побачила Нофрет. Нофрет, яка прийшла помститися. Але Нофрет мертва, і гробницю її запечатали. Що ж тоді вона бачила?

– Картину, яку створила її свідомість.

– Ти впевнений? Бо якщо ні…

– Що, Ренісенб, що, як ні?

– Горі… – Вона простягнула руку. – Тепер уже кінець? Тепер, коли Сатіпі померла? Тепер уже справді кінець?

Він узяв її руку в складені долоні.

– Так, так, Ренісенб, тепер точно. Тобі принаймні немає чого боятися.

– Але Іса сказала, що Нофрет ненавиділа мене.

– Нофрет ненавиділа тебе?

– Іса так вважає.

– Нофрет добре вміла ненавидіти, – мовив Горі. – Часом я думаю, що вона ненавиділа всіх у цьому будинку. Але ти принаймні їй нічого не зробила.

– Ні, не зробила.

– Тож, Ренісенб, тобі немає за що звинувачувати себе.

– Тобто, Горі, якщо я пройду тією стежкою, сама, на заході сонця – в той час, коли померла Нофрет – і озирнуся, то нічого не побачу? І зі мною все буде добре?

– З тобою все буде добре, Ренісенб, бо якщо ти підеш тією стежкою, з тобою піду я, і тобі нічого не загрожуватиме.

Але Ренісенб насупилася й похитала головою.

– Ні, Горі, я піду сама.

– Але чому, крихітко Ренісенб? Хіба тобі не буде страшно?

– Так, – підтвердила вона. – Гадаю, мені буде страшно. Та водночас це необхідно зробити. Бо всі в домі тремтять і трусяться й бігають до храму по амулети, і кричать, що не можна ходити цією стежкою, коли сонце заходить. Але не магія змусила Сатіпі похитнутися і впасти – то був страх – страх, що оволодів нею через гріх, який вона скоїла. Адже це гріх – убити молоду, сильну людину, яка насолоджується життям. Але я не зробила нічого поганого, тож якщо Нофрет і ненавиділа мене, її ненависть не може мені зашкодити. Я в це вірю. І в будь-якому разі краще померти, ніж у вічному страху жити – тож я здолаю його.

– Відважні слова, Ренісенб.

– Можливо, вони відважніші за мене, Горі. – Вона всміхнулася йому. Звелася на ноги. – Та приємно було промовити їх.

Горі теж підвівся і став поряд.

– Я запам’ятаю, що ти сказала, Ренісенб. І як ти закинула голову, коли говорила. В цих словах звучить хоробрість і чесність, які – я завжди відчував – живуть у твоєму серці.

Він узяв її руку в свої.

– Послухай, Ренісенб. Глянь на долину, аж ген до ріки, і далі, далі. Це – Єгипет, наша земля. Земля, понівечена довгими роками війни та чвар, розділена на дрібні королівства, земля, яка, втім, невдовзі возз’єднається, бо Верхній і Нижній Єгипет знову стануть одним. Я сподіваюся і вірю, що вона поверне собі колишню могутність. І коли це станеться, Єгипту знадобляться хоробрі чоловіки та жінки з великим серцем – такі жінки, як ти, Ренісенб. У той час Єгипту не потрібні будуть такі чоловіки, як Імхотеп, вічно зайнятий лише такими примітивними питаннями, як «Скільки зароблено?» та «Скільки витрачено?», не будуть потрібні такі, як Собек, порожні та хвалькуваті, не будуть потрібні такі хлопчиська, як Іпі, котрий тільки й думає про власну вигоду, не будуть потрібні навіть такі свідомі та чесні сини, як Яхмос. Сидячи тут, буквально серед мертвих, підбиваючи видатки й прибутки, продивляючись рахунки, я бачу, що здобутки виражаються не лише грошима, а витрати – це не лише поганий урожай… Я дивлюся на ріку й бачу кров Єгипту, яка пульсувала до нас і пульсуватиме після нас… Життя і смерть, Ренісенб, не мають аж такого значення. Я лише Горі, радник Імхотепа, та коли я дивлюся звідси на Єгипет, то відчуваю таке вмиротворення, такий тріумф, які я не проміняв би на право управляти цими землями. Розумієш, про що я, Ренісенб?

– Гадаю, так, Горі. Трохи. Ти не такий, як решта людей унизу – я вже давно це знаю. Та іноді, коли я тут, із тобою, я відчуваю те, що відчуваєш ти, але непевно, як натяк. Але я розумію, що ти хочеш сказати. Коли я тут, те, що відбувається там, унизу, – вона показала пальцем на долину, – більше не здається таким важливим. Сварки, ненависть, невгамовні метушня й гармидер. Тут від них можна заховатися.

Ренісенб замовкла, насупивши брови, а тоді, трохи затинаючись, повела далі:

– Часом я… я радію, що втекла. А проте – не знаю – щось унизу кличе мене.

Горі відпустив її руку й відступив на крок.

Він м’яко промовив:

– Так, я розумію – спів Камені, що лунає на подвір’ї.

– Про що ти, Горі? Я й не думала про Камені.

– Може, ти й не думала, Ренісенб. А втім, гадаю, тебе кличуть його пісні, хоч ти й сама цього не розумієш.

Ренісенб витріщилася на нього, насупившись.

– Які дивні речі ти кажеш, Горі. Тут його пісень не чутно. Надто далеко.

Горі тихо зітхнув і похитав головою. Веселі іскри в його очах спантеличили Ренісенб. Вона була трохи розлючена та знічена, бо не могла зрозуміти.

Розділ тринадцятий. Літо: місяць перший, день двадцять третій

– Ісо, можна хвилиночку поговорити з тобою?

Іса кинула пронизливий погляд на Генет, яка стояла в дверному отворі, солодкаво посміхаючись.

– Що таке? – різко запитала вона.

– Нічого такого, принаймні я сподіваюся, але я подумала, що треба запитати…

Стара обірвала її:

– То заходь, заходь. А ти, – Іса костуром поплескала по плечі маленьку рабиню, яка нанизувала намистини, – сходи на кухню. Принеси оливок і зроби мені гранатовий напій.

Дівчинка побігла на кухню, а Іса нетерплячим жестом підкликала до себе Генет.

– Ось я про що, Ісо.

Та подивилася на річ, яку простягала їй Генет. То була маленька скринька для прикрас із висувною кришкою, застібнута на два ґудзики.

– І що?

– Це її. Я знайшла це в її покої.

– Ти про кого? Про Сатіпі?

– Ні, ні, Ісо. Про ту, іншу.

– Про Нофрет, тобто? То й що?

– Всі її прикраси, туалетні вази, горщички з парфумами – усе – поховали разом із нею.

Іса зняла петельки з ґудзиків і відкрила скриньку. В ній лежала низка намиста з каріолю та половинка зламаного зеленого полив’яного амулета.

– Пф, – сказала стара. – Не такі вже й скарби. Мабуть, пропустили.

– Помічники бальзамувальників забрали все.

– Їм можна довіряти не більше, ніж іншим. Просто забули.

– Кажу тобі, Ісо, в її покої не було цього, коли я туди зазирала.

Стара пронизливо глянула на Генет.

– Що ти намагаєшся сказати? Що Нофрет повернулася з потойбіччя в наш будинок? Ти ж не дурна, Генет, хоч інколи і вдаєш із себе таку. Що тобі за радість від того, що ти розносиш дурні казочки?

Служниця багатозначно хитала головою.

– Всі ми знаємо, що сталося з Сатіпі – і чому!

– Може, і знаємо, – відказала Іса. – А може, хтось із нас і заздалегідь знав це! Так, Генет? Мені завжди здавалося, що тобі про смерть Нофрет відомо більше, ніж нам усім.

– О, Ісо, ти ж не думаєш…

Іса обірвала її:

– А чому б і не думати? Я не боюся думати, Генет. Я бачила, що останні два місяці Сатіпі була перелякана до смерті. А вчора мені подумалося, що хтось, можливо, знав правду про те, що сталося з Нофрет, і погрожував розказати. Можливо, Яхмосові. Можливо, самому Імхотепу…

Служниця почала бурхливо заперечувати. Іса заплющила очі й зіперлася на спинку стільця.

– Я не очікую, що ти в цьому зізнаєшся. Я на таке й не сподівалася.

– А в чому мені зізнаватися, я питаю тебе, в чому?

– Уявлення не маю, – відказала Іса. – Ти робиш багато речей, яким я не можу знайти притомного пояснення.

– Може, ти гадаєш, що я вимагала купити в мене мовчання? Клянуся Великою еннеадою…

– Не тривож богів. Ти чесна, Генет, наскільки можеш бути чесною. Можливо, ти й не знаєш, як загинула Нофрет. Але тобі відомо майже все, що відбувається в цьому будинку. І якби мені самій хотілося в чомусь поклястися, я поклялася б, що це ти поставила цю скриньку в покої Нофрет – хоч і не уявляю, навіщо. Але ти щось замислила… Ти можеш обдурити своїми фокусами Імхотепа, але не мене. І не ний! Я стара жінка і не терплю ниття! До Імхотепа йди і там скигли. Йому це, здається, подобається, хоча лише Ра відомо, чому!

– Я візьму скриньку й покажу Імхотепові…

– Я сама йому передам. Іди собі, Генет, і припини розповсюджувати дурну забобонну нісенітницю! Без Сатіпі в цьому будинку запанував спокій. Смерть Нофрет принесла нам більше користі, ніж її життя. Але тепер, коли борг сплачено, нехай кожен просто виконує свою роботу.

* * *

– Що тут узагалі відбувається? – запитав Імхотеп, метушливо зайшовши до покою матері за кілька хвилин. – Генет украй стурбована. Прибігла до мене вся в сльозах. Чому ніхто в нашому домі на проявляє доброти до цієї відданої жінки…

Іса, байдужа, видала смішок.

Її син вів далі:

– Я так розумію, ти звинувачуєш її в тому, що вона вкрала скриньку, скриньку з прикрасами?

– Це вона тобі так сказала? Нічого я такого не робила. Ось скринька. Здається, вона знайшла її в покої Нофрет. – Імхотеп узяв скриньку з рук Іси.

– А, так, це мій дарунок Нофрет. – Він відсунув кришку. Гм, не густо. Як недбало з боку бальзамувальників – не забрати цього з рештою речей. Коли платиш такі гроші, очікуєш принаймні уважності. Але мені здається, що весь цей ґвалт із нічого.

– Десь так.

– Я віддам скриньку Кайт. Ні – Ренісенб. Вона завжди чемно поводилася з Нофрет.

Він зітхнув.

– Здається, чоловікові ніколи не віднайти спокою. Ці жінки – якісь постійні сльози, і сварки, і чвари.

– Ну, Імхотепе, принаймні на одну жінку тут стало менше.

– Так, дійсно. Бідний мій Яхмос! Як не дивно, я відчуваю, що – ну, можливо, все це на краще. Так, Сатіпі народила здорових дітей, але багато в чому її поведінка як дружини була неприйнятною. Яхмос, звісно, багато чого їй дозволяв. Але що казати, тепер уже всьому кінець. Мушу визнати, мені дуже подобається, як він поводиться останнім часом. Здається, він навчився собі довіряти, став рішучішим – і деякі його рішення були просто блискучими, дійсно блискучими…

– Він завжди був хорошим слухняним хлопцем.

– Так, але часом йому бракувало жвавості, і він боявся відповідальності.

Мати сухо зауважила:

– Ти сам ніколи не дозволяв йому брати на себе відповідальність!

– Ну, тепер усе зміниться. Я склав угоду про партнерство та співпрацю. Підпишемо її за кілька днів. Я об’єдную зусилля з трьома синами.

– Але ж не з Іпі?

– Він би образився, якби його не взяли. Такий милий душевний хлопчина.

– Йому жвавості точно не бракує, – відзначила Іса.

– Як собі знаєш. До речі, Собека я теж беру в помічники – я часто бував не задоволений ним раніше, але тепер він дуже змінився. Більше не марнує часу й частіше дослуховується до моєї та Яхмосової думки.

– О, та це справжні дифірамби, – вигукнула Іса. – Що ж, Імхотепе. Гадаю, ти все правильно робиш. Засмучувати синів – погана стратегія. Та все-таки я вважаю, що Іпі ще замолодий для того, що ти пропонуєш. Узаконювати партнерство з таким молодим хлопцем – дивно. Чи матимеш ти якусь владу над ним?

– А в цьому щось є, – задумливо промовив Імхотеп.

Потім підвівся.

– Я мушу йти. В мене купа справ. Прийшли бальзамувальники – треба обговорити похорон Сатіпі. Ці смерті дорого нам коштують. Та ще й отак одна за одною.

– Ох, – намагаючись втішити сина, сказала Іса, – сподіваймося, що це вже остання – аж до моєї!

– Сподіваюся, ти проживеш іще багато років, мамо.

– Ясна річ, – усміхнулася та. – І на моєму похованні не економ, будь ласкавий! Це буде якось недобре! Я хочу мати все, щоб добре розважатися на тому світі. Багато їжі та напоїв і фігурок рабів, рясно прикрашену дошку для ігор, парфуми та засоби для догляду, і я наполягаю на дорогих канопах – алебастрових.

– Звісно, звісно, гаразд, – син нервово переступав з ноги на ногу. – Звісно, коли настане цей сумний день, тебе поховають із найвищою пошаною. Слід зізнатися, я не можу сказати цього про Сатіпі. Ніхто не хоче скандалу, але за таких обставин…

Не закінчивши речення, Імхотеп квапливо пішов.

Іса саркастично посміхнулася, зрозумівши, що «за таких обставин» – це слова, за якими Імхотеп завжди ховатиметься від усвідомлення того, що смерть його любої наложниці була не випадковою.

Розділ чотирнадцятий. Літо: місяць перший, день двадцять п’ятий

Коли чоловіки повернулися з суду, де номарх узаконив їхню угоду, в родині панувало загальне піднесення. Раділи всі, окрім, звичайно, Іпі, якого в останній момент викреслили з угоди через юний вік. Тож він спохмурнів і пішов з дому.

Імхотеп, який був у чудовому настрої, наказав винести на ґанок глек вина – там його поставили на велику підставку.

– Випий, сину, – постановив він, плескаючи Яхмоса по плечі. – Забудь на мить горе важкої втрати. Давай подумаємо про хороші дні, що чекають на нас попереду.

Імхотеп, Яхмос, Собек і Горі випили по келиху. Раптом їм повідомили, що з господарства вкрали бика, і четверо чоловіків поквапилися розбиратися з цією справою.

Коли за годину втомлений Яхмос повернувся на подвір’я, йому було спекотно. Він підійшов до глека з вином, який і досі стояв на підставці. Зачерпнувши вина бронзовою кружкою, він, сівши на ґанку, повільно з неї відпивав. Трохи пізніше на подвір’я великими кроками увійшов Собек і задоволено промовив:

– Ха! Час випити ще по келиху. За майбутнє, яке нарешті проясніло. Це, безумовно, щасливий день для нас, Яхмосе!

Той погодився.

– Так, звісно, це дуже полегшить нам життя.

– Ти завжди такий стриманий, Яхмосе, – сказав Собек, сміючись і набираючи вина. Хильнувши великий ковток, він поцмокав губами й поставив кружку на місце. – Подивимося тепер, чи батько й далі чіплятиметься за минуле, чи мені вдасться долучити його до прогресу.

– Я б не поспішав на твоєму місці, – порадив Яхмос. – Гаряча твоя голова.

Собек прихильно усміхнувся братові. Він був у дуже доброму гуморі.

– А ти прихильник старих перевірених методів, – насмішкувато сказав він.

– Зрештою, так виходить найкраще. До того ж батько був дуже добрим до нас. Не слід змушувати його хвилюватися.

Собек зацікавлено глянув на Яхмоса.

– То ти дійсно поважаєш батькові методи? Який же ти відданий, Яхмосе. А я – мені на всіх начхати. На всіх, окрім Собека, хай живе сто років!

Він відпив іще вина.

– Обережно, – застеріг брат. – Ти сьогодні мало їв. Часом як мало поїси, а потім вип’єш вина…

Він раптом замовк, губи його викривилися.

– Що таке, Яхмосе?

– Нічого… раптом заболіло… я… все гаразд, – мовив Яхмос, але підняв руку, щоб витерти чоло, на якому раптом проступив піт.

– Щось у тебе кепський вигляд.

– Зі мною все було гаразд.

– Поки хтось не отруїв вино, – посміявся Собек із власних слів і простягнув руку до глека. Якраз у цей момент рука його напружилася, тіло раптом скрутило в страшних судомах…

– Яхмосе, – задихався він. – Яхмосе… Мені теж…

Яхмос, який мало не згинався від болю, похилився вперед. З його горла вирвався придушений крик.

Собека також перекосило. Він вигукнув:

– Допоможіть. Покличте цілителя… цілителя…

З будинку вибігла Генет.

– Ви кликали? Що ви сказали? Що сталося?

На її схвильований крик прибігли інші.

– Вино… отруєне… Покличте цілителя…

Служниця пронизливо заволала:

– Знов нещастя. Воістину проклятий будинок. Швидко! Мерщій! Біжіть до храму по жерця Мерсу! Він досвідчений цілитель!

* * *

Імхотеп ходив сюди-туди головною залою. Його тонке лляне вбрання забруднилося та зім’ялося, але він не перевдягався й не купався. На обличчі його проступили тривога та страх.

З глибини будинку долинали стогони та голосіння – таку роль у проживанні горя, яке охопило садибу, відведено було жінкам, і Генет надривалася гучніше за всіх.

З бічного покою чувся голос цілителя, жерця Мерсу, який змагався зі смертю над нерухомим тілом Яхмоса. Ренісенб, висковзнувши потайки з жіночої половини до зали, пішла на звук. Ноги принесли її до прочинених дверей, перед якими вона зупинилася, дослухаючись до бальзаму лунких слів жерця.

– О, Ісідо, владарко чарів, зціли мене, збав мене від усього лихого, недоброго та злого, кари богів і богинь, люті ворогів, помсти померлих…

Слабке зітхання торкнулося губ Яхмоса.

Ренісенб у серці своєму приєдналася до молитви.

– О, Ісідо, о велика Ісідо, врятуй брата мого Яхмоса. Владарко чарів…

Сплутані думки, збурені словами молитви, проносилися в її свідомості.

«Від усього лихого, недоброго та злого… Ось що з нами не так – ось воно, лихі думки, злі думки – лють померлої дівчини».

Вона говорила подумки, звертаючись до Нофрет:

– Нофрет, це не Яхмос завдав тобі шкоди. Нехай Сатіпі його жінка, але він не може відповідати за її вчинки. Він ніколи не мав над нею влади – як не мав її ніхто. Сатіпі, та хто скривдила тебе, мертва. Хіба цього не достатньо? Собек помер – Собек, який виступав проти тебе словами, але не справами. О, Ісідо, не дай Яхмосові померти, врятуй його від мстивої ненависті Нофрет.

Імхотеп, замислено походжаючи покоєм, помітив доньку, і обличчя його проясніло від любові.

– Ходи сюди, Ренісенб, люба.

Вона підбігла, і батько обійняв її.

– О, батьку, що чути?

– Кажуть, ніби у Яхмоса є надія. А Собек… ти знаєш?

– Так, так. Ти не чув, як ми голосили?

– Він помер на світанку, – сказав Імхотеп. – Собек, мій гарний сильний хлопчик. – Голос його зірвався і затих.

– Ох, яка хвороблива жорстокість, хіба нічого не можна було вдіяти?

– Все, що можна зробити – зробили. Дали йому зілля для блювоти. Напоїли настоянками лікувальних трав. Застосували могутні амулети. Промовляли сильні заклинання. Все марно. Мерсу – досвідчений цілитель. Якщо вже він не зміг урятувати мого сина, на те була воля самих богів.

Голос цілителя підвищився в останньому вірші, а тоді він вийшов із покою, витираючи піт із чола.

– Ну? – нетерпляче підскочив до нього Імхотеп.

Цілитель серйозно промовив:

– З ласки Ісіди твій син житиме. Він слабкий, але загроза минула. Шкідливий вплив отрути почав слабшати.

Вже не так урочисто, він вів далі:

– Яхмосові пощастило вижити, бо він випив набагато менше вина. Він його повільно відпивав, а Собек вихилив одним ковтком.

Імхотеп зітхнув.

– Ото вам і різниця між ними. Яхмос скромний, обережний і повільний в усьому. Навіть коли їсть чи п’є. Собекові завжди подобалися широкі жести, щедрість, свобода, та, на жаль, він був необережний.

Потім батько різко додав:

– А вино точно було отруйне?

– Жодних сумнівів, Імхотепе. Мої помічники провели досліди – всі звірі, яким дали цього вина, майже одразу померли.

– Але я пив його годиною раніше, і зі мною все гаразд.

– Отже, тоді воно було ще не отруєне, отруту додали потім.

Імхотеп ударив долоню кулаком.

– Жодна жива душа, – чітко промовив він, – жодна жива душа не наважилася б отруїти моїх синів у моєму ж домі. Повторюю, жодна жива душа!

Мерсу трохи нахилив голову. Його обличчя стало загадковим.

– А це вже, Імхотепе, тобі видніше.

Імхотеп стояв, нервово чухаючи за вухом.

– Я хочу, щоб ти дещо почув, – відривчасто мовив він. Тоді сплеснув у долоні і сказав слузі, який прибіг на звук:

– Приведи пастушка.

Імхотеп повернувся до Мерсу, пояснюючи:

– Є тут один хлопчик, не найрозумніший, скажімо так. Йому важко зрозуміти, що йому говорять, і розум часто не слухається його. А втім, у нього є очі, і бачить він добре, а ще він дуже відданий Яхмосові, бо той добре ставився до нього і поважав його хворобу.

Слуга повернувся, тягнучи за руку худого хлопчика. Шкіра – майже чорна, з одягу лише стегнова пов’язка, очі – трохи косять, обличчя – налякане й безґлузде.

– Говори, – строго наказав Імхотеп. – Повтори те, що розповів мені.

Хлопчик опустив голову, пальці смикали тканину на стегнах.

– Говори! – закричав Імхотеп.

Спираючись на костур, пронизуючи все поглядом своїх туманних очей, пришкандибала Іса.

– Ти лякаєш дитину. Ось, Ренісенб, дай малому цукерку. Хлопчику, розкажи нам, що ти бачив.

Погляд хлопчика метушився поміж присутніх.

Стара підказала:

– Вчора, коли ти зайшов на подвір’я, ти щось побачив. Що?

Хлопчик похитав головою, позираючи вбік. Він пробурмотів:

– Де мій господар, Яхмос?

Жрець відказав доброзичливо і владно:

– Це воля твого господаря Яхмоса. Це він хоче, щоб ти розповів нам, що бачив. Не бійся. Тебе ніхто не скривдить.

Обличчя малого проясніло.

– Господар Яхмос був добрий до мене. Я зроблю, як він хоче.

Пастушок замовк. Імхотеп ледь не вибухнув, але погляд цілителя стримав його.

Раптом хлопчик заговорив, нервово, хапливо. Розповідаючи, він дивився то туди, то сюди, так ніби боявся, що його підслухає хтось, кого він одразу не помітив.

– Один віслючок, він любить бешкетувати, і ще його захищає Сет. Я погнався за ним із палицею. Він пробіг повз головну хвіртку. Я зазирнув на подвір’я. На ґанку нікого не було, але там стояв глек вина. А потім на ґанок вийшла жінка. Вона мешкає в цьому будинку. Вона підійшла до глека і поводила над ним руками. А потім, потім вона повернулася всередину, мабуть. Я не знаю. Бо я почув кроки й озирнувся та побачив удалині господаря Яхмоса. Він повертався з полів. Тож я побіг шукати віслючка, а господар мій, Яхмос, повернувся на подвір’я.

– І ти його не попередив? – сердито вигукнув Імхотеп. – Ти нічого не сказав?

Хлопчик закричав:

– Я не знав, що щось не так. Я нічого не бачив, окрім того, що жінка поводила руками над глеком… Я нічого не бачив…

– А що то була за жінка? – запитав жрець.

Із безтямним виразом обличчя, малий похитав головою.

– Не знаю. Певно, вона тут живе. Я їх не знаю. Я дивлюся за худобою на дальньому випасі. На ній була сукня з фарбованого льону.

Ренісенб здригнулася.

– Можливо, служниця?

Хлопчик похитав головою.

– Ні, то була не служниця… На ній була перука та прикраси – служниці не носять прикрас.

– Прикраси? – запитав Імхотеп. – Які прикраси?

Пастушок відповів жваво і впевнено, так ніби нарешті переміг свій страх і був упевнений у тому, що каже.

– Три низки намистин і золоті леви на грудях…

Іса впустила костура на підлогу. Імхотеп видав придушений крик.

Мерсу загрозливо промовив:

– Ну, хлопче, якщо ти брешеш…

– Це правда. Клянуся, що це правда.

Голос хлопчика став пронизливим, дзвінким.

З бічного покою, де лежав хворий, слабко гукнув Яхмос.

– Що там таке?

Пастушок пробіг крізь відчинені двері і став навколішки біля ліжка.

– Господарю, вони мене катуватимуть.

– Ні, ні, – Яхмос важко повернув голову на дерев’яній різьбленій підставці. – Не скривдіть цю дитину. Цей хлопчик простий, але чесний. Пообіцяйте мені.

– Звісно, звісно, – мовив Імхотеп. – В цьому немає жодної потреби. Ясно, що він сказав усе, що знав. Не думаю, що він вигадує. Іди собі, дитино, але не повертайся на дальній випас. Будь десь неподалік, щоб ми могли покликати тебе, якщо знадобиться.

Хлопчик устав. Він змусив себе поглянути на Яхмоса.

– Ви хворі, господарю Яхмосе?

Той слабко усміхнувся.

– Не бійся. Я не помру. Іди собі, і гляди, зроби, як тобі сказали.

Щасливо усміхаючись, пастушок пішов. Жрець перевірив Яхмосові зіниці й порахував, як швидко кров тече йому у жилах. Порадивши хворому поспати, він знову повернувся до головної зали.

Запитав Імхотепа:

– Ти знаєш, кого описав хлопчик?

Той кивнув. Його запалі бронзові щоки мали хворобливо-сливовий відтінок.

Ренісенб сказала:

– Лише Нофрет носила сукні з фарбованого льону. Так було заведено на Півночі. Але ті сукні поховали разом із нею.

Імхотеп промовив:

– А три низки намиста із золотими головами левів – це був мій дарунок. Більше ні в кого в будинку немає такої прикраси. Вона була дорога й незвичайна. Всі прикраси Нофрет, крім дешевого намиста з каріолю, поховали з нею і запечатали в її усипальниці.

Він розвів руками:

– Яка одержимість, яка мстивість! Наложниця, до якої я добре ставився, якій чинив найвищу повагу, яку поховав за всіма правилами, не шкодуючи грошей. Я ділив із нею їжу та вино – всяк у цьому домі це засвідчить. Їй не було на що поскаржитися – я робив для неї більше, ніж належало, ніж личило. Я збирався наділити її багатством на шкоду своїм рідним синам. Як сміє вона повертатися і шкодити моїй родині?

Мерсу поважно відказав:

– Здається, особисто тобі ця жінка не бажає лиха. Вона отруїла вино вже після того, як ти його випив. Хто з твоєї родини найбільше ображав наложницю?

– Жінка, яка вже померла, – відрізав Імхотеп.

– Ясно. Тобто дружина Яхмоса?

– Так, – Імхотеп замовк, а потім повів далі: – Але що ми можемо зробити, превелебний жерче? Як можна запобігти цій шкоді? О, проклятий був той день, коли ця жінка вперше увійшла в мій дім.

– Дійсно, проклятий, – глибоким голосом прорекла Кайт, заходячи до зали з жіночої половини.

Очі її опухли від сліз, а сила й рішучість, які проступили на простому обличчі, додали йому виразності. Голос її, глибокий і хрипкий, тремтів від люті.

– То був проклятий день, Імхотепе, коли ти привів сюди Нофрет, яка знищила найрозумнішого, найгарнішого з твоїх синів! Вона принесла загибель Сатіпі, моєму Собекові, а Яхмос заледве врятувався. Хто наступний? Чи зглянеться вона на дітей? Вона, яка підняла руку на мою маленьку Анх? Ми мусимо щось зробити, Імхотепе!

– Мусимо! – повторив той, благально дивлячись в очі жерцеві.

Мерсу кивав зі спокійним високодумством.

– Є кілька способів, Імхотепе. Щойно ми перевіримо факти, можна буде робити наступні кроки. Я думаю про твою покійну дружину, Ашаєт. Вона була з впливової родини. Вона може звернутися до потужних сил Краю мертвих, які здатні заступитися за тебе і проти яких Нофрет не матиме влади. Треба це обговорити.

Кайт видала смішок.

– Не тягніть надто довго. Чоловіки не змінюються – так, і жерці теж! Все має робитися за правилами й законами. Але моя вам порада – дійте швидко, інакше іще хтось помре.

Вона розвернулася й пішла.

– Прекрасна жінка, – пробурмотів Імхотеп. – Віддана мати, відповідальна дружина – але її манера спілкуватися з господарем будинку… залишає бажати кращого. Звісно, я пробачу їй, зважаючи на обставини. Ми всі спантеличені. Самі не розуміємо, що робимо.

Він обхопив голову руками.

– Деякі з нас і в інший час не розуміють, що роблять, – зазначила Іса.

Син роздратовано зиркнув на неї. Цілитель зібрався йти, тож Імхотеп провів його на ґанок, отримавши поради з догляду за хворим.

Ренісенб, яка лишилася в покої, запитально глянула на бабусю.

Іса сиділа нерухомо. Вона насупилася, а вираз на її старечому обличчі змусив онуку боязко запитати:

– Що це ти замислилася, бабусю?

– Правду кажеш, я замислилася. Такі надзвичайні речі відбуваються в цьому будинку, що хтось має все обміркувати.

– Жахливі речі, власне, – сказала Ренісенб, здригнувшись. – Вони мене лякають.

– Вони лякають і мене, – зізналася Іса. – Але, можливо, з інших причин.

Знайомим звичним жестом вона зсунула перуку набік.

– Але Яхмос не помре, – знову подала голос Ренісенб. – Він житиме.

Стара кивнула.

– Так, верховний жрець вчасно прибув. Інакше йому б так не пощастило.

– Як гадаєш, щось подібне повториться?

– Я гадаю, що Яхмосові, тобі та Іпі – і Кайт, можливо, теж – краще бути дуже уважними з тим, що ви їсте та п’єте. Нехай раби завжди куштують вашу їжу та напої першими.

– А як же ти, бабусю?

Іса всміхнулася характерною сардонічною посмішкою.

– А я, Ренісенб, уже стара жінка, і я люблю життя так, як тільки можна його любити, насолоджуючись кожною хвилиною, яку мені відміряно. З вас усіх у мене найбільше шансів вижити, бо я буду найобачнішою в цьому будинку.

– А як же батько? Адже Нофрет не може бажати зла батькові?

– Твоєму батькові? Я не знаю… Ні, не знаю. Поки що мені не ясно. Завтра, коли я все обміркую, то знову поговорю з пастушком. Було щось таке в його розповіді…

Бабуся замовкла, насупившись. Потім, зітхнувши, звелася і, спираючись на костур, пошкандибала до свого покою.

Ренісенб пішла до брата. Той спав, і вона навшпиньки вийшла. Хвильку повагавшись, рушила до Кайт. Спостерігаючи за тим, як вона співає колискову дитині, Ренісенб, непомічена, стояла в дверях. Обличчя Кайт було таке спокійне і мирне, вона була так схожа на себе саму, що на мить Ренісенб здалося, ніби події останньої доби були лише сном.

Вона розвернулася й пішла до себе. На її столі, поміж слоїків та коробочок з косметикою, стояла маленька скринька Нофрет.

Ренісенб узяла її і почала роздивлятися, поклавши на долоню. Цієї скриньки для прикрас торкалася Нофрет, ця річ належала їй.

І знову дівчину накрило хвилею жалю, змішаного з дивним відчуттям розуміння. Нофрет була тут нещасна. Тримаючи в руках цю маленьку коробочку, вона, можливо, навмисне перетворювала свою тугу на ненависть і злостивість. Навіть тепер ця ненависть не вщухала… досі шукала помсти. О ні, ні, не може бути.

Майже машинально Ренісенб розстебнула ґудзики й відкрила кришку. Всередині було намисто з каріолю, зламаний амулет і ще дещо…

Серце Ренісенб закалатало, коли вона дістала зі скриньки намисто із золотими левами…

Розділ п’ятнадцятий. Літо: місяць перший, день тридцятий

Знахідка страшенно налякала Ренісенб. У миттєвому пориві вона швидко заховала намисто назад у скриньку, закрила кришку й міцно обкрутила ґудзики мотузочкою. Інстинктивно їй хотілося приховати те, що сталося. Вона навіть налякано озирнулася, аби переконатися, що її ніхто не бачив.

Уночі вона не могла заснути, повертаючись з боку на бік на різьбленому дерев’яному підголівнику.

На ранок вона вирішила, що має комусь розповісти. Їй було важко носити в собі тривожне відкриття. Двічі за ніч вона прокидалася, вдивляючись, чи не стоїть біля неї розлючена Нофрет, але нікого не бачила.

Узявши зі скриньки намисто із золотими левами, Ренісенб сховала його в складках сукні. Щойно це зробила, як до її покою зайшла сполошена Генет. Погляд її блискучих очей пронизував бажанням поділитися свіжими новинами.

– Уяви собі, Ренісенб, хіба ж це не жахливо? Хлопчик, цей хлопчик, пастушок, заснув сьогодні вранці біля кошиків зерна. Отож усі його трусять, трусять, кричать йому на вухо. Але, здається, він уже не прокинеться. Він ніби макової настоянки випив – а може, так і було – але хто б її дав йому? Жоден із нас, це точно. Та і сам він не взяв би. О, ми мали ще вчора здогадатися, чим це закінчиться.

Генет потягнулася до одного зі своїх численних амулетів.

– Амоне, захисти нас від лихих духів померлих! Хлопчик розповів те, що бачив. Він описав її. Тож вона повернулася й дала йому макової настоянки, щоб його очі заплющилися навіки. О, яка ж вона могутня, ця Нофрет! Вона бувала за кордоном, ти знала? Поза межами Єгипту. Закладаюся, вона вивчала примітивну іноземну магію. В цьому будинку ми в небезпеці, всі ми. Твій батько мусить принести в жертву Амону кілька биків, усю худобу, якщо знадобиться – зараз не час для економії. Ми мусимо захиститися. Ми мусимо попросити допомоги в твоєї матері – так Імхотеп і збирається вчинити. І жрець Мерсу каже так само. Треба урочисто звернутися до мертвих. Горі зараз якраз добирає слова для листа. Твій батько вважає, що звертатися треба до Нофрет. Щось на кшталт: «О, найпрекрасніша Нофрет, невже я бодай колись зробив тобі щось погане…» і так далі. Але, як сказав верховний жрець Мерсу, потрібні жорсткіші заходи. Твоя мати, Ашаєт, була впливовою жінкою. Брат її матері був номархом, а брат Ашаєт – управителем маєтку візира Фів. Щойно Ашаєт дізнається, що коїться, вона подбає про те, щоб якась наложниця не вбивала її дітей! О так, справедливість візьме гору. Як я вже казала, Горі саме складає звернення до неї.

Ренісенб збиралася знайти Горі й розповісти йому про намисто. Та якщо він був зайнятий із жерцями в Храмі Ісіди, то годі було й сподіватися поговорити з ним наодинці.

Чи не піти їй до батька? Ренісенб похитала головою, відкидаючи це рішення. Її дитинна віра в батькову всемогутність давно розвіялася. Тепер вона бачила, як швидко той кришиться під тиском складних обставин, як замість справжньої сили виставляється роблена бундючність. Якби Яхмос був здоровий, вона могла б довіритися йому, хоча навряд чи він порадив би щось конкретне. Найвірогідніше, він наполягав би на тому, щоб вона розповіла все Імхотепові.

А дівчина дедалі гостріше відчувала, що цього слід уникнути за будь-яку ціну. Батько одразу ж рознесе новини на весь світ, а Ренісенб була певна – так підказувала їй інтуїція – що цю знахідку краще тримати в таємниці. Проте якби їй довелося пояснювати чому, це було б непросто.

Ні, їй була необхідна саме порада Горі. І цього разу він, як завжди, знатиме, як правильно вчинити. Він забере в неї намисто, і тієї ж миті тривога і спантеличення минуть. Він гляне на неї своїми добрими серйозними очима, і вона відразу відчує, що тепер усе гаразд…

Ренісенб відчула спокусу довіритися Кайт, але за мить передумала. Невістка не годилася для цього, вона не вміла уважно слухати. Можливо, якщо поряд не буде дітей… ні, це не годиться. Кайт хороша, але дурна.

Ренісенб подумала: «Лишаються ще Камені… та бабуся».

Камені? Було щось приємне в думці про те, щоб розповісти Камені. Його обличчя чітко вимальовувалося в її уяві, вона бачила, як весела зухвалість на ньому поступається цікавості, а та – стривоженості за неї, за Ренісенб… Чи не за неї?

Звідки це нечиста потаємна підозра, ніби Нофрет із Камені були ближчими, ніж видавалося? Чи здається так тому, що писар допоміг Нофрет здійснити план із розколу родини? Він переконував Ренісенб, що не міг відмовитися, але чи дійсно це так? Важко сказати. Усе, що казав Камені, звучало так просто, природно і правильно. Його сміх був таким веселим, що їй самій хотілося сміятися. Те, як граційно Камені ходив, як повертав голову над лискучими бронзовими плечима, очі, які дивилися на тебе… які дивилися на тебе… думки Ренісенб сплуталися, обірвалися. Очі Камені були не такі, як очі Горі, безпечні та добрі. Вони вимагали чогось, кидали виклик.

Від цих думок щоки дівчини почервоніли, а очі заблищали. Але вона вирішила не розповідати Камені про те, що знайшла намисто Нофрет. Ні, вона піде до Іси. Учора бабуся вразила її. В такому віці, а так добре розуміє суть речей і, на відміну від інших, має до всього практичний підхід.

Ренісенб подумала: «Хай вона і стара. Але вона знатиме, що робити».

* * *

Щойно Ренісенб промовила слово «намисто», як Іса швидко озирнулася, приклала палець до губ і простягла вперед руку.

Ренісенб пошурхотіла сукнею, дістала намисто й поклала його в руку бабусі. Та кілька секунд потримала його близько до своїх підсліпуватих очей, а потім заховала в складках сукні. Промовила низьким владним голосом:

– Жодного слова. Говорити в цьому будинку – промовляти до сотні вух. Я не спала майже всю ніч, міркувала, і я зрозуміла, що багато чого слід зробити.

– Горі з батьком пішли до храму Ісіди, щоб узгодити з жерцем Мерсу чернетку звернення до матері.

– Я знаю. Ну, нехай батько розбирається з духами померлих. А я думаю про те, що стосується цього світу. Коли Горі повернеться, приведи його до мене. Треба дещо сказати й обговорити, а Горі я довіряю.

– Горі знатиме, що робити, – щасливо відказала Ренісенб.

Іса з цікавістю поглянула на онуку.

– Ти часто ходиш до гробниці поговорити з ним? Про що ви з ним розмовляєте?

– О, про річку, про Єгипет, про те, як змінюється світло, і про колір піску внизу, про скелі… Але часто ми просто мовчимо. Я просто сиджу там і відчуваю таке вмиротворення. Не чути ані лайок, ані плачу дітей, ані того, як усі бігають сюди-туди. Я можу спокійно думки гадати, а Горі мені не заважає. А потім я перехоплюю його погляд, і помічаю, що він спостерігав за мною, і посміхаюся… Там нагорі я почуваюся щасливою.

Іса повільно промовила:

– Пощастило тобі, Ренісенб. Ти знайшла щастя, яке живе в кожному серці. Для більшості жінок щастя – це постійно бігати сюди-туди, опікуючись дрібними справами. Для них щастя в турботі про дітей, у сміхові, в розмовах, у сварках з іншими жінками, в любові до чоловіка, яка змінюється люттю, а та – знову любов’ю. Для них щастя складається з дрібниць, нанизаних неначе намистини на нитку.

– І твоє життя було таким, бабусю?

– Здебільшого. Але тепер, коли я багато часу проводжу наодинці з собою, коли я почала погано бачити, коли мені стало важко ходити, я зрозуміла, що всередині мене – таке саме життя, як і зовні. Але я застара для того, щоб осягнути його істинну суть – тож я гарчу на свою маленьку рабиню й насолоджуюся смачною гарячою свіжою їжею, а ще куштую різноманітний хліб, який печуть на нашій кухні, і смакую стиглий виноград і гранатовий сік. Усе минає, а це – лишається. Діти, яких я любила найбільше, уже померли. Твій батько, нехай Ра йому допоможе, завжди був дурнем. Я любила його, коли він лише вчився ходити, але тепер він дратує мене своїм важливим виглядом. Зі всіх своїх онуків я найбільше люблю тебе, Ренісенб, і, до речі, якщо вже мова про онуків, то де Іпі? Я його сьогодні не бачила.

– Він страшенно зайнятий – контролює заготівлю зерна. Батько лишив його за головного.

Іса широко посміхнулася.

– Це потішить юного телепня. Ходитиме тут гордий, як гусак. Коли він прийде на обід, скажи, щоб зайшов до мене.

– Добре, Ісо.

– А щодо іншого, мовчи…

* * *

– Бабусю, ти хотіла мене бачити?

Іпі стояв усміхнений і зверхній, схиливши голову набік, тримаючи квіточку в білих зубах. Здавалося, він дуже задоволений собою та життям загалом.

– Якщо ти не проти витратити хвилинку свого безцінного часу, – відказала Іса, напружуючи очі, щоб краще його розгледіти, і роздивляючись його з голови до ніг.

Її ущипливий тон не справив жодного враження на онука.

– Так, я справді сьогодні дуже зайнятий. Треба за всім пильнувати, бо батько поїхав до храму.

– Молоді шакали гучно брешуть, – кинула стара.

Але на Іпі і це не подіяло.

– Ну ж бо, бабусю, тобі, певно, є що сказати, окрім цього.

– Звісно, мені є що сказати. Насамперед у нашому будинку – час жалоби. Твій брат Собек уже в руках бальзамувальників. А ти ходиш із таким обличчям, ніби сьогодні свято.

Юнак широко посміхнувся.

– Ісо, в тобі немає лицемірства, то чому воно має бути в мені? Ти добре знаєш, що ми з Собеком давно горщики побили. Він робив усе, щоб роздратувати мене, щоб мені нашкодити. Коли я був малим, він погрожував мені. На полі він давав мені найпринизливіші й найдитячіші завдання. Він часто смівся й глузував із мене. І коли мій батько хотів зробити мене своїм офіційним помічником разом з іншими братами, саме Собек відмовив його від цього.

– Чому ти вважаєш, що то був Собек? – різко запитала Іса.

– Камені так сказав.

– Камені? – бабуся звела брови, відсунула набік перуку і почухала голову. Невже Камені? А оце вже цікаво.

– Камені сказав, що чув це від Генет, а хто не погодиться – Генет завжди все знає.

– Хай там як, – сухо промовила Іса, – цього разу Генет помилилася. Безсумнівно, Собек та Яхмос теж вважали, що ти замолодий для того, щоб вести справи разом із батьком, але саме я, так, я відмовила його від того, щоб включати тебе в угоду.

– Ти, бабусю? – Хлопець витріщився на неї зі щирим здивуванням. Його обличчя перетворилося на сердиту гримасу, квіточка випала з рота. – Нащо ти це зробила? Тебе це взагалі не стосується!

– Справи моєї родини мене стосуються.

– І батько тебе послухав?

– Одразу – ні, – сухо відказала стара. – Але я дечого навчу тебе, мій любий онучку. Жінки не діють прямо. Вони вчаться (якщо не народилися з цим умінням) грати на слабкостях чоловіків. Певно, ти пригадуєш, я відправила до вас Генет із гральною дошкою ввечері, коли спека вже спала.

– Пригадую. Ми з батьком грали тоді вдвох. І що з того?

– А те, що ви зіграли тричі. І щоразу ти, як вправніший гравець, брав гору.

– Так.

– От і все, – мовила Іса, заплющуючи очі. – Твій батько, як і всі погані гравці, не любить програвати. Програвати такому юному хлопцеві – ще гірше. Тож він пригадав мої слова й вирішив, що ти однозначно ще замолодий для партнерства.

Якусь мить Іпі уважно роздивлявся її. Потім розсміявся – і сміх той був якийсь недобрий.

– А ти розумна, Ісо, – сказав він. – Так, можливо, стара, а проте розумна. Ми з тобою точно – мозок родини. Перша гра за тобою. Та от побачиш – у другій переможу я. Тож стережися, бабусю.

– Так і робитиму, – відказала стара. – І своєю чергою скажу тобі – ти теж стережися. Один із твоїх братів помер, а інший ледве врятувався. Ти теж син свого батька, і тебе може спіткати така сама доля.

Онук зневажливо розсміявся.

– Цього я можу не боятися.

– Чому ж? Ти теж ображав Нофрет, погрожував їй.

– Нофрет! – Іпі не приховував презирства.

– Що ти задумав? – вимогливо запитала Іса.

– В мене теж є ідеї, бабусю. І я з упевненістю заявляю – Нофрет із її магією мене не хвилює. Хай собі робить, що хоче.

За спиною в нього почувся пронизливий крик, і до покою, лементуючи, вбігла Генет.

– Дурне дитя, необачне дитя. Хіба ж можна ображати мертвих! Після всього того, що вона вже заподіяла нам! І не носить жодного амулета для захисту!

– Захисту? Я сам себе захищу. Геть з дороги, Генет. Мені треба працювати. Ці ліниві землероби зараз дізнаються, що таке справжній господар. – Відштовхнувши Генет, Іпі покрокував геть із покою.

Іса обірвала стогони і скімлення служниці.

– Слухай мене, Генет, і годі голосити про Іпі. Можливо, він знає, що робить, можливо – ні. Поводиться він дуже дивно. Скажи тільки, ти говорила Камені, що це Собек переконав Імхотепа не включати Іпі в угоду?

Генет, як завжди, заскиглила:

– У мене стільки справ, стільки справ, хіба я можу марнувати час на те, щоб бігати поміж людей і щось їм розказувати. Хіба в мене є час доповідати щось Камені? Та я взагалі ніколи не говорю з ним, хіба що він звертається до мене першим. Він приємний у спілкуванні, ти, Ісо, і сама не можеш з цим не погодитися – і не лише я так вважаю, о ні! І якщо молодій удові захочеться узяти новий шлюб… ну, їм зазвичай подобаються вродливі молоді чоловіки… хоча й не знаю, що на це сказав би Імхотеп. Зрештою, Камені лише молодший писар.

– Яка різниця, хто там цей Камені. Ти говорила йому, що Собек проти того, щоб Іпі включали до угоди, чи ні?

– Взагалі-то, Ісо, я не пам’ятаю, говорила я таке чи ні. Я не ходжу і не доповідаю людям. Щось почула там чи тут… Та ти й сама знаєш, що казав Собек, та і Яхмос казав – хоч, звісно, і не так гучно, і не так часто – мовляв, Іпі ще хлопчик і так не годиться. І я так думаю, Камені міг і сам це почути, а не від мене. Я взагалі-то не пліткую, але зрештою, язик існує для того, щоб говорити, та і я не глухоніма.

– Ага, оце вже точно, – відказала Іса. – Часом, Генет, язик може бути зброєю. І якщо язика не притримати, це може призвести до смерті. І не одної. Сподіваюся, твої слова, Генет, не мали таких наслідків.

– Та що ти таке кажеш, Ісо? Що ти собі думаєш? Я нікому не сказала нічого такого, чого не сказала б решті світу! Я така віддана вашій родині, що ладна померти за будь-кого з вас. Ох, як же ви недооцінюєте вірність Генет. Я пообіцяла матері цих дітей…

– Ха, – кинула Іса, перериваючи її, – ось і моя очеретяна вівсянка з пореєм та селерою. Пахне надзвичайно, приготована як слід. Якщо вже ти така віддана, Генет, то, може, з’їси шматочок – раптом страву отруїли.

– Ісо! – заверещала служниця. – Отруїли? Та як ти можеш казати таке? Це ж страва з нашої кухні.

– Ну, – відказала стара. – Хтось мусить її спробувати – просто про всяк випадок. І краще, якщо це будеш ти, якщо вже тобі так хочеться померти за когось із родини. Не думаю, що ця втрата буде для нас болісною. Давай, Генет. Дивися, яка вона жирненька, смачненька й соковита. Ні, дякую, я не хочу втрачати свою маленьку рабиню. Вона молода й весела. А твої найкращі дні минули, Генет, тож якщо з тобою щось трапиться, це не матиме аж такого значення. А тепер, відкрий рота… Неперевершено, чи не так? Щось ти позеленіла. Не сподобався мій жарт? Закладаюся, що ні. Ха-ха, хе-хе.

Іса затремтіла від сміху, але раптом взявши себе в руки, почала жадібно поглинати улюблену страву.

Розділ шістнадцятий. Літо: місяць другий, день перший

Наради в Храмі скінчилися. Остаточну версію звернення склали й узгодили. Горі та два храмові писарі були страшенно зайняті. Нарешті справа зсунулася.

Жрець дав знак прочитати чернетку звернення вголос.

Найвеличнішому духові Ашаєт. Звертається до тебе чоловік твій і брат. Невже ти, сестро, забула мене? Невже мати забула дітей, яких народила? Хіба неперевершена Ашаєт не знає, що дух лихий загрожує дітям її? Син її, Собек, отруєний, відійшов уже в край Осіріса.

За життя я гідно ставився до тебе. Я дарував тобі прикраси й сукні, мазі, парфуми та олії для тіла твого. Разом ми смакували чудовою їжею, в мирі і спокої сиділи пліч-о-пліч за багатим столом. Коли ти хворіла, я не шкодував грошей. Я викликав до тебе Верховного цілителя. Тебе поховали з усіма урочистостями, з дотриманням усіх звичаїв і з усім тим, що могло знадобитися тобі після смерті — слугами, биками, їжею, напоями, прикрасами, вбранням. Багато років був я в жалобі за тобою — і лише через довгий час узяв собі наложницю, щоб жити так, як належить не старому ще чоловікові. Тепер ця наложниця завдає шкоди дітям нашим. Тобі це відомо? Чи раптом сталося так, що ти не знаєш? Бо якби ти знала, Ашаєт, хіба ж не поспішила б ти на порятунок до синів своїх?

Знає Ашаєт чи ні, але лихо діється через те, що наложниця володіє могутньою чорною магією. Упевнений, це робиться всупереч волі твоїй, о велична Ашаєт. Але подумай, в полях Іалу маєш ти великих родичів і впливових помічників. Там, у краях твоїх, благородний і можновладний Їпі, управитель візира. Залучи допомогу його! Там, поруч із тобою, брат матері твоєї, прославлений і стосилий Меріптах, номарх провінції. Повідом йому ганебну правду. Нехай винесе він свій вердикт. Нехай викличе свідків. Нехай розкажуть вони, що Нофрет накоїла. Нехай звершиться над нею суд, і нехай їй винесуть вирок, і нехай заборонять їй чинити лихо нашому дому.

Якщо ж ти, осяйна Ашаєт, сердишся на брата свого, Імхотепа, за те, що він дослухався до недобрих умовлянь жінки цієї й загрожував несправедливо вчинити з дітьми, яких ти народила, то подумай про те, що страждає не тільки він, але й діти також. Пробач братові своєму, Імхотепові, бо сеє робиться заради дітей наших.

Головний писар припинив читати. Мерсу схвально кивнув.

– Добре сказано. Гадаю, ми нічого не впустили.

Імхотеп звівся на ноги.

– Дякую тобі, Превелебний. Мої дари прибудуть завтра до заходу сонця – худоба, олія та льон. А наступного дня проведемо церемонію – поставимо глек із написом в залі для пожертв при гробниці?

– Зачекай три дні. Написи слід нанести на глек, та й треба підготуватися до здійснення ритуалів.

– Як скажеш. Я хвилююся, щоб іще чогось поганого не сталося.

– Я дуже добре розумію, чому ти тривожишся, Імхотепе. Але не бійся. Добрий дух Ашаєт відповість на наше прохання, а в її рідні достатньо повноважень, щоб здійснити таке заслужене правосуддя.

– Нехай буде на те благословення Ісіди. Дякую, Мерсу, і за те, що ти вилікував Яхмоса й подбав про нього. Ходімо, Горі. На нас чекає купа справ. Ходімо додому. В мене аж камінь із душі упав, коли ми склали цього листа. Прекрасна Ашаєт не покине свого брата в розпачі.

* * *

Ренісенб сиділа біля ставка й видивлялася Горі, аж коли той зайшов на подвір’я з сувоями папірусу. Вона побігла до нього.

– Горі!

– Що, Ренісенб?

– Ти не сходиш зі мною до Іси? Вона чекала нагоди поговорити з тобою.

– Звісно. Дай лише гляну, чи Імхотеп…

Але Імхотепа зачепив Іпі, і тепер батько з сином тихенько про щось говорили.

– Зараз, я тільки залишу ці згортки та інші речі й піду з тобою, Ренісенб.

Здавалося, Іса була задоволена, що Горі навідався до неї.

– Горі прийшов, бабусю. Я побачила його й одразу ж привела до тебе.

– Добре. Як там надворі, хо`роше?

– Так… здається, так, – Ренісенб спантеличило питання бабусі.

– Тоді дай мені костура. Походжу трохи подвір’ям.

Іса рідко виходила з будинку, тож онука була здивована. Вона вела стару жінку під лікоть. Вони пройшли крізь головну залу й вийшли на ґанок.

– Посидиш тут, бабусю?

– Ні, дитинко, ми підемо до ставка.

Іса просувалася повільно, та хоча вона й шкутильгала, ноги її були сильні, і не схоже було, щоб вона втомилася. Роззирнувшись, вона вибрала місце біля маленької клумби у привабливій тіні сикомора.

Влаштувавшись, вона зловтішно промовила:

– От! Тепер нас ніхто не підслухає.

– Яка ти мудра, Ісо, – схвально відказав Горі.

– Те, що буде сказано тут, має лишитися між нами трьома. Я довіряю тобі, Горі. Ти живеш із нами з самого дитинства. Ти завжди був вірним, чесним і мудрим. Ренісенб – моя улюблена онучка. І вона має бути в безпеці.

– З нею все буде гаразд, Ісо.

Чоловік не підвищував голосу, але його тон і його погляд сподобалися старій.

– Добре ти говориш, Горі – тихо, без запалу, але як людина, яка відповідає за свої слова. А тепер розкажи мені, про що сьогодні домовилися в Храмі.

Горі кількома словами переповів листа до Ашаєт. Іса уважно слухала.

– А тепер послухай мене, Горі, й поглянь на це. – Вона дістала зі складок сукні намисто з левами і передала йому.

– Ренісенб, розкажи, де ти це знайшла.

Та розповіла. Тоді стара промовила:

– Ну, Горі, що скажеш?

Він хвильку помовчав, а потім запитав:

– Ісо, ти стара й мудра. Що ти думаєш?

Іса відказала:

– Бачу, Горі, ти не з тих, хто поспішає робити висновки, коли йому бракує фактів. Ти від самого початку знав, як загинула Нофрет, чи не так?

– Я підозрював правду, Ісо, але то була лише підозра.

– Саме так. Утім, і зараз у нас є лише підозри. Але тут, біля ставка, між нами трьома ми можемо висловити підозри вголос і лишити їх тут. Мені здається, що трагічні події, які сталися в нашому будинку, можна пояснити трьома способами. Перше пояснення: пастушок розповів правду – він дійсно бачив дух Нофрет, який повстав з мертвих із лихим наміром завершити помсту родині, змусивши нас страждати й тужити. Жерці та інші люди розповідають, що так буває, і ми точно знаємо, що це злі духи приносять нам хвороби, але мені, старій жінці, не схильній вірити жерцям та іншим людям, здається, що все може бути інакше.

– Наприклад? – запитав Горі.

– Уявімо, що це Сатіпі вбила Нофрет і за якийсь час по тому на тому самому місці на Сатіпі зійшло видіння, і від страху та провини вона впала й померла. Все це зрозуміло. Та перейдімо до наступного припущення, а воно в тому, що після цього комусь, з невідомих нам поки що причин, знадобилося вбити двох синів Імхотепа. Припустімо, що хтось поклався на нашу забобонність і на те, що цей учинок припишуть духу Нофрет – украй зручна ситуація.

– Але кому треба вбивати Яхмоса та Собека?

– Ну, точно не слугам, – мовила стара, – вони б не посміли. Це лишає нам не аж такий багатий вибір.

– Тобто хтось із нас? Але бабусю, цього не може бути!

– Запитай Горі, – сухо відказала та. – Зверни увагу, він не заперечує проти того, що я кажу.

Ренісенб повернулася до нього.

– Горі, ясна річ, ти не можеш…

Чоловік похмуро похитав головою.

– Ренісенб, ти молода й наївна. Ти думаєш, що всі, кого ти знаєш і любиш – саме такі, як здається. Ти не знаєш людського серця, не знаєш, скільки гіркоти – і так, лиха – буває в ньому.

– Але хто, хто з нас..?

Іса різко втрутилася:

– Повернімося до історії пастушка. Він бачив жінку в сукні з фарбованого льону та намистом із левами. Якщо це був не дух, то він бачив саме те, що сказав – тобто він бачив жінку, яка намагалася видати себе за Нофрет. Це могла бути Кайт, це могла бути Генет, це могла бути ти, Ренісенб! З такої відстані будь-хто в перуці та жіночій сукні міг зійти за жінку. Тс-с, дай мені закінчити. Є ще один варіант – хлопчик бреше. Він розповів нам те, що йому наказали розповісти. Він підкорився тому, хто мав право наказувати йому. Зі своїм слабким розумом, він міг не допетрати суті історії, розповісти яку його змусили, ввівши в оману чи підкупивши. Ми ніколи не дізнаємося, як усе було, бо хлопчик помер, що саме собою змушує замислитися. Від цього мені думається, що пастушок розповів те, що йому було наказано. Якби його сьогодні ретельно розпитали, його історія могла б розвалитися – маючи терпіння, не важко визначити, коли дитина бреше.

– Отже, ти гадаєш, що отруйник серед нас? – запитав Горі.

– Так, я так думаю, – відказала стара, – а ти?

– І я, – погодився той.

Ренісенб розпачливо переводила погляд з бабусі на Горі й назад.

Чоловік вів далі:

– Але я геть не розумію мотивів.

– І я, – підтримала Іса. – Тому мені й тривожно. Бо я не розумію, хто може опинитися під ударом наступним.

Втрутилася Ренісенб:

– Але хтось із нас… як це? – було чутно, що вона досі не може повірити.

Бабуся твердо відказала:

– Так, Ренісенб – один з нас. Генет, чи Кайт, чи Іпі, чи Камені, чи сам Імхотеп – і так, Іса чи Горі, чи навіть, – вона посміхнулася, – Ренісенб.

– Ти маєш рацію, – погодився Горі. – Ми мусимо включити й себе.

– Але чому? – у голосі Ренісенб досі лунав приголомшений жах. – Чому?

– Якби ми знали, чому, тоді ми знали б майже все, що треба, – промовила Іса. – Ми можемо відштовхуватися лише від того, на кого напали. Пам’ятаєш, Собек неочікувано приєднався до Яхмоса, коли той почав пити вино. Отже, стає зрозуміло, що той, хто додав отруту, точно хотів убити Яхмоса, але не обов’язково збирався вбивати Собека.

– Але кому треба вбивати Яхмоса? – скептично запитала онука. – Якщо в когось із нас і немає ворогів, то це в Яхмоса. Він завжди такий спокійний і добрий.

– Отже, мотив – не особиста неприязнь, – сказав Горі. – Як слушно зауважила Ренісенб, Яхмос – не та людина, що заводить ворогів.

– Ні, – сказала Іса. – Мотив складніший. Тут або ворожість до родини загалом, або за цим стоїть жадоба, від якої нас застерігають «Повчання Птаххотепа». Він каже, що в ній сплітаються всі гріхи, що вона вміщує все ганебне, що тільки є[8].

– Я розумію, куди ти хилиш, Ісо, – промовив Горі. – Але для того, щоб дійти будь-якого висновку, нам треба зробити прогноз на майбутнє.

Стара енергійно покивала головою, і її перука сповзла на одне вухо. Хай який гротескний був тепер у неї вигляд, та наміру сміятися ніхто не мав.

– Ну то зроби прогноз, Горі, – запропонувала вона.

Якусь мить чоловік мовчав, погляд його став задумливим. Жінки чекали. Тоді він нарешті заговорив.

– Якби Яхмос помер, як задумав злочинець, то від цього виграли б інші сини Імхотепа, Собек та Іпі – так, якась частина нерухомості, безумовно, дісталася б дітям Яхмоса, але управління перейшло б до рук синів Імхотепа, а саме – до рук Собека. Тобто, в цій ситуації найбільше виграв би Собек. Він, найімовірніше, виступав би у ролі жерця Ка за відсутності Імхотепа і посів би це місце після батькової смерті. Але хоч Собек і виграв би від цього, він не може бути злочинцем, оскільки сам випив стільки отруйного вина, що помер. Тим часом, наскільки я розумію, від смерті Яхмоса і Собека виграє лише одна людина (на даний момент принаймні), і ця людина – Іпі.

– Погоджуюся, – мовила Іса. – Скажу тобі, Горі, ти далекоглядний, і я ціную твоє уточнення. Але давай уважніше поглянемо на Іпі. Він молодий і нетерплячий, і характер у нього радше кепський. У його віці здійснення бажань здається найголовнішим у житті. Він лютився на старших братів і зневажав їх за те, що його несправедливо – на його думку – виключили з угоди про родинне партнерство. І ще мені здається, що Камені казав йому якісь на надто мудрі речі…

– Камені? – втрутилася Ренісенб. Вигукнувши це, вона почервоніла й закусила губу. Горі повернув голову й подивився на неї. Дивився довгим, пронизливим поглядом, від якого їй стало боляче, та вона не змогла б описати той біль. Іса витягнула шию і витріщилася на онуку.

– Так, – підтвердила вона, – Камені. Хоча не виключено, що це Генет його нацькувала. Але факт лишається фактом. Іпі – амбітний, зверхній, зневажає повноваження братів і, безумовно, вважає себе, як він колись сказав мені, найрозумнішим у родині.

Іса говорила це сухо.

Горі запитав:

– Це він тобі сказав?

– Він ласкаво долучив мене до тих, кого в цій родині наділено певним розумом.

Ренісенб недовірливо запитала:

– То ти вважаєш, що Іпі навмисно отруїв Яхмоса та Собека?

– Я лише розглядаю таку можливість, от і все. Ми говоримо про підозри – доказів у нас немає. Чоловіки, керовані ненавистю та ненажерливістю, убивають братів ще споконвіку, хоч і знають, що боги не схвалюють такого вбивства. І якщо це зробив Іпі, докази буде важко знайти, адже, мушу визнати, цей юнак дійсно розумний.

Горі кивнув.

– Але як я кажу, тут, під сикомором, ми говоримо про підозри. І ми мусимо розглянути кожного члена родини як підозрюваного. Як я вже сказала, я виключаю слуг, бо ніхто із них не наважився б зробити таке. Але я не виключаю Генет.

– Генет? – вигукнула Ренісенб. – Але Генет віддана нам усім. Вона постійно це повторює.

– Легко видавати брехню за правду. Я знаю Генет багато років. Я знаю її відтоді, як молодою жінкою вона приїхала сюди з твоєю матір’ю. Вона була її родичкою – бідною та нещасною. Чоловікові було начхати на неї – Генет дійсно завжди мала надто простий і непривабливий вигляд – тож він розлучився з нею. Єдина дитина, яку вона народила, померла немовлям. Вона приїхала сюди, вдаючи відданість твоїй матері, але я бачила, як вона дивиться на неї, коли та ходить будинком чи подвір’ям: повір, Ренісенб, у її погляді не було любові. Ні, там була радше отруйна заздрість, а щодо її нескінченних примовлянь про любов та відданість, то я їм не вірю.

– Скажи мені, Ренісенб, – додав Горі. – А тобі самій подобається Генет?

– Н-ні, – неохоче визнала вона. – Нічого не можу з собою зробити. Я часто докоряла собі за таке ставлення до неї.

– А ти не думала, що вона неприємна тобі тому, що ти інстинктивно відчуваєш фальш у її словах? Хоча б раз вона підкріпила свою так звану відданість справами? Хіба не вона вічно сіє розбрат, шепочучись і повторюючи те, що завдає болю й викликає злість?

– Дійсно, так і є.

Іса сухо розсміялася.

– О прекрасний Горі, ти дивишся і бачиш, слухаєш і чуєш.

Ренісенб не вгавала:

– Але мій батько вірить їй, він прихильний до неї.

– Мій син такий самий дурень, як і завжди, – заявила Іса. – Усім чоловікам подобаються лестощі, а Генет використовує їх так щедро, як ми – запашні олії на бенкетах! Можливо, вона й насправді віддана йому, іноді мені здається, що так і є. Але в такому разі йому і більше нікому.

– Але вона точно не вбивала б, – запротестувала онука. – Нащо їй убивати бодай когось із нас? Яка їй із того користь?

– Користі жодної. А щодо «нащо» – не відомо, що коїться в голові Генет. Я не знаю, що вона відчуває, про що думає. Але часом мені здається, що за улесливістю та лизоблюдством ховається щось дуже дивне. І якщо це так, ми – ти, я та Горі, не здатні зрозуміти її мотивів.

Горі кивнув.

– Є гниль, яка народжується всередині. Ми з Ренісенб якось про це говорили.

– І я тебе тоді не зрозуміла, – відказала вона. – Але тепер я краще розумію, що ти мав тоді на увазі. Я почала розуміти тебе з появою Нофрет – я побачила, що жоден із нас не той, ким здавався. І мені стало страшно… А тепер… – вона розвела руками, – усе потонуло в страху.

– Страх – це брак знання, – прорік Горі. – Коли ми знатимемо, Ренісенб, страхові не лишиться місця.

– А також, звісно, лишається Кайт, – вела далі Іса.

– Тільки не Кайт, – обурилася Ренісенб. – Кайт ніколи не замахнулася б на Собека. Це неможливо.

– Можливо все, – відказала бабуся. – Принаймні так мене навчило життя. Кайт дурна, насправді дурна, я ніколи не довіряла таким жінкам. Вони небезпечні. Вони бачать лише своє найближче оточення і не здатні тримати в голові більш як одну річ за раз. Кайт живе в центрі крихітного всесвіту, який складається з неї, її дітей і Собека як батька цих дітей. Вона могла подумати, що усунувши Яхмоса, добуде дітям більше майна. Імхотеп ніколи не схвалював поведінки Собека – він вважав його нерозважливим, безвідповідальним, нездатним підкорюватися. Імхотеп покладався на Яхмоса. Але якби Яхмоса не було, Імхотеп вимушений був би покластися на Собека. Мені здається, вона могла розмірковувати отак.

Ренісенб здригнулася. Мимоволі вона подумала, що Кайт дійсно ставилася до життя саме так. Свою доброту, ніжність, спокій і любов вона цілком і повністю віддавала дітям. Світу поза родиною, світу окрім Кайт, дітей і Собека, для неї не існувало. Вона дивилася на нього без цікавості й інтересу.

Ренісенб повільно промовила:

– Але ж вона, певно, розуміла, що Собек міг повернутися і, відчувши спрагу, втамувати її вином?

– Ні, – заперечила Іса. – Не думаю, що Кайт могла це припустити. Кажу ж, вона дурна. Вона бачила лише те, що хотіла бачити – Яхмос п’є, вмирає, а провину приписують духові лихої та прекрасної Нофрет. Вона бачила один варіант розвитку подій, жодних випадковостей і можливостей, і оскільки вона не бажала смерті Собекові, то й не взяла до уваги того, що він може неочікувано повернутися.

– І тепер Собек загинув, а Яхмос живий. Якщо те, що ти кажеш, правда, як їй, певно, важко тепер.

– Таке трапляється з дурними людьми, – відказала бабуся. – Усе йде зовсім не так, як вони планували.

Вона помовчала, а потім продовжила:

– І тепер ми дійшли до Камені.

– Камені? – Ренісенб відчувала, що мусить промовити це спокійно і без обурення. Вона знову зніяковіла, відчувши на собі погляд Горі.

– Так, не можна викреслювати Камені. У нього немає мотивів завдавати нам шкоди, але ми насправді нічого про нього не знаємо. Він приїхав із Півночі, з батьківщини Нофрет. Він допомагав їй – проти власної волі чи добровільно, хтозна – налаштувати Імхотепа проти власних дітей. Я спостерігала за ним, але мушу сказати, мало що зрозуміла. Здається, він звичайний хлопець, дещо замкнений, а ще в ньому, крім вроди, є щось таке, що приваблює жінок. Так, жінки завжди звертатимуть на нього увагу, але він ніколи не стане володарем їхніх сердець і думок. Він здається завжди веселим і життєрадісним, і він не надто сумував за Нофрет.

Але це те, що видно нам. Хто скаже, що там насправді відбувається в його серці? Той, хто вирішив грати роль, може зіграти її добре… Що як насправді Камені глибоко обурений смертю Нофрет і хоче помститися за неї? Якщо Сатіпі вбила Нофрет, то, певно, і її чоловік, Яхмос, мусить померти? Так, і Собек, який погрожував Нофрет – теж. А можливо, і Кайт, яка дріб’язково цькувала Нофрет, а також Іпі, який ненавидів її? Звучить неймовірно, але хто його знає?

Стара замовкла. Вона глянула на Горі.

– Хто знає, Ісо?

Та пронизливо втупилася в співрозмовника.

– Може, ти знаєш, Горі? Хіба тобі не здається, що ти знаєш правду?

Якусь мить Горі мовчав, а потім сказав:

– Так, у мене є думки щодо того, хто і навіщо отруїв вино, але все це ще не прояснилося остаточно, і насправді, я не розумію… – Він замовк, насупився, похитав головою. – Ні, я не можу нікого звинуватити з упевненістю.

– Ми тут говоримо лише про підозри. Говори, Горі.

Той похитав головою.

– Ні, Ісо. Я маю лиш туманну здогадку… І якщо вона вірна, тобі краще нічого не знати. Це може бути небезпечно. Те саме стосується і Ренісенб.

– Виходить, це знання небезпечне і для тебе, Горі?

– Так, небезпечне… Гадаю, Ісо, всі ми в небезпеці. Ренісенб, можливо, менше.

Якийсь час Іса мовчки дивилася на нього.

– Багато б я дала, – нарешті сказала вона, – аби дізнатися, що ти маєш на думці.

Горі не відповідав прямо. За секунду-дві, протягом яких він, здавалося, розмірковував, чоловік промовив:

– Ключ до того, що в людини в голові – поведінка. Якщо людина поводиться незвичайно, дивно, сама не своя…

– То її підозрюють? – запитала Ренісенб.

– Ні, – відповів він. – Ось що я хочу сказати. Той, хто замислив щось лихе, той, хто має ворожі наміри, знає, що мусить приховати це за будь-яку ціну. Він не може дозволити собі навіть натяку на дивну поведінку…

– Він? – запитала Іса.

– Він чи вона – байдуже.

– Розумію, – сказала стара. Вона пронизала його гострим поглядом. Тоді додала: – А як щодо нас? Які у нас можуть бути мотиви?

– Так, ми мусимо і з цим зіткнутися, – мовив Горі. – Мені завжди довіряли. В моїх руках були угоди, я розпоряджався врожаєм. Як писар, я мав справу з усіма рахунками. Я міг фальсифікувати їх – схожий злочин Камені викрив на Півночі. Рахунки могли спантеличити Яхмоса, він міг почати здогадуватися. Тож мені могло знадобитися змусити його замовкнути. – Він слабко усміхнувся власним словам.

– О, Горі, – промовила Ренісенб. – Ну як ти можеш таке казати! Ніхто цьому не повірить.

– Жоден із нас не знає, що в інших у голові. Дозволь мені нагадати тобі ще раз.

– А як щодо мене? – сказала Іса. – В чому можна запідозрити мене? Ну, я стара. Старі часто втрачають ґлузд. Ненавидять те, що колись любили. Можливо, я втомилася від онуків і хочу знищити власну рідню. Старих часто мучить злий дух, спричиняючи такі зміни.

– А я? – запитала Ренісенб. – Нащо мені вбивати братів, яких я люблю?

Горі відповів:

– Якщо Яхмоса, Собека та Іпі не буде, в Імхотепа залишишся тільки ти. Він знайде тобі чоловіка, й усе, що є в цьому домі, дістанеться тобі, і ви з чоловіком дбатимете про дітей Собека та Яхмоса.

Тут Горі усміхнувся.

– Але під сикомором ми не підозрюємо тебе, Ренісенб.

– Під сикомором чи деінде ми тебе любимо, – додала Іса.

Розділ сімнадцятий. Літо: місяць другий, день перший

– То ти виходила на вулицю? – запитала Генет, забігши до покою, щойно туди пришкандибала Іса. – Ти ж майже рік цього не робила!

Генет дивилася на Ісу запитально.

– У старих людей, – відказала та, – часом бувають примхи.

– Бачила, ти сиділа біля ставка з Горі та Ренісенб.

– Так, приємно побути з ними. А чи є речі, що проходять повз твої очі, Генет?

– Серйозно, Ісо, я не розумію, про що ти. Ти сиділа там, не ховаючись, усім було тебе видно.

– Але я була далеко, щоб не всім було мене чутно.

Стара вишкірилася, а служниця обурилася.

– Не розумію, чого ти така недобра до мене, Ісо. Вічно щось підозрюєш. Я надто зайнята тим, щоб пильнувати за порядком у домі, немає мені коли підслуховувати чужі розмови. Яке мені діло до того, що люди кажуть?

– І я себе часто про це питаю.

– Якби Імхотеп мене так не цінував…

Іса грубо обірвала її:

– Так, якби ж тільки не Імхотеп! Ти залежиш від Імхотепа, чи не так? Якби з ним щось сталося…

Тепер уже була черга Генет переривати.

– З Імхотепом нічого не станеться!

– Звідки тобі знати, Генет? Хіба в цьому будинку безпечно? З Яхмосом і Собеком сталося нещастя.

– Так, це правда, Собек помер, а Яхмос ледве вцілів.

– Генет! – нахилилася до неї Іса. – Чому ти посміхаєшся, коли говориш про це?

– Я? Посміхаюся? – Служниця спантеличилася. – Ти вигадуєш, Ісо! Та хіба я можу посміхатися такої миті, говорячи про такі жахливі речі?!

– Дійсно, я майже сліпа, – сказала стара. – Майже, але не зовсім. Інколи, за певного освітлення, навівши різкість, я бачу дуже добре. Говорячи з тим, хто погано бачить, деякі люди втрачають пильність. Вони дозволяють таким емоціям з’являтися на своєму обличчі, які в іншому разі приховували б. Тож повторюю запитання: чому ти посміхаєшся з такою потаємною втіхою?

– Те, що ти кажеш, просто на голову не налазить!

– А тепер ти налякана!

– А хто б не налякався, коли в будинку таке коїться? – завищала Генет. – Упевнена, всім страшно, коли злі духи воскресають із мертвих і мучать людей. Але я знаю, чому ти допитуєшся. Ти говорила з Горі. Що він про мене наговорив?

– А що Горі знає про тебе, Генет?

– Нічого, узагалі нічого. Краще запитай, що я знаю про нього!

Ісин погляд запалав.

– А що ти про нього знаєш?

Служниця похитала головою.

– Ах, усі ви зневажаєте бідну Генет. Вважаєте, що вона дурна й негарна. Але я знаю, що відбувається! Я знаю так багато різних речей. Насправді ж, у цьому будинку я знаю чи не все. Може, я й дурна, але вмію звести докупи два і два. Можливо, я бачу більше, ніж такі розумники, як Горі. Коли він бачить мене, то завжди дивиться так ніби крізь мене, ніби я не існую, ніби мене немає. Краще б він дивився на мене, ось що я хочу сказати. Може, він і вважає мене не вартою уваги дурепою, але розумний ще не означає всевидющий. От Сатіпі вважала себе розумною, і де вона тепер, хотілося б мені знати.

Генет тріумфально замовкла, потім завагалася, зіщулилася й нервово зиркнула на Ісу.

Але та загубилася у власних думках. На її обличчі відбилися потрясіння, подив, майже переляк.

Повільно й задумливо Іса промовила:

– Сатіпі…

Генет звично проскиглила:

– Благаю, Ісо, пробач за те, що я втратила самовладання. Дійсно, що на мене найшло. Я зовсім не це хотіла сказати…

Звівши очі, стара обірвала її:

– Іди геть, Генет. Мені байдуже, що ти там хотіла сказати. Але дещо в твоїх словах наштовхнуло мене на певні думки… Йди собі, Генет, і попереджаю тебе – будь обережна зі словами. Досить із нас смертей. Сподіваюся, ти мене зрозуміла.

* * *

Усе потонуло в страху…

Ренісенб помітила, що її губи мимоволі промовляли ці слова під час розмови біля ставка. Лише пізніше вона почала усвідомлювати, що вони означають.

Ноги понесли її до маленької альтанки, де скупчилися під наглядом Кайт діти, та раптом сповільнилися і припинили йти, так ніби в них була власна воля.

Дівчина зловила себе на тому, що боїться підійти до Кайт, глянути знову в її просте й мирне обличчя, бо може раптом побачити в ньому отрутницю. Ренісенб спостерігала за тим, як Генет квапливо вийшла на ґанок і знову зайшла до будинку, й відчула, що її звична відраза стала ще сильнішою. В розпачі Ренісенб повернулася до дверей на подвір’я і вже за мить зустріла Іпі, який, високо закинувши голову, крокував їй назустріч із веселою посмішкою на нахабному обличчі.

Вона помітила, що витріщається на брата. Іпі, зіпсована дитина, вродливе свавільне хлоп’я – таким вона запам’ятала його, коли від’їздила з Хаєм…

– Що таке, Ренісенб? Чому ти так дивно дивишся?

– Дивно?

Іпі розсміявся.

– Просто як недоумкувата Генет.

Ренісенб похитала головою.

– Не називай її недоумкуватою. Вона дуже хитромудра.

– Я знаю тільки те, що в ній повно люті. Постійно чинить усім підступи. Я думаю, чи не позбутися її.

Ренісенб відкрила рота й закрила знов. Прошепотіла:

– Позбутися?

– Сестричко, та що з тобою? Ти теж бачиш лихих духів, як той недоумкуватий чорний пастушок?

– Тебе послухати, тут усі недоумкуваті!

– Пастушок точно був. Так, я дійсно терпіти не можу дурості. Об’ївся нею. Немає нічого приємного, повір, коли тебе діймають двоє відсталих братів, які далі свого носа нічого не бачать! Тепер, коли їх прибрали з дороги і я можу вести справи безпосередньо з батьком, усе дуже скоро зміниться. Він робитиме, як я скажу.

Сестра поглянула на нього. Юнак здавався навдивовижу гарним і зверхнім. У ньому вирувала енергія, його тріумф і завзятість надзвичайно її вразили. Здавалося, джерело цієї задоволеності власним життям було в якомусь внутрішньому знанні.

Ренісенб різко відказала:

– Один з моїх братів ще стоїть у тебе на шляху. Яхмос іще живий.

Іпі глянув на неї зі зневажливою глузливістю.

– Я так розумію, ти припускаєш, що він одужає?

– А чому ні?

Хлопець розсміявся.

– Чому ні? Скажу просто, що я з тобою не згоден. Із Яхмосом покінчено. Може, він іще трішки пошкандибає подвір’ям, посидить, зітхаючи, на сонечку, але його можна більше не брати до уваги. Так, він отямився після первинних ознак отруєння, але на цьому все.

– Чому це? – запитала сестра. – Цілитель запевнив, що він повністю одужає.

Іпі стенув плечима.

– Цілителі не все знають. Вони промовляють довгі розумні слова. Можеш звинувачувати злу Нофрет, якщо хочеш, але Яхмос, твій любий братик, приречений.

– А ти сам не боїшся, Іпі?

– Я? Боюся? – Хлопець розсміявся, закинувши свою красиву голову.

– Тебе Нофрет теж недолюблювала, Іпі.

– Мені нічого не загрожує, якщо тільки я сам цього не дозволю! Я ще молодий, але мені на долі написано досягти успіху. А що до тебе, Ренісенб, то краще тобі бути на моєму боці. Ти часто ставишся до мене, як до безвідповідальної дитини. Але я більше не такий. Ось побачиш, як швидко все зміниться. Невдовзі я тут стану головним. Можливо, мій батько і віддаватиме накази, та хоч оголошуватиме їх він, воля в них звучатиме моя. – Він ступив крок, другий, замовк і кинув через плече: – Тож обережніше, Ренісенб, дивися не впади в немилість.

Дивлячись услід Іпі, Ренісенб почула кроки й, озирнувшись, побачила Кайт.

– Що сказав Іпі, Ренісенб?

Та повільно відповіла:

– Сказав, що невдовзі буде тут за головного.

– Справді? – мовила Кайт. – Я так не думаю.

* * *

Іпі злетів сходинками ґанку й зайшов до будинку. Те, що Яхмос лежав у ліжку, здається, потішило його. Він весело запитав:

– Ну, як справи, братику? Ми тебе на оранці вже ніколи не побачимо? Не розумію, чому без тебе все ще не пішло шкереберть.

Слабким, але роздратованим голосом Яхмос відповів:

– Я й сам нічого не розумію. Тіло очистилося від отрути. Чому ж я не одужую? Вранці я намагався ходити, але ноги мене не тримають. Я слабкий, слабкий, і щонайгірше, слабшаю щодня.

Іпі похитав головою з робленим співчуттям.

– Дійсно, кепсько. І цілителі не допомагають?

– Помічник Мерсу навідує мене щодня. Він не розуміє, що зі мною не так. Я п’ю міцні трав’яні відвари. Щоденні жертви богині – приносяться. Мені готують спеціальну поживну їжу. За словами цілителя, нічого не має перешкоджати моєму швидкому одужанню. Але натомість я просто марнію.

– Як шкода, – прокоментував Іпі.

Він попростував далі, тихо наспівуючи собі під ніс, аж поки не дійшов до батька та Горі, зайнятих документами. Обличчя Імхотепа, тривожне та стурбоване, просяяло, коли він побачив милого серцю молодшого сина.

– А ось і мій Іпі. Які новини на господарстві?

– Усе гаразд, батьку. Жнемо ячмінь. Урожай хороший.

– Так, дякувати Ра, на полях усе добре. Якби ж і вдома так усе було. Але я покладаюся на Ашаєт – вона не покине нас у біді. Щось я хвилююся за Яхмоса. Не розумію, звідки ця дивна слабкість.

Син зверхньо посміхнувся.

– Яхмос завжди був слабачком, – мовив він.

– Це не так, – м’яко заперечив Горі. – В нього завжди було міцне здоров’я.

Іпі впевнено відказав:

– Міцність здоров’я залежить від сили духу. Яхмос такої сили ніколи не проявляв. Він боявся навіть накази роздавати.

– Але останнім часом він змінився, – зазначив Імхотеп. – Упродовж останніх місяців він упевнено тримав владу в руках. Я аж здивувався. Але його слабкість мене хвилює. Мерсу переконував, що після того, як отрута покине його тіло, одужання буде швидким.

Горі відсунув папірус.

– Існують інші отрути, – тихо промовив він.

– Ти про що? – Імхотеп розвернувся до нього. А той вів далі, м’яко, розважливо:

– Є такі отрути, які діють не одразу, не вбивають миттєво. Підступні отрути. Якщо давати їх людині щодня, вони накопичуються в тілі. Смерть приходить лише після довгих місяців хвороби… Зазвичай такими отрутами користуються жінки, коли хочуть убити чоловіка, але так, щоб смерть здавалася природною.

Імхотеп зблід.

– То ти вважаєш, що це, це може бути причиною слабкості Яхмоса?

– Я просто не відкидаю такої можливості. А те, що їжу куштують раби, перш ніж вона потрапляє до Яхмоса, не має жодного значення, бо доза отрути в одній страві за один день не завдає шкоди.

– Божевілля, – вигукнув Іпі голосно. – Цілковита маячня! Не вірю, що існують такі отрути. Я про таке ніколи не чув.

Горі звів на нього очі.

– Ти ще дуже молодий, Іпі. Ти не про все чув.

Імхотеп вигукнув:

– Але що можна зробити? Ми звернулися до Ашаєт. Ми надіслали дари до Храму – хоч я ніколи їм надто не довіряв. У такі речі більше вірять жінки. Що іще можна зробити?

Горі задумливо сказав:

– Нехай їжу Яхмосові готує перевірений раб, і нехай з нього не зводять очей.

– Але це означає, що тут, у цьому будинку…

– Нісенітниця, – загорлав Іпі, – цілковита дурня.

Горі звів брови.

– Давайте спробуємо, – сказав він. – Ми швидко зрозуміємо, дурня це чи ні.

Іпі розлючено вийшов із покою. Горі, задумливо насупившись, дивився юнакові вслід.

* * *

Іпі вилетів із будинку настільки знавіснілий, що ледве не зніс Генет.

– Геть з дороги, Генет, вічно ти плутаєшся під ногами.

– Який ти грубий, Іпі, тепер у мене синець на руці.

– Так тобі й треба! Твоє скиглення вже остогидло. Що скоріше тебе звідси виженуть, то краще. І я про це подбаю.

Очі служниці вороже зблиснули.

– Вигнати мене хочеш, еге ж? Після всієї турботи і любові, що я в тебе вклала. Я віддано служила всій вашій родині. І твій батько чудово це знає.

– Упевнений, він багато чув про це! Як і я! Та на мою думку, ти просто злоязика карга! Це ти допомагала Нофрет з її підступами. А коли та померла, ти знову взялася підлабузнюватись до нас. Але побачиш – зрештою батько повірить мені, а не твоїм брехливим казочкам!

– Ти такий розлючений, Іпі! Що сталося?

– Не має значення.

– Ти чогось злякався, Іпі? Дивні речі тут відбуваються.

– Ти мене не налякаєш, стара відьмо.

Юнак промайнув повз неї й подався геть.

Генет повільно повернулася всередину. Її увагу привернув стогін Яхмоса. Той устав з ліжка і намагався ходити. Але його ноги майже одразу підкосилися, і якби Генет вчасно не підбігла, він упав би на підлогу.

– Ну от, Яхмосе. Лягай.

– Яка ти сильна, Генет. А зовні так і не скажеш. – Яхмос знову влаштувався в ліжку, поклавши голову на дерев’яний підголівник. – Дякую тобі. Але що ж зі мною таке? Чому я почуваюся так, ніби мої м’язи перетворилися на воду?

– Просто цей будинок – проклятий. Усе вибрики тієї дияволиці з Півночі. Нічого хорошого звідти не приходить.

Яхмос пробурмотів, раптом охоплений відчаєм:

– Я помираю. Так, помираю…

– Всі помруть, а ти залишишся, – похмуро сказала Генет.

– Що? Про що це ти? – Яхмос піднявся на лікті й витріщився на неї.

– Я знаю, що кажу. – Генет кілька разів кивнула головою на підтвердження своїх слів. – Не ти помреш наступним. Зачекай трішки і сам дізнаєшся.

* * *

– Чому ти уникаєш мене, Ренісенб?

Камені раптом виринув перед нею. Дівчина почервоніла й не знайшла слів. Вона дійсно навмисне розвернулася й пішла в інший бік, коли побачила молодого писаря.

– Чому, Ренісенб, скажи, чому?

Але їй забракло мови, вона могла тільки мовчки хитати головою.

Потім вона звела на нього очі. Їй було трохи лячно, що обличчя Камені теж здаватиметься іншим від її підозр. Із цікавістю та втіхою Ренісенб відзначила, що воно не змінилося. Писар дивився серйозно й цього разу не посміхався.

Зустрівши його погляд, вона відвела очі. Камені завжди змушував її хвилюватися. Усім тілом вона відчувала його близькість. Її серце забилося швидше.

– Я знаю, чому ти уникаєш мене, Ренісенб.

До дівчини повернулася мова.

– Я не уникала тебе. Просто не помітила.

– А це брехня.

Камені посміхався, це було чутно навіть у голосі.

– Ренісенб, прекрасна Ренісенб.

Вона відчула його теплу сильну долоню на своїй руці й одразу вирвалася.

– Не чіпай мене. Я не люблю, коли мене торкаються.

– Чому ти опираєшся, Ренісенб? Ти ж добре знаєш, між нами щось є. Ти молода, сильна і вродлива. Ти ж не можеш ціле життя носити жалобу, це проти природи. Я заберу тебе звідси. Тут панують лихі духи та смерть. Ти поїдеш зі мною і будеш у безпеці.

– А що як я не захочу їхати? – з натиском запитала Ренісенб.

Молодик розсміявся. Зблиснули його білі міцні зуби.

– Ти хочеш, просто не визнаєш цього. Життя прекрасне, Ренісенб, коли сестра знаходить брата. Я любитиму тебе і зроблю тебе щасливою, а ти станеш плодючою нивою для свого володаря. Знаєш, я більше не співатиму Птахові: «Сестру подаруй мені ввечері нині!», а піду прямо до Імхотепа і скажу: «Віддай Ренісенб мені за сестру». Але я гадаю, тобі не безпечно тут лишатися, тож я заберу тебе з собою. Я хороший писар, мене візьмуть до будь-якої шанованої родини Фів, якщо я тільки захочу, хоч насправді мені подобається сільське життя – оранка, худоба, пісні женців, милий човник на ріці. Я хотів би плисти з тобою під вітрилами, Ренісенб. Ми заберемо Теті. Вона чудова сильна дитина, я любитиму її та буду їй хорошим батьком. Ну ж бо, Ренісенб, що ти на це скажеш?

Дівчина мовчала. Вона помітила, що її серце б’ється частіше, а тілом розтікається млость. Та водночас із м’якістю, податливістю, вона відчувала щось іще – якусь антипатію.

«Він торкнувся моєї руки, і я вся попливла… – думалося їй. – Це все його сила… широкі плечі… усміхнені губи… Але я не знаю, що в його голові, що він має на думці, що в його серці. Між нами немає злагоди, немає ніжності. Чого я хочу? Я не знаю… Але не цього… Не цього…»

Вона почула власний голос, який навіть їй самій здався слабким і непереконливим:

– Я не хочу виходити заміж… Я хочу бути сама… сама з собою…

– Ні, Ренісенб, ти помиляєшся. Ти не створена для самоти. Про це каже твоя рука, коли тремтить у моїй. Бачиш?

Ренісенб із силою висмикнула руку.

– Я не кохаю тебе, Камені. Можливо, я тебе навіть ненавиджу.

Він усміхнувся.

– Я не проти, Ренісенб. Твоя ненависть дуже близька до кохання. Ми до цього ще повернемося.

Писар пішов, рухаючись прудко й легко, як молода газель. Ренісенб повільно пішла до ставка, де Кайт бавила дітей.

Невістка говорила до Ренісенб, але та відповідала невлад.

Кайт, утім, здається, не помічала, або радше була надто зайнята дітьми, щоб звертати увагу на щось інше.

Раптом, порушивши тишу, Ренісенб запитала:

– Як гадаєш, мені варто ще раз виходити заміж? Що скажеш, Кайт?

Та відповідала спокійно, не надто зацікавлено.

– Гадаю, це було б непогано. Ти сильна й молода, Ренісенб, можеш народити ще багато дітей.

– Хіба оце і все, що є в жіночому житті, Кайт? Знаходити собі справи в будинку подалі від людських очей, народжувати дітей, бавити їх вечорами біля ставка під сикомором?

– Це все, що важить для жінки. Ти не можеш цього не знати. Не говори так, наче ти рабиня. У жінок Єгипту є сила – спадок переходить через них до дітей. Жінки – невпинна кров Єгипту.

Ренісенб задумливо поглянула на Теті, яка зосереджено майструвала намисто з квітів для своєї ляльки. Від напруги вона трохи насупилася. Певний час Теті була така схожа на Хая – так само закопилювала губку, так само схиляла голову – і серце матері сповнювалося любові й болю. Але тепер і обличчя Хая ховалося в тумані, і Теті втратила старі звички. Траплялися й інші моменти – тоді Ренісенб міцно, пристрасно й по-власницьки, притискала донечку до себе, відчуваючи, що вона була її власною плоттю, так ніби в них досі було єдине тіло. «Вона – моя», – казала собі Ренісенб.

Тепер же, дивлячись на неї, Ренісенб думала: «Вона – це я і Хай».

Раптом Теті звела очі й, побачивши матір, усміхнулася. То була спокійна дружня усмішка, в якій відчувалися впевненість і втіха.

Ренісенб подумала: «Ні, вона – це не я і не Хай. Вона – це вона. Вона – Теті. Вона – окрема людина, і я – окрема людина, і кожен із нас окремо. Якщо в наших стосунках пануватиме любов, ми лишимося друзями на все життя, а якщо ні, то коли вона виросте, ми станемо чужими. Вона – Теті. А я – Ренісенб».

Кайт дивилася на Ренісенб із подивом.

– Чого ти хочеш, Ренісенб? Я не розумію.

Та не відповіла. Як пояснити Кайт те, що вона й сама не ладна збагнути? Вона озирнулася: стіни подвір’я, пофарбований у веселі кольори ґанок, шовкова вода ставка, мила альтанка для відпочинку, охайні клумби та зарості папірусу. Безпечний, відмурований світ, де нема чого боятися, наповнений знайомими звуками – дитячим белькотінням, пронизливим жіночим галасом із будинку, далеким ревінням худоби.

Вона повільно промовила:

– Звідси не видно ріки…

Кайт здивувалася.

– А нащо на неї дивитися?

Ренісенб неквапливо відказала:

– Я нерозумна. Я не знаю.

Перед очима вона дуже ясно бачила розкидані вдалині зелені поля, буйні та пишні, чарівну блідо-рожеву з аметистовим порожнечу, що перетікає в небокрай, врізаючись у срібну блакить Нілу…

Дівчина затамувала подих, бо все, що вона бачила й чула навколо, зблідло – лишилася лише нерухомість, наповненість, нескінченна втіха…

Вона мовила сама до себе:

– От я поверну голову й побачу Горі. Він відведе очі від свого папірусу й усміхнеться мені… А потім сяде сонце й настане темрява, і я засну… То буде смерть.

– Що ти кажеш, Ренісенб?

Ренісенб здригнулася. Вона не усвідомлювала, що говорить уголос. Видіння розвіялося, і вона повернулася в реальність. Кайт з цікавістю дивилася на неї.

– Ти сказала «смерть», Ренісенб. Про що ти думала?

Вона похитала головою.

– Не знаю. Мені йшлося про інше…

Вона роззирнулася. Як хóроше: родинний затишок, плюскіт води, діти бавляться. Вона глибоко вдихнула.

– Тут так спокійно. Навіть уявити важко, що тут може відбуватися щось жахливе.

Але саме тут біля ставка наступного ранку знайшли Іпі. Він лежав обличчям у воді там, де хтось тримав його, поки хлопець не захлинувся.

Розділ вісімнадцятий. Літо: місяць другий, день десятий

Імхотеп сидів згорблений, зсутулений. Умить він постарів, став схожий на хворого зіщуленого старигана. На його обличчі проступив жалібний подив.

Генет принесла йому їжі і вмовляла поїсти.

– Так, Імхотепе, тобі потрібні сили.

– Навіщо? Нащо мені сили? Іпі був сильний – сила в молодості та красі – а тепер його тіло бальзамують. Мій синочок, мій любий син. Останній з моїх синів.

– Ні, ні, Імхотепе. В тебе ще є Яхмос, твій хороший син Яхмос.

– Чи надовго? Він теж приречений. Ми всі приречені. Що за прокляття лежить на нашій родині? Хіба я міг передбачити, що наложниця накличе на наш дім таке лихо? Адже наложниць не заборонено приводити в дім, цього не забороняє ні людський закон, ні божий. Я ставився до неї шанобливо. Чому зі мною сталося таке? Чи, може, це Ашаєт мені мститься? Може, це вона не може пробачити мені? Вона жодним чином не відповіла на моє звернення. Страшні речі продовжують відбуватися.

– Ні, ні, Імхотепе. Не кажи так. Просто ще замало часу минуло відтоді, як глек поставили в залі для пожертв. Хіба ти не знаєш, скільки часу забирають питання правосуддя в цьому світі, як усе безкінечно відкладається в суді номарха, і ще повільніше рухаються справи, коли доходить до візира? Правосуддя є правосуддя, в цьому світі чи наступному – все робиться повільно, але справедливість зрештою перемагає.

Імхотеп недовірливо похитав головою. Генет вела далі:

– До того ж, Імхотепе, ти мусиш пам’ятати, що Іпі не був сином Ашаєт – його народила твоя сестра Анх. Чого б Ашаєт так уже за нього заступатися? Але Яхмос – із ним усе інакше. Він одужає, бо Ашаєт про це подбає.

– Правду сказати, Генет, твої слова втішають мене… Щось є в тому, що ти говориш. Яхмосові дійсно трохи кращає щодня. Він хороший відданий син, але о! мій Іпі! – такий сильний дух, така врода. – Імхотеп знову застогнав.

– Як шкода! Як шкода! – співчутливо голосила його вірна служниця.

– Проклята дівка зі своєю вродою! Краще б очі мої ніколи її не бачили.

– Дійсно, господарю! Донька Сета, точно тобі кажу. Навчилася магії та лихих заклять, жодних сумнівів.

Почувся стукіт костура по підлозі – це, шкандибаючи, до зали ввійшла Іса. Вона зневажливо пирснула.

– Ви тут усі показилися, чи як? Більше нема що робити, окрім проклинати нещасну дівчину, яка розважалася тими дрібними жіночими капостями й підступами, на які її штовхала дурна поведінка недоумкуватих дружин твоїх безголових синів?

– Дрібні жіночі капості, то он як ти називаєш це, Ісо? Коли з трьох моїх синів двоє померли, а третій вмирає? О! І це каже моя мати!

– Хтось має це сказати, якщо ти відмовляєшся визнавати факти. Годі вже вважати, що це коїть злий дух померлої дівчини. Рука живої людини тримала обличчя Іпі у воді, доки він не втонув, і так само рука живої людини отруїла вино, яке пили Яхмос та Собек. У тебе є ворог, так, Імхотепе, але він тут, серед нас, у будинку. А доказ цьому те, що відтоді, як ми дослухалися до поради Горі і їжа Яхмоса готується власноруч Ренісенб чи під її пильним наглядом, відтоді, як вона сама відносить страви братові, той почав почуватися що день, то краще. Годі вже бути таким дурнем, Імхотепе, годі стогнати і рвати на собі волосся, хоч Генет у цьому палко тобі допомагає…

– О, Ісо, ти несправедлива до мене!

– В чому Генет палко тобі допомагає, бо і сама дурна, чи з якихось інших причин…

– Нехай Ра пробачить тобі жорстокість до бідної самотньої жінки!

Стара напосілася на сина, розмахуючи костуром.

– Візьми себе в руки, Імхотепе, і подумай. Твоя покійна дружина Ашаєт, чудова жінка й не дурна – не те, що ти – може, й використає свій вплив, щоб заступитися за тебе на тому світі, але навряд чи зможе подумати замість тебе в цьому. Ми мусимо діяти, інакше будуть нові смерті.

– То ворог – жива людина? Ворог у нашому домі? Ти дійсно віриш у це, Ісо?

– Звісно, я вірю, бо це єдине притомне пояснення.

– То, виходить, усі ми в небезпеці?

– Звісно, ми в небезпеці. І загрожують нам не закляття і не духи, а людина – людина, яка може підсипати отруту в їжу та напої, людина, яка може напасти на хлопця, що пізно повертається додому з містечка, і втопити його в ставку.

Імхотеп задумливо промовив:

– Для цього треба бути сильним.

– Може, й так, але я не певна. Іпі випив багато пива в містечку. Він був у нестямі і зазнавався. Можливо, повертаючись додому, він непевно стояв на ногах, можливо, він не боявся людини, яка підійшла до нього, можливо, добровільно опустив голову в ставок. У такому разі, сила не знадобилася б.

– Ісо, що ти намагаєшся сказати? Що це зробила жінка? Але це неможливо. Все це неможливо. У цьому будинку не може бути ворогів, інакше ми мали б знати, я мав би знати!

– У людини з люттю в серці може не бути напису «ворог» на обличчі.

– Тобто хтось із наших слуг чи рабів…

– Це не слуги й не раби, Імхотепе.

– Виходить, хтось із родини. Невже Горі? Чи Камені? Але Горі – майже родич, він такий надійний і завжди виправдовував нашу довіру. А Камені хоч і чужинець, але в ньому тече наша кров і він підтвердив відданість старанною службою мені. До того ж він тільки-но вранці прийшов до мене й попросив дати згоду на шлюб із Ренісенб.

– О, та невже, та невже? – запитала мати зі жвавим інтересом. – І що ти сказав?

– А що я міг сказати? – роздратувався Імхотеп. – Хіба зараз час для весілля? Так я йому й відповів.

– А що він на це?

– Він вважає, що зараз саме час говорити про весілля. На його думку, в цьому будинку Ренісенб загрожує небезпека.

– Цікаво, – сказала Іса. – Дуже цікаво… Невже справді загрожує? Мені – нам із Горі – здавалося, що вона в безпеці, але тепер…

Її син вів далі:

– Хіба можна проводити весілля та похорон одночасно? Так не годиться. Увесь ном нас засуджуватиме.

– Зараз не час робити щось для годиться, – заперечила стара. – Особливо якщо враховувати те, що бальзамувальники від нас не виходять. Для Їпі та Монту це, певно, справжнє благословення, їхні справи швидко пішли вгору.

– Вони підвищили ціни на десять відсотків, – Імхотеп швидко перемкнувся на іншу тему. – Безсовісні. Кажуть, їхні послуги здорожчали.

– Могли б зробити нам знижку як постійним клієнтам! – гірко всміхнулася Іса над власним жартом.

– Люба матусю, – з жахом поглянув на неї Імхотеп. – Це тобі не жарти.

– Усе життя – це жарт, Імхотепе, і смерть сміється останньою. Хіба ти не чуєш цього на кожному бенкеті? Їж, пий, розважайся, бо завтра помреш. Що ж, це дуже точно описує те, що в нас тут відбувається. Питання тільки в тому, хто буде наступним.

– Те, що ти кажеш – жахливо, жахливо. Що ми можемо зробити?

– Нікому не довіряти, – відказала мати. – Це найперше й найважливіше. – Вона з притиском повторила: – Нікому.

Генет почала схлипувати.

– Чому ти так дивишся на мене? Якщо комусь тут і можна довіряти, то це мені. Я довела це довгими роками служби. Не слухай її, Імхотепе.

– Заспокойся, Генет, люба, заспокойся. Звісно, я тобі довіряю. Я добре знаю, що ти щира й віддана мені.

– Нічого ти не знаєш, – промовила Іса. – Ніхто з нас нічого не знає. Тому над нами й нависає небезпека.

– Ти звинувачуєш мене, – заскиглила Генет.

– Я нікого не можу звинувачувати. Я нічого не знаю напевне і не маю доказів – лише підозри.

Імхотеп пронизливо зиркнув на стару матір.

– І кого ж ти підозрюєш?

Та повільно відказала:

– Я підозрювала трьох людей. Спершу я думала на Іпі, але він загинув, тож мої підозри не виправдалися. Потім я подумала на іншу людину, однак у день смерті Іпі мені на думку спало дещо інше…

Вона замовкла.

– Горі й Камені в будинку? Накажи їх покликати. І нехай приведуть із кухні Ренісенб. А ще Кайт і Яхмоса. Я хочу дещо сказати вам усім.

* * *

Іса оглянула всю свою родину, яка зібралася в головній залі. Побачила спокійний м’який погляд Яхмоса, штучну посмішку Камені, питання в наляканих очах Ренісенб, безтурботність і байдужість Кайт, задумливу таємничість Горі, дратівливий страх на нервовому обличчі Імхотепа і жваву цікавість і – так – задоволення Генет.

Їй подумалося: «Їхні обличчя нічого не промовляють. На них лише ті емоції, які вони готові показати. Але якщо я маю рацію, щось мусить їх видати».

Уголос вона сказала:

– Я хочу дещо сказати всім вам, та спершу я поговорю з Генет, отут, при всіх.

Вираз обличчя служниці змінився – жвавість і задоволення кудись поділися. Вигляд у неї був наляканий. Голос звучав пронизливо та обурено.

– Ти підозрюєш мене, Ісо?! Я знала! Ти звинуватиш мене, і як же я, бідна нерозумна жінка, мушу захищатися? Мене засудять, а я так і лишуся непочутою.

– Так-таки й непочутою, – іронічно кинула Іса й помітила, що Горі посміхнувся.

Генет вела далі, усе істеричніше:

– Я нічого не зробила, я ні в чому не винна… Імхотепе, любий господарю, порятуй мене.

Вона кинулася на підлогу, обхопила його коліна. Той почав невдоволено лопотіти, поплескуючи Генет по голові.

– Ну справді, Ісо, я проти, це неприйнятно…

Мати обірвала його:

– Я нікого не звинувачувала. Я не звинувачую без доказів. Я лише прошу Генет пояснити сенс того, що вона сказала.

– Я нічого не говорила, нічого-нічого.

– А от і говорила, – заперечила Іса. – Я чула це на власні вуха – а чую я добре, хоч і бачу погано. Ти сказала, що знаєш щось про Горі. Що ти мала на увазі?

Горі дещо здивувався.

– Так, Генет, – сказав він. – Що ти про мене знаєш? Поділися з нами.

Служниця сіла навколішки й витерла очі. Вигляд у неї був обурений і непокірний.

– Нічого я не знаю, – відповіла вона. – Що я можу знати?

– Оце ми й намагаємося з’ясувати, – промовив Горі.

Генет стенула плечима.

– Я просто язиком молола.

Втрутилася Іса:

– Я нагадаю тобі, що ти сказала. Ти сказала, що хоч ми тебе і зневажаємо, ти багато знаєш про те, що відбувається в цьому будинку, і бачиш більше, ніж деякі розумні люди. А потім додала, що коли ти стикаєшся з Горі, то він дивиться на тебе так, ніби тебе не існує, ніби крізь тебе, ніби тебе немає.

– Він завжди так дивиться на мене, – ображено промовила служниця. – Так ніби я комашка, ніби я ніщо.

Іса повільно сказала:

– Ця фраза – ніби крізь мене, ніби мене немає – дещо мені нагадала. Генет заявила: «Краще б він дивився на мене». А далі вона розводилася про Сатіпі – так, про Сатіпі, мовляв, Сатіпі була розумна, але де вона тепер?

Стара обвела всіх поглядом.

– Нікого це не наштовхує на певні думки? Подумайте про Сатіпі, про Сатіпі, яка загинула… І пам’ятайте, що слід дивитися на людину – на людину, а не на те, чого немає…

На мить запала мертва тиша, а потім Генет заверещала. То був гучний крик на високій ноті, крик щирого жаху. Вона нескладно вигукувала:

– Я не… врятуй мене, господарю, не дозволяй їй… Я нічого не казала… нічого.

Імхотеп знавіснів.

– Ну це вже занадто, – заревів він. – Я не дозволю залякувати і звинувачувати цю бідну жінку. Що вона тобі зробила? За твоїми ж власними словами, нічого.

Із властивою йому обережністю втрутився Яхмос:

– Батько має рацію. Якщо у тебе є конкретні звинувачення проти Генет, озвуч їх.

– Я її не звинувачую, – повільно промовила Іса.

Вона зіперлася на свій костур. Вигляд у неї був зіщулений. Говорила вона статечно й поважно.

Яхмос діловито повернувся до Генет.

– Іса не звинувачує тебе в тих бідах, які сталися з нами, але якщо я правильно її розумію, їй здається, що ти щось приховуєш. Тож, Генет, якщо тобі щось відомо, про Горі чи про когось іншого, настав час сказати. Тут, при всіх. Говори. Що ти знаєш?

Служниця похитала головою.

– Нічого.

– Добре подумай над своєю відповіддю, Генет. Знання небезпечне.

– Я нічого не знаю, клянуся. Клянуся Великою еннеадою, і богинею Маат, і самим Ра.

Генет тремтіла. В її голосі не чулося звичного скімлення. Він звучав щиро та святобожно.

Іса глибоко зітхнула. Нахилилася. Пробурмотіла:

– Проведіть мене до покою.

Горі та Ренісенб схопилися, щоб допомогти.

Стара заперечила:

– Ні, Ренісенб. Нехай Горі.

Вона зіперлася на нього, йдучи до свого покою. Звівши на чоловіка очі, побачила, що його обличчя напружене та нещасне.

Іса пробурмотіла:

– Що скажеш, Горі?

– Ти вчинила дуже нерозважливо, Ісо, дуже немудро.

– Я мусила знати.

– Так, але ти страшенно ризикувала.

– Я розумію. То ти вважаєш так само?

– Певний час я так думав, але доказів немає. І натяку на доказ. І навіть тепер, Ісо, в тебе немає доказів. Усе це в твоїй голові.

– Я знаю, і цього вже достатньо.

– Може, і достатньо, а можливо, навіть забагато.

– Ти про що? А, так, звісно.

– Бережи себе, Ісо. Бо відтепер і ти в небезпеці.

– Ми мусимо діяти швидко.

– Так, але що ми можемо зробити? Потрібні докази.

– Я знаю.

Але більше вони нічого одне одному сказати не могли. До Іси вибігла її маленька рабиня. Горі залишив стару жінку під опікою помічниці і, похмурий та замислений, пішов.

Маленька рабиня теревенила й метушилася навколо Іси, але та, здавалося, нічого не помічала. Вона почувалася старою, хворою, змерзлою… Знову повернулася думками до кола уважних очей, які спостерігали за нею, поки вона говорила.

Лише на одному обличчі промайнув страх і розуміння – чи вона помиляється? Чи впевнена вона в тому, що бачила? Зрештою, зір підводить її.

А втім, вона була певна. Не стільки вираз обличчя, скільки раптова напруга в усьому тілі, застиглість, ступор. Лише одна людина зрозуміла сенс її недоладних слів. Адже в них була вбивча безпохибна правда.

Розділ дев’ятнадцятий. Літо: місяць другий, день п’ятнадцятий

– Ну, тепер, коли ми все тобі виклали, Ренісенб, що ти скажеш?

Дівчина непевно перебігала очима з батька на Яхмоса. Голова відмовлялася ясно думати.

– Не знаю, – беземоційно промовила вона.

– За звичайних обставин, – вів далі Імхотеп, – у нас було б багато часу на обговорення. В мене є інші родичі, ми могли б перебирати кандидатури, аж поки не знайшли б чоловіка, який найкраще тобі пасує. Але все таке бентежне – так, життя бентежне.

Голос його зірвався. Він продовжив:

– Ось як воно склалося, Ренісенб. Тепер смерть дивиться в обличчя нам трьом. Яхмосові, тобі, мені. Кого вона забере наступним? Тож я мушу привести справи до ладу. На той випадок, якщо з Яхмосом щось трапиться, тобі, моїй єдиній доньці, потрібен чоловік, який буде поруч і розділить із тобою твій спадок і відповідатиме в господарстві за все те, чого не може робити жінка. Бо ніхто не знає, у який момент мене може не стати.

Горі – так я написав у своєму заповіті – візьме опіку над дітьми Собека, а також над дітьми Яхмоса у разі його смерті. Яхмос так сам захотів – вірно, сину?

Той кивнув.

– Горі завжди був близький мені. Він мені як рідний.

– Так, так, – відповів Імхотеп. – Але факт у тому, що він якраз не рідний. А Камені – так. Тож якщо все зважити, Ренісенб, зараз він для тебе найкраща кандидатура. То що ти скажеш, дочко?

– Я не знаю, – повторила та.

У неї була жахлива слабкість.

– Він вродливий і милий, ти згодна?

– О, так.

– Але ти не хочеш виходити за нього? – м’яко запитав Яхмос.

Ренісенб удячно глянула на брата. Він був упевнений, що її не слід квапити чи змушувати робити те, чого вона не хоче.

– Я справді не знаю, чого хочу. – Вона поспішила додати: – Я розумію, це по-дурному, але сьогодні я взагалі по-дурному поводжуся. Мабуть, це позначається напруга, в якій ми всі останнім часом живемо.

– Поряд із Камені ти будеш у безпеці, – наполіг Імхотеп.

Яхмос запитав батька:

– А ти не думав, що Ренісенб можна було б видати за Горі?

– Так, це теж можливо…

– Його дружина померла, коли він був іще молодий. Ренісенб добре знає його, і він їй подобається.

Вона сиділа як у тумані, поки чоловіки говорили. Це її весілля вони обговорювали, і Яхмос намагався допомогти їй вирішити, чого вона насправді хоче, але дівчина почувалася неживою, наче дерев’яна лялька Теті.

Раптом, перервавши їх, так ніби взагалі не чула, Ренісенб промовила:

– Я вийду за Камені, якщо ви вважаєте, що це правильно.

Імхотеп вигукнув щось утішне і пішов із зали. Яхмос підійшов до сестри. Поклав їй руку на плече.

– Ти хочеш цього, Ренісенб? Ти будеш щаслива в цьому шлюбі?

– А чому б мені не бути щасливо? Камені вродливий, веселий і добрий.

– Я знаю, – чутно було, що Яхмос вагався і відповідь Ренісенб його не влаштовувала. – Але твоє щастя важливе, Ренісенб. Не можна дозволяти батькові змушувати тебе робити те, чого ти не хочеш. Ти ж знаєш, який він.

– О так, так, якщо йому спаде щось на думку, всі мусять підкоритися.

– Не обов’язково, – твердо відказав Яхмос. – Я не дам згоди, якщо ти проти цього шлюбу.

– Яхмосе, ти завжди підтримуєш батька.

– Але не цього разу. Він не може змусити мене погодитися, і я цього не зроблю.

Ренісенб звела на нього очі. Яким непохитним здавалося його зазвичай боязке обличчя.

– Ти такий добрий до мене, Яхмосе, – вдячно сказала вона. – Але це не тому, що я піддалася на примус. Ми з Камені побудуємо нову родину й житимемо, як і належить сестрі та братові.

– Ну, якщо ти впевнена…

– Я впевнена, – відказала дівчина і, ніжно йому всміхаючись, вийшла із зали на ґанок.

Перетнувши подвір’я, вона підійшла до берега ставка, де Камені бавив Теті.

Ренісенб підійшла до них тихо-тихо і спостерігала, не сповіщаючи про свою появу. Камені, як завжди веселий, здавалося, насолоджувався грою не менш, ніж сама дитина. На серці матері потеплішало. Вона подумала: «Він буде хорошим батьком для Теті».

Потім Камені повернув голову, побачив Ренісенб і зі сміхом випростався.

– Лялька Теті тепер жрець Ка, – сказав він. – Вона приносить жертви й править церемонії в гробниці.

– Ляльку тепер звуть Меріптах, – додала Теті дуже серйозно. – В нього двоє дітей і ще є писар, як Горі.

Камені розсміявся.

– Теті дуже розумна, – похвалив він. – А ще сильна і вродлива.

Він перевів погляд з дитини на Ренісенб, і в його пестливому погляді вона прочитала: він думає про дітей, яких вона колись йому народить.

Від цього дівчина відчула легке збудження і водночас раптовий пронизливий жаль. Їй би хотілося, щоб цієї миті він бачив тільки її. Вона подумала: «Чому ж він не може бачити Ренісенб окремо від усього»?

Відчуття швидко минуло, і вона лагідно всміхнулася йому.

– Батько говорив зі мною, – повідомила вона.

– І ти дала згоду?

Хвильку вона повагалася, а потім відповіла:

– Так.

Вона дала остаточну відповідь, от і все. Все влаштовано. Якби ж вона ще не почувалася такою втомленою та заціпенілою.

– Ренісенб.

– Що, Камені?

– Прогуляєшся зі мною річкою в човні? Мені завжди хотілося це зробити.

Як дивно, що він це сказав. У першу мить, побачивши його, вона подумала про квадратне вітрило, річку та усміхнене обличчя Хая. Але тепер вона забула Хая, і на його місці, під вітрилом, на ріці, буде Камені, який сидів і дивився їй у вічі.

То смерть. Смерть зробила це з тобою. Ти кажеш: «Я відчуваю се і те». Ти кажеш, але насправді нічого не відчуваєш. Мертві є мертві. Пам’яті не існує…

Так, але лишалася Теті. То було життя, продовження життя. Так само води щорічного розливу ріки забирали старе й готували ґрунт до нових посівів.

Як сказала Кайт, жінки цього дому мають триматися разом. Хто вона, зрештою, така? Просто одна з жінок у цьому домі – і немає жодної різниці, як її кличуть.

Тут вона почула голос Камені, наполегливий, стривожений.

– Про що ти замислилася, Ренісенб? Часом ти літаєш так далеко… То ти поплаваєш зі мною на човні?

– Так, Камені, поплаваю.

– І Теті теж візьмемо.

* * *

Це неначе сон, думалося Ренісенб, – човен і вітрило, і Камені, і сама вона, і Теті. Вони втекли від смерті, від страху смерті. То був початок нового життя.

Камені говорив, а вона відповідала як у трансі… «Це моє життя, – подумала вона, – звідси вже не втекти. – І спантеличено: – Але чому я думаю про втечу? Що то за місце, куди мені хочеться відлетіти?»

І знову перед її очима виник маленький грот поряд із гробницею і як вона сидить, підтягнувши до себе одне коліно й поклавши долоню під підборіддя…

Вона подумала: «Там я почувалася вирваною з життя, а життя отут, оце, і звідси немає порятунку аж до смерті…»

Камені причалив до берега й зійшов на землю. Переніс на сушу Теті. Дитина схопилася за нього й розірвала нитку амулета, який він носив на шиї. Амулет упав Ренісенб під ноги. Вона підняла його. То був знак Анх[9] з електрума й золота.

Ренісенб засмучено вигукнула:

– Він погнувся. Пробач. Мені шкода. Обережно, – додала вона, коли Камені забрав амулет у неї. – Він може зламатися.

Але сильні пальці молодика зігнули амулет іще сильніше, навмисне розламавши його навпіл.

– О, що ти наробив?

– Візьми собі половину, Ренісенб, а я візьму іншу. То буде наш знак, що ми половинки цілого.

Він дав його їй, і в той момент, коли вона простягнула руку, щоб узяти його, щось клацнуло у неї в голові, і вона різко вдихнула.

– Що таке, Ренісенб?

– Нофрет.

– Тобто, Нофрет?

Ренісенб говорила зі жвавою впевненістю.

– Зламаний амулет у скрині Нофрет. Це ти їй дав його… Ти і Нофрет… Тепер я все зрозуміла. Тепер ясно, чому вона була така нещасна. І я знаю, хто приніс її скриньку в мій покій. Я все знаю… Не бреши мені, Камені. Кажу тобі, я знаю.

Він не заперечував. Стояв і спокійно дивився на неї, не зводячи очей. Коли нарешті заговорив, його голос звучав поважно, він не посміхався.

– Я не брехатиму тобі, Ренісенб.

На мить Камені замислився, ніби збираючись із думками.

– В певному сенсі я навіть радий, що ти дізналася, Ренісенб. Але все не зовсім так, як тобі здається.

– Ти дав їй зламаний амулет, як збирався дати й мені – на знак того, що ви половинки одного цілого. Ти сам так сказав.

– Ти сердишся, Ренісенб, і мене це тішить, бо означає, що ти любиш мене. Але водночас я хочу, щоб ти зрозуміла. Я не давав того амулета Нофрет. Це вона дала його мені…

Він замовк.

– Ти можеш мені не вірити, але це правда. Клянуся, що це правда.

Ренісенб повільно відказала:

– Не скажу, що я тобі не вірю… Це цілком може бути правдою.

Похмуре нещасне обличчя Нофрет виникло в неї перед очима. Камені вів далі, затято, по-хлопчачому…

– Спробуй зрозуміти, Ренісенб. Нофрет була дуже вродлива. Мені це лестило, було приємно, та й кому не було б? Але я ніколи не кохав її насправді.

Ренісенб раптом пронизало жалістю. Ні, Камені не кохав Нофрет, але вона кохала його, кохала розпачливо, відчайдушно. Якраз отут, на цьому місці біля Нілу Ренісенб говорила з Нофрет того ранку, пропонуючи їй підтримку та дружбу. Вона добре пам’ятала, як темна хвиля ненависті й страждань виплеснулася з її співрозмовниці назовні. Тепер стало ясно чому. Бідолашна Нофрет – наложниця зарозумілого літнього чоловіка, краяла собі серце любов’ю до безтурботного молодика, якому була байдужа чи майже байдужа.

Камені з почуттям продовжував:

– Чи розумієш ти, Ренісенб, щойно я приплив сюди, то одразу закохався в тебе? Відтоді як я тебе побачив, я більше ні про кого не міг думати. І Нофрет добре це розуміла.

Так, подумала Ренісенб, Нофрет це розуміла. А зрозумівши, зненавиділа Ренісенб, і дівчина її не винуватила.

– Я не хотів писати листа твоєму батькові. Не хотів більше вплутуватися в інтриги Нофрет. Але то було складно. Подумай, і зрозумієш – то було складно.

– Так, так, – нетерпляче промовила Ренісенб. – І це не має жодного значення. Лише Нофрет має значення. Вона була дуже нещасна. Гадаю, вона дуже сильно тебе кохала.

– Ну, а я її не кохав, – дратівливо відказав Камені.

– А ти жорстокий, – кинула вона.

– Ні, просто я чоловік. Мене бісить, коли жінка починає страждати за мною, це проста істина. Я не хотів Нофрет. Я хотів тебе. О, Ренісенб, ти не можеш лютитися на мене за це.

Ренісенб мимоволі посміхнулася.

– Я не хочу, щоб між нами були сварки через Нофрет, покійну Нофрет. Я кохаю тебе, Ренісенб, і це єдине, що має значення.

«Так, – подумки погодилася дівчина, – це єдине, що має значення…»

Вона поглянула на Камені, який стояв, похиливши голову набік, з благальним виразом на впевненому обличчі. Він здавався ще зовсім юним.

Ренісенб подумала: «Він має рацію. Нофрет померла, а ми живі. Тепер я розумію, за що вона ненавиділа мене, і мені шкода, що вона страждала, але це не моя провина. І Камені теж не винний у тому, що кохав мене, а не її. Так буває».

Теті, яка бавилася на березі, підійшла й посмикала матір за руку.

– Пішли додому, мам? Мамо, пішли додому?

Ренісенб глибоко зітхнула.

– Так, – погодилася вона, – пішли додому.

Вони попрямували до будинку, Теті побігла вперед. Камені зітхнув із задоволенням.

– Добра ти, Ренісенб, і мила. Між нами нічого не змінилося?

– Ні, Камені. Усе так само.

Він додав тихіше:

– Там, на річці, я був дуже щасливий. А ти, Ренісенб, ти почувалася щасливою?

– Так, я була щаслива.

– У тебе був щасливий вигляд. Але здавалося, ти думала про щось дуже далеке. Мені хотілося б, щоб ти думала про мене.

– Я думала про тебе.

Він узяв її за руку, і вона не відняла своєї. Він дуже ніжно тихесенько проспівав:

– Сестра моя, мов дерево персеї…

Він відчув, як її рука тремтить у його руці і як прискорено б’ється її серце, і нарешті заспокоївся…

* * *

Ренісенб викликала Генет до себе.

Служниця, яка зайшла в покій квапливими кроками, різко зупинилася, побачивши дівчину з відкритою скринькою для прикрас у руках. Усередині лежав зламаний амулет, а обличчя Ренісенб було напруженим і злим.

– Це ти принесла скриньку до мого покою, чи не так, Генет? Ти хотіла, щоб я побачила амулет. Хотіла, щоб одного дня я дізналася…

– Дізналася, в кого друга половинка? Бачу, тепер ти знаєш. Ну, завжди краще знати, хіба ні, Ренісенб?

Генет зловтішно розсміялася.

– Ти хотіла, щоб від цього знання мені стало боляче, – промовила Ренісенб. Лють її палала розпеченим залізом. – Тобі ж так подобається робити людям боляче. Ніколи й нічого ти не скажеш навпрямки. Ти чекатимеш, вичікуватимеш, аж поки не настане слушний момент. Ти ж нас усіх ненавидиш, чи не так? І завжди ненавиділа.

– Та що ти таке кажеш, Ренісенб? Я впевнена, ти не серйозно!

Але голос служниці уже не скиглив. У ньому чувся хитромудрий тріумф.

– Ти хотіла розсварити нас із Камені. Що ж, тобі не вдалося.

– О, Ренісенб, не сумніваюся, що ти дуже великодушна і вмієш прощати. Не те, що Нофрет, еге ж?

– Давай не будемо про Нофрет.

– Так, певно краще не говорити про неї. Камені вродливий, та й щасливчик до того ж. Пощастило йому, що Нофрет вмерла саме тоді. Вона могла завдати йому багато клопоту. Вплинувши на твого батька. Їй не сподобалося б, якби Камені схотів узяти тебе за дружину, ох як не сподобалося б. Власне, я думаю, вона не дала б вам одружитися. Я цього певна.

Ренісенб глянула на служницю з холодною огидою.

– Твої слова завжди отруйні, Генет. Жалять, як скорпіон. Але тобі не вдасться засмутити мене.

– Це чудово, чи не так? Ти, мабуть, сильно закохана. Ох, цей Камені – вродливий юнак і вміє співати любовні пісні. Не бійся, він завжди отримуватиме все, чого забажає. Я просто в захваті від нього, кажу тобі. Він завжди здається таким прямим і щирим.

– Ти про що, Генет?

– Та ні про що, просто кажу тобі, що я в захваті від Камені. І я впевнена, що він насправді прямий і щирий. В нього це не роблене. Все це так схоже на казки співців на ярмарках. Бідний писар одружується на доньці господаря з великим посагом, і вони живуть разом довго та щасливо. Дивовижно, як цим вродливим хлопцям вічно щастить.

– Я мала рацію, – видобула Ренісенб. – Ти справді нас ненавидиш.

– Ох, Ренісенб, ну як ти можеш так казати, знаючи, що я гарувала на вас, відколи твоя мати померла?!

Втім, вона не скиглила, а говорила з тим самим зловісним тріумфом.

Ренісенб опустила очі на скриньку з прикрасами і раптом зрозуміла іще дещо.

– Це ти підклала сюди намисто із золотими левами. Не опирайся, Генет. Я знаю, що це ти.

Тріумф у голосі служниці збляк. Здається, вона злякалася.

– А що мені було робити, Ренісенб. Я злякалася…

– Тобто, злякалася?

Генет підійшла ближче й понизила голос.

– Це вона подарувала його мені. Нофрет, я маю на увазі. Незадовго до смерті. Я отримала від неї кілька подарунків. Вона була щедрою, взагалі-то. О так, вона завжди була щедрою.

– А точніше, вона добре тобі платила.

– Недобре так казати, Ренісенб. Але я тобі все розповім. Вона подарувала мені намисто з левами, аметистову брошку та ще щось. Але потім, коли пастушок розповів ту історію про жінку з левовим намистом, я… ну, я злякалася. Подумала, що, можливо, тепер усі вважатимуть, що це я отруїла Яхмоса. От я і поклала намисто до скриньки.

– Це правда, Генет? Ти хоч колись кажеш правду?

– Клянуся, Ренісенб, це правда. Я злякалася…

Ренісенб із цікавістю глянула на служницю.

– Ти тремтиш. Так ніби тобі і зараз страшно.

– Так, страшно… І на те є причини.

– Які? Скажи мені.

Генет облизала тонкі губи. Вона скосила очі, озирнулася. Тепер вона дивилася, як загнаний звір.

– Скажи мені, – повторила Ренісенб.

Генет похитала головою. Вона непевно відповіла:

– Нема чого казати.

– Забагато ти знаєш, Генет. Завжди знала забагато. Тобі це подобалося, але тепер це просто небезпечно. Еге ж?

Служниця похитала головою. Потім злостиво розсміялася.

– Зачекай, Ренісенб. Одного дня я триматиму цей будинок у своїх руках і розколю його, як горіх. Зачекай і побачиш.

Дівчина випросталася.

– Мені ти шкоди не завдаси, Генет. Мама тобі не дозволить.

Обличчя Генет змінилося, очі запалали.

– Я ненавиділа твою матір, – процідила вона. – Я завжди ненавиділа її… А в тебе її очі, її голос, її зверхність – тебе я теж ненавиджу, Ренісенб.

Та розсміялася.

– Ну нарешті я витягла з тебе правду!

Розділ двадцятий. Літо: місяць другий, день п’ятнадцятий

Стара Іса втомлено прошкутильгала до покою.

Почувалася спантеличено та виснажено. Вона відчула, що вік починає бити по ній дзвони. Поки що вона відчувала втому лише в тілі, а розум лишався ясним. Але тепер їй довелося визнати, що розумове напруження забирає забагато життєвих сил.

Якби ж то вона знала, звідки чекати на небезпеку. А втім, знання не дало б її розумові спочинку. Навпаки, тепер, навмисне привернувши до себе увагу, вона мусила бути якнайобережнішою. Доказ, доказ, їй потрібен доказ… Але як його добути?

Саме тоді вона зрозуміла, що вік грає проти неї. Вона була надто втомлена для імпровізацій та творчих зусиль. Вона була здатна тільки захищатися, лишатися пильною, уважною, оберігати себе.

Адже вбивця – щодо цього Іса не мала ілюзій – буде цілком готовий ударити знов.

І вона не збиралася ставати наступною жертвою.

Була впевнена, що злочинець знову застосує отруту. Сила в цьому випадку не спрацює, адже вона ніколи не буває сама, натомість завжди оточена слугами. Тож це буде отрута. Ну, з цим можна розібратися. Нехай їжу їй готує і приносить у покій Ренісенб. Тут у неї стоїть на підставці глек із вином. Вона дає рабині його скуштувати й чекає добу, щоб переконатися, що воно не отруєне. Вона змусила Ренісенб трапезувати разом із нею, хоча вона не боїться за онуку – поки що. Можливо, за неї і не доведеться боятися. Але в цьому ніхто не може бути певним.

У перервах між справами Іса сиділа нерухомо, змушуючи свій сповільнений мозок винайти спосіб довести правду або спостерігаючи за тим, як маленька рабиня крохмалить чи загладжує складки її сукні або розплутує намиста й браслети. Того вечора вона була страшенно виснажена. Імхотеп викликав її порадитися про весілля Ренісенб, перш ніж він сам поговорить із донькою.

Син, зіщулений і дратівливий, перетворився на власну тінь. У його поведінці більше не було ані помпезності, ані впевненості. Тепер Імхотеп покладався лише на незламну волю та рішучість матері.

А сама вона боялася, дуже боялася помилитися. Від її незваженого слова могло увірватися чиєсь життя. Так, нарешті сказала вона, весілля – хороша ідея. І часу вибирати чоловіка серед провідних членів роду немає. Зрештою, тут важливіша жіноча лінія, адже чоловік лише управлятиме тим, що отримає Ренісенб та її діти.

Тож тепер усе зводилося до питання про те, чи буде це Горі – чесна людина, перевірений часом друг родини, син дрібного землевласника, чиє господарство межувало з їхнім – або ж Камені, який називав себе їхнім родичем.

Перш ніж заговорити, Іса ретельно все зважила. Необачне слово могло вилитися в трагедію.

Потім вона дала свою відповідь, наполягаючи на такому виборі всією силою своєї незламної особистості. Вона сказала, що чоловіком Ренісенб має стати, безумовно, Камені. Подружні клятви можуть пролунати вже наступного тижня під акомпанемент необхідних святкових церемоній, щоправда, значно скорочених через трагічні обставини. Це, звісно, якщо на те буде воля Ренісенб. Камені – приємний молодик, і разом вони виростять сильних дітей. До того ж вони кохають одне одного.

Що ж, подумала Іса, вона зробила свій хід. Фігуру приберуть із шахівниці. Тепер від Іси нічого не залежить. Вона зробила те, що вважала за потрібне. Це було небезпечно. Що ж, їй подобалися красиві партії, так само як Іпі. Життя – не про безпеку. Щоб вигравати, доводиться ризикувати.

Повернувшись у покій, вона підозріло роззирнулася. З особливою увагою оглянула великий глек із вином. Той був закритий і запечатаний, як і коли вона йшла. Вона завжди запечатувала його, виходячи з покою, а печатку забирала із собою.

Так, ризикувати вона не збиралася. Іса гірко розсміялася. Не так просто вбити стару жінку. Старі жінки знають ціну життю, а також багато хитрощів.

Завтра… Вона викликала маленьку рабиню.

– Не знаєш, де Горі?

Дівчинка відповіла, що, на її думку, Горі нагорі в гроті біля гробниці.

Іса задоволено кивнула.

– Піди до нього. Скажи йому, що завтра вранці, коли Імхотеп із Яхмосом підуть у поле й візьмуть із собою Камені, щоб той вів підрахунки, а Кайт бавитиме дітей біля ставка, він мусить прийти до мене. Зрозуміла? Повтори.

Маленька рабиня повторила, й Іса відправила її до Горі.

Стара тішилася власним планом. Вона зможе порадитися з Горі без зайвих вух, бо відправить Генет до ткалень. Вона попередить його про те, що має статися, і вони спокійно все обговорять.

Коли рабиня повернулася з повідомленням, що Горі зробить, як наказано, Іса зітхнула з полегшенням.

Тепер, влаштувавши це, вона відчула, як її поглинає втома. Вона сказала дівчинці принести горщик мазі з солодким ароматом і втерти їй у руки та ноги.

Ритмічні рухи заспокоювали її, мазь знімала біль у кістках.

Нарешті стара випросталася на ліжку, поклавши голову на дерев’яну подушку, і заснула – страхи на певний час відступили.

Вона прокинулася пізніше, відчуваючи дивний холод. Її ноги та руки застигли, паралізовані… Все її тіло ніби скувало. Вона відчувала, як завмирає її мозок, як воля полишає її, як сповільнюється серцебиття.

Вона подумала: «Це – смерть».

Дивна смерть, без оголошення, без жодних попереджувальних знаків.

«Так, – подумалося їй, – помирають старі…»

Але раптом Іса зрозуміла напевне. Це не природна смерть! Це ворог ударив із пітьми.

Отрута…

Але як? Коли? Все, що вона їла та пила, було перевіреним, безпечним – помилки тут статися не могло.

Тоді як? Коли?

Слабкі спалахи свідомості намагалися освітити таємницю. Вона мусить зрозуміти, мусить зрозуміти перед смертю.

Іса відчула, як щось тисне на серце дедалі сильніше – смертельна холоднеча – і зробила повільний болючий вдих.

Як же ворогові це вдалося?

Раптом, з минулого, на допомогу їй виринула згадка. Зрізана вовна – купа з масним запахом – батьків дослід, щоб показати, що деякі отрути вбираються через шкіру. Овечий жир – мазі роблять з овечого жиру. Ось як ворог дістав її. Додавши отруту в її ароматну мазь, атрибут кожної єгипетської жінки. Ось де чаїлася смерть…

А завтра… Горі… Він не дізнається… Вона не зможе йому сказати… Надто пізно…

* * *

Уранці налякана маленька рабиня пробігла будинком, сповіщаючи криком, що її господарка померла уві сні.

Імхотеп стояв і дивився на тіло Іси. Його обличчя було сумним, але не підозріливим.

За його словами, мати померла природною смертю, від віку.

– Вона була стара, – мовив він. – Так, вона була стара. Звісно, настав її час відплисти до Осіріса, і всім її тривогам і печалям настав кінець. Здається, вона мирно відійшла. Дякувати Ра, її смерть спричинила не людина і не злий дух. У ній немає жорстокості. Погляньте, якою спокійною вона здається.

Ренісенб плакала, а Яхмос її заспокоював. Генет ходила довкола, хитала головою і зітхала, примовляючи, яка це втрата і якою відданою Ісі вона, Генет, завжди була. Камені припинив співати і змінив посмішку на скорботне обличчя.

Прийшов Горі. Він стояв і дивився на мертву жінку. В цей час вони мали поговорити. Він запитував себе, що ж вона збиралася йому сказати.

Вона хотіла щось йому повідомити.

Тепер він ніколи не дізнається.

Та можливо, подумалося йому, він може здогадатися.

Розділ двадцять перший. Літо: місяць другий, день шістнадцятий

– Горі, її вбили?

– Гадаю, що так, Ренісенб.

– Але як?

– Не знаю.

– Але вона була така обережна. – Дівчина говорила знервовано, ошелешено. – Вона завжди була на сторожі. Вживала всіх заходів безпеки. Не їла й не пила нічого неперевіреного.

– Я знаю це, Ренісенб. Та все-таки я гадаю, що її вбили.

– Але вона була наймудріша з нас, найкмітливіша. Вона була певна, що їй жодним чином не можна зашкодити. Горі, тут, певно, винне чаклунство. Чорна магія, закляття лихого духа.

– Ти віриш у це, бо так найпростіше. Люди такі. Але сама Іса в це не вірила. Якщо вона зрозуміла, що помирає, якщо вона отямилася, а не померла уві сні, то збагнула, що її смерть – справа людських рук.

– І вона знала, чиїх?

– Так, вона надто відверто заявила, що має підозри. Відтоді почала становити небезпеку для ворога. Її смерть підтверджує слушність її здогадок.

– А вона сказала тобі, кого підозрювала?

– Ні, – заперечив Горі. – Вона мені не сказала. Вона ніколи не називала імен. А проте я переконаний: наші думки рухалися в одному напрямку.

– Тоді скажи мені, Горі, щоб я була на сторожі.

– Ні, Ренісенб, я надто дбаю про твою безпеку, щоб тобі розповідати.

– То зараз я в безпеці?

Обличчя чоловіка потемнішало. Він промовив:

– Ні, Ренісенб, ти не в безпеці. Ніхто не в безпеці, але щойно ти дізнаєшся правду, то перетворишся на перепону, яку необхідно буде усунути якомога швидше за будь-яку ціну.

– А як же ти, Горі? Адже ти знаєш!

Він виправив її:

– Мені здається, що я знаю. Але я не сказав нічого вголос, нічого не виказав. Іса повелася немудро. Вона поділилася своїми припущеннями. Всім стало зрозуміло, про що вона думає. Не слід було цього робити – я так і сказав їй потім.

– Але ти, Горі… Якщо з тобою щось станеться…

Ренісенб зупинилася. Чоловік дивився їй у вічі.

Спокійно, уважно, наскрізь пронизуючи її серце та розум… Він ніжно взяв її руки в свої.

– Не бійся за мене, крихітко Ренісенб… Усе буде добре.

«Так, – подумала вона, – все буде гаразд, якщо Горі так каже».

Дивно, всередині зацарювали втіха та спокій, почулася чиста мелодія щастя… Приємна і далека, як обрії, що видно з гробниці, обрії, де не чутно гамору людських вимог і обмежень.

Раптом, якось аж різко, вона сказала, почувши себе збоку:

– Я виходжу за Камені.

Горі відпустив її руки, обережно і природно.

– Я знаю, Ренісенб.

– Вони… Мій батько… Вони вважають, що так буде краще.

– Я знаю.

Він пішов. Стіни подвір’я ніби наближалися, голоси з будинку та з комор ставали гучнішими, галасливішими.

У голові Ренісенб була тільки одна думка: «Горі йде…»

Вона боязко гукнула йому:

– Горі, куди ти йдеш?

– На ниви з Яхмосом. Слід багато чого зробити й записати. Жнива майже скінчилися.

– А Камені?

– Він піде з нами.

Дівчина крикнула:

– Мені тут страшно. Страшно навіть при світлі дня, зі слугами та під наглядом Ра, що править вітрила небесами.

Горі швидко повернувся.

– Не бійся, Ренісенб. Клянуся, ти можеш не боятися. Не сьогодні.

– А завтра?

– Живи сьогоднішнім днем – клянуся, сьогодні ти в безпеці.

Ренісенб насупилася й поглянула на нього.

– Але всі ми в небезпеці? Яхмос, батько, я? Просто я не перша на черзі… так ти вважаєш?

– Спробуй не думати про це, Ренісенб. Я роблю все, що можу, хоч може здатися, ніби я нічого не роблю.

– Розумію… – Ренісенб задумливо поглянула на нього. – Так, розумію. Яхмос перший у списку. Ворог двічі намагався отруїти його, але йому не вдалося. Тож має бути третя спроба. Ось чому ти хочеш бути ближче до нього – щоб захистити його. А потім настане черга мого батька та моя. Хто ж це так ненавидить нашу родину…

– Тихо. Краще тобі про таке не говорити. Довірся мені, Ренісенб. Спробуй відкинути страх.

Дівчина закинула голову. Вона гордо глянула на нього.

– Я довіряю тобі, Горі. Ти не допустиш моєї смерті. Я дуже люблю життя й не хочу його полишати.

– Я тебе захищу.

– І себе, Горі.

– І себе.

Вони всміхнулися одне одному, і Горі пішов знайти Яхмоса.

* * *

Ренісенб сіла навпочіпки, спостерігаючи за Кайт.

Невістка саме допомагала дітям ліпити іграшки з глини, додаючи води зі ставка. Її пальці діловито замішували матеріал і надавали йому форми, а голос заохочував двох маленьких серйозних хлопчиків не спинятися. Кайт була така, як завжди: ніжна, проста, невиразна. Здавалося, навколишня атмосфера, у якій панували смерть і безперервний страх, жодним чином не впливали на неї…

Горі попросив Ренісенб не думати про це, але навіть маючи найміцнішу на світі волю, вона не змогла б підкоритися. Якщо Горі відомо, хто ворог, якщо Ісі було відомо, хто ворог, то чому б і Ренісенб цього не дізнатися? Можливо, безпечніше для неї було б не знати, але кого з людей влаштувала б така ситуація? Вона хотіла все з’ясувати.

І це, певно, дуже просто – насправді просто. Батько, ясна річ, не хотів убивати власних дітей. Тож лишається – а хто лишається? Лишаються, за великим рахунком, двоє – Кайт і Генет.

Обидві жінки…

І в обох, звісно, немає причин нікого вбивати…

А втім, Генет ненавидить їх усіх… Так, служниця усіх їх ненавидить, не може бути й сумнівів. Вона визнала, що ненавидить Ренісенб. То чого б їй не відчувати того ж і до решти?

Ренісенб намагалася зрозуміти, як мислить туманний змучений мозок Генет. Вона жила тут усі ці довгі роки, працювала, доводила свою відданість, брехала, шпигувала, коїла підступи… Вона приїхала сюди давно, бідна родичка впливової та вродливої панни. Вона бачила, як її господарка будує щасливе життя з чоловіком та дітьми. Вона, та, яку власний чоловік покинув, чиє єдине дитя померло… Можливо, так воно і є. Наче рана від списа, яку Ренісенб якось побачила. Вона швидко загоїлася на поверхні, але отруйні речовини викликали під шкірою запалення, і зібрався гній, і рука розпухла так, що боляче було, коли її торкалися. І тоді довелося викликати цілителя, і той прийшов і з відповідним замовлянням встромив ножа в затверділу, розпухлу, спотворену кінцівку. Тоді неначе загату прорвало. Потік смердючої речовини під тиском вийшов із рани…

Можливо, те саме відбулося і з Генет. Рани загоїлися, горе минуло занадто швидко – а під поверхнею лишилася отрута, нагнітаючи хвилю ненависті та люті.

Але чи ненавиділа Генет Імхотепа? Точно ні. Роками вона пурхала навколо нього, лестила йому, догоджала… Він повністю їй довіряв. Така відданість, ясна річ, не може бути цілковито вдаваною.

І якщо вона така віддана, то не може ж вона навмисне завдавати йому такого болю, прирікати на такі втрати.

Але що як вона його теж ненавидить? Що як завжди ненавиділа? Навмисне лестила, щоб зміцнити довіру до себе й ослабити його. Що як Імхотепа вона ненавиділа сильніше за решту? Тоді для схибленої, зрушеної гнівом свідомості не було б глибшого задоволення, ніж це. Ніж змусити його дивитися, як його діти, один за одним, вмирають…

– Що сталося, Ренісенб? – Кайт витріщилася на неї. – В тебе такий дивний вигляд.

Ренісенб підвелася.

– Щось мене нудить, – сказала вона.

В певному сенсі, так воно й було. Від картин, що виникли в голові, дівчині почало млоїти.

Невістка сприйняла слова Ренісенб буквально.

– Ти з’їла забагато зелених фініків, чи, може, риба зіпсувалася.

– О, ні, це не через їжу. Це через жахи, які з нами кояться.

– А, ти про це.

Зауваження Кайт прозвучало так недбало, що Ренісенб витріщилася на неї.

– Але, Кайт, хіба тобі не страшно?

– Та ні, не надто, – мовила та. – Якщо з Імхотепом щось станеться, дітей захистить Горі. Він чесний. Збереже для них їхню спадщину.

– Це зробить Яхмос.

– Яхмос теж скоро помре.

– Кайт, ти так спокійно про це говориш. Тобі що, байдуже? Те, що мої батько і брат помруть?

Невістка на мить замислилася. Потім стенула плечима.

– Ми з тобою дві жінки, наодинці, тож можемо говорити відверто. Я завжди вважала Імхотепа тиранічним та несправедливим. Він повівся негідно, коли збирався позбавити рідних синів спадку на користь наложниці. Мені Імхотеп ніколи не подобався. Щодо Яхмоса, то він порожнє місце. Ним завжди попихала Сатіпі. Останнім часом, після її смерті, він навчився брати владу в свої руки, віддавати накази. Він завжди любитиме своїх дітей більше, ніж моїх – це природно. Тож якщо він помре, моїм дітям від цього стане тільки краще – принаймні так я це бачу. В Горі немає дітей, і він справедливий. Усе, що відбувається, дуже сумно, але я починаю думати, що для мене це – на краще.

– І як ти тільки можеш так говорити? Так холодно, так спокійно? Адже твого чоловіка, чоловіка, якого ти любила, вбили першим.

Щось непевне пробігло обличчям Кайт. Вона глянула на дівчину з презирливою гіркотою.

– Часом ти ну просто як Теті, Ренісенб. Анітрішечки не старша.

– Ти не сумуєш за Собеком, – повільно промовила Ренісенб. – Не сумуєш, я помітила.

– Ну ж бо, Ренісенб, я зробила все як слід. Я знаю, як мусить поводитися жінка, котра нещодавно втратила чоловіка.

– Так, ти зробила все як слід, але не більше… Тож ти не кохала Собека?

Кайт стенула плечима.

– А хіба мусила?

– Кайт! Він був твоїм чоловіком, він батько твоїх дітей. – Обличчя невістки трохи проясніло. Вона поглянула на двох маленьких хлопчиків, брудних від глини, та на Анх, яка качалася на траві, дригаючи ніжками та мугикаючи.

– Так, він батько моїх дітей. За це я вдячна йому. Але ким він, зрештою, був? Вродливим хвальком, чоловіком, який вічно ходив до інших жінок? Він не вчинив гідно, не привів у дім скромну сестру, яка могла б допомогти по господарству. Ні, він ходив до будинків з лихою славою, витрачав там мідь і золото, пив і замовляв найдорожчих танцівниць. Щастя ще, що Імхотеп тримав його на такій короткій припоні і змушував детально звітувати про все, що він продавав. Як я могла любити й поважати такого чоловіка? Та і що таке, власне, чоловіки? Вони потрібні, аби продовжувати рід. Але сила роду – в жінках. Це ми, Ренісенб, передаємо дітям усе своє. А щодо чоловіків, нехай собі розмножуються і помирають молодими…

Зверхність та презирство звучали в голосі Кайт дедалі гучніше, мов тягуча нота на якомусь музичному інструменті. Її вольове негарне обличчя скривилося.

Ренісенб розпачливо подумала: «Кайт сильна. Якщо вона і дурна, то це самодостатня дурість. Кайт ненавидить і зневажає чоловіків. Як я не здогадалася? Адже в ній і раніше проявлялася ця небезпечна риса. Так, Кайт сильна…»

Дівчина мимоволі глянула на руки невістки. Вони зминали, замішували глину – сильні м’язисті руки, і спостерігаючи за тим, як вони працюють із глиною, Ренісенб думала про сильні руки, які занурили голову Іпі у воду й невблаганно тримали її там. Так, Кайт могла б це зробити…

Маленька дівчинка, Анх, качаючись, наштрикнулася на колючку і зчинила ґвалт. Кайт кинулася до неї. Вона взяла дівчинку, притискаючи до себе, наспівуючи їй. Тепер її обличчя світилося любов’ю та ніжністю. Генет вибігла на ґанок і кинулася до них.

– Щось трапилося? Дитина так голосно закричала. Я подумала, може…

Розчарована, вона замовкла. Блиск від передчуття катастрофи згас у її очах.

Ренісенб переводила погляд з однієї жінки на іншу.

Ненависть на обличчі однієї, любов на обличчі іншої. Цікаво, хто з них небезпечніший?

* * *

– Яхмосе, стережися Кайт.

– Кайт? – Яхмос здавався ошелешеним. – Мила Ренісенб…

– Кажу тобі, вона небезпечна.

– Наша сумирна Кайт? – Він і досі не йняв віри. – Важко уявити, що Кайт ходить і сіє смерть. Їй би розуму забракло.

– Не думаю, що тут річ у розумі. Достатньо розбиратися в отрутах. Сам знаєш, що певні родини часто знаються на цьому. І знання передаються доньці від матері. В таких родинах жінки готують трав’яні відвари. Цілком імовірно, що Кайт уміє таке. Ти ж знаєш, коли діти хворіють, вона сама готує їм ліки.

– Так, дійсно, – задумливо промовив брат.

– Генет теж лиха, – вела далі Ренісенб.

– Генет – так. Вона ніколи нам не подобалася. Власне, якби її не захищав батько…

– Батько обманюється щодо неї, – сказала Ренісенб.

– Цілком імовірно, – упевнено промовив Яхмос. – Вона просто лестить йому.

Сестра звела на Яхмоса здивований погляд. Вперше в житті він дозволив собі покритикувати Імхотепа. Досі здавалося, що він святобожно боїться батька.

Ренісенб зрозуміла, що тепер Яхмос поступово виходить на перше місце. За останні кілька тижнів Імхотеп постарів так, наче минули роки.

Він не міг ані давати поради, ані ухвалювати рішення. Він майже не рухався. Сидів, годинами поспіль втупившись в одну точку скляними порожніми очима. Часом він не розумів, що йому кажуть.

– Ти вважаєш, це вона… – Ренісенб замовкла. Вона озирнулася й почала знов: – Це вона, як ти вважаєш, ну, вона..?

Яхмос узяв її за руку.

– Тихо, Ренісенб, краще не промовляти цього вголос, навіть пошепки.

– То ти теж вважаєш…

Яхмос тихо й наполегливо повторив:

– Нічого не кажи. У нас є план.

Розділ двадцять другий. Літо: місяць другий, день сімнадцятий

Наступного дня відзначали свято молодого місяця. Імхотеп змушений був піднятися до гробниці, щоб здійснити жертвоприношення. Яхмос благав батька доручити це йому, але Імхотеп уперся як віл. Так ніби невдало пародіюючи себе самого, він бурмотів:

– Хіба я можу бути певен, що все зроблять як слід, якщо сам усього не проконтролюю? Хіба я уникав колись своїх обов’язків? Хіба я не забезпечував, не підтримував усіх вас..?

Він замовк.

– Усіх? Усіх..? О, я забув… двоє хоробрих моїх синів, мій вродливий Собек, мій розумний і милий серцю Іпі, пішли від мене. Яхмос і Ренісенб, любі мої син та донька – ви досі зі мною, та чи надовго… чи надовго?

– Ми сподіваємося провести поряд із тобою ще багато років, – мовив Яхмос.

Він говорив досить голосно, як із глухим.

– А? Що? – Імхотеп, здавалося, впав у нетяму. Раптом він, здивувавши своїх дітей, пробурмотів:

– Це залежить від Генет, чи не так? Так, це залежить від Генет.

Яхмос і Ренісенб обмінялися поглядами.

Дівчина м’яко і чітко промовила:

– Батьку, що ти маєш на увазі?

Імхотеп пробубонів щось непевне у відповідь. Потім, уже трохи гучніше – погляд його лишався відсутнім – додав:

– Генет мене розуміє. Завжди розуміла. Вона знає, скільки в мене обов’язків, ох, як багато… Так, багато… І вічно ця невдячність… Тож має бути розплата. Це, я думаю, розповсюджена практика. Нахабство слід карати. А Генет завжди була скромна, сумирна й віддана. Її слід нагородити.

Він випростався й урочисто прорік:

– Зрозумів, Яхмосе? Генет має отримати те, що хоче. Її накази мають виконуватися!

– Але чого це, батьку?

– Бо я так сказав. Бо якщо Генет так захоче, ніхто більше не помре…

Він замислено кивнув головою і пішов, лишивши стривожених дітей витріщатися одне на одного.

– Яхмосе, про що це він?

– Не знаю, Ренісенб. Часом мені здається, що батько не розуміє, що робить і що каже…

– Може, так воно і є. Але я впевнена, що Генет добре розуміє, що вона каже і робить. Вона от буквально кілька днів тому сказала мені, що одного дня стане головною в цьому будинку.

Вони перезирнулися. Яхмос поклав долоню на передпліччя Ренісенб.

– Не зли її. Ти надто відкрито показуєш свої почуття, Ренісенб. Ти чула, що сказав батько? Якщо робити те, що хоче Генет, ніхто більше не помре.

* * *

Генет сиділа навпочіпки в одній із комор і рахувала простирадла в стосах. То була стара постіль, і вона піднесла печатку ближче до очей, щоб роздивитися.

– Ашаєт, – пробурмотіла вона. – Простирадла Ашаєт. На них позначка того року, коли вона приїхала сюди… Коли ми разом приїхали… Давно це було. Цікаво, чи знаєш ти, Ашаєт, як ці простирадла використовуються тепер?

Вона припинила сміятися і здригнулася, озирнувшись через плече на звук.

То був Яхмос.

– Що ти робиш, Генет?

– Бальзамувальникам потрібно більше простирадл. Використовують стос за стосом. Лише за вчора чотириста ліктів[10] витратили. Страшне, як ці похорони виснажують наші запаси простирадл. Доводиться брати старі. Вони якісні й не дуже затерті. Це простирадла твоєї матері, Яхмосе, так, твоєї матері…

– А хто сказав, що їх можна брати?

Служниця засміялася.

– Імхотеп доручив усе мені. Тепер мені не треба просити дозволу. Він довіряє бідній Генет. Він знає, що я подбаю про все як треба. Як довго я пильнувала за більшістю речей у будинку. Гадаю, тепер я отримаю свою винагороду!

– Скидається на те, Генет, – м’яко промовив Яхмос. – Батько сказав, – він на хвилю замовк, – що все залежить від тебе.

– Справді? Ну, приємно чути. Але, можливо, ти, Яхмосе, так не вважаєш?

– Ну, я маю певні сумніви, – він і далі говорив м’яко, але уважно спостерігав за Генет.

– Гадаю, краще тобі погодитися з батьком, Яхмосе. Досить із нас бід, чи не так?

– Не зовсім розумію. Ти хочеш сказати – досить із нас смертей?

– О, будуть іще смерті, Яхмосе. Запевняю тебе…

– І хто помре наступним, Генет?

– А звідки я маю це знати?

– Гадаю, ти багато чого знаєш. От нещодавно ти передбачила, що Іпі помре… Ти дуже розумна, Генет, еге ж?

Служниця стрепенулася.

– То ви почали нарешті це розуміти! Більше я не дурна бідолашна Генет. Тепер я та, хто знає.

– І що ти знаєш, Генет?

Її голос змінився. Став низьким і грубим.

– Я знаю, що нарешті можу чинити в цьому домі на свій розсуд. Ніхто мене не зупинить. Імхотеп уже довірився мені. І ти зробиш так само, Яхмосе, чи не так?

– А Ренісенб?

Служниця зловісно і щасливо розсміялася.

– Ренісенб тут не буде.

– Гадаєш, Ренісенб загине останньою?

– А ти як вважаєш, Яхмосе?

– А я чекаю, що скажеш ти.

– Можливо, я мала на увазі, що Ренісенб вийде заміж і поїде звідси.

– То що ти маєш на увазі?

Генет загиготіла.

– Іса колись сказала, що мій язик – небезпечний. Можливо, так і є! – Вона пронизливо засміялася, хитаючись уперед-назад на п’ятках.

– Ну, Яхмосе, що скажеш? Чи можу я нарешті чинити тут на свій розсуд?

Якусь мить він уважно дивився на неї, а потім промовив:

– Так, Генет. Ти така розумна. Роби, як вважаєш за потрібне.

Яхмос розвернувся і побачив Горі. Той, прямуючи йому назустріч із головної зали, промовив:

– Он ти де, Яхмосе. Імхотеп чекає на тебе. Час іти до гробниці.

Яхмос кивнув.

– Іду, – сказав він і тихше додав: – Горі, я вважаю, що Генет несповна розуму. В неї точно вселилися злі духи. Я починаю вірити, що це вона винна в усіх наших бідах.

Горі помовчав, а тоді відповів тихим відстороненим голосом:

– Вона дивна жінка. І недобра, гадаю.

Яхмос сказав іще тихіше:

– Горі, я гадаю, Ренісенб у небезпеці.

– Генет їй загрожує?

– Так, вона щойно натякнула, що, ймовірно, Ренісенб стане наступною, хто… покине нас.

Пролунав дратівливий голос Імхотепа:

– Я цілий день чекатиму? Що це за поведінка? Більше ніхто не зважає на мене? Ніхто не знає, як я страждаю. Де Генет? Лиш вона мене розуміє.

Генет у коморі пронизливо з тріумфом розсміялася.

– Чуєш, Яхмосе? Генет! Лише Генет!

Яхмос спокійно відказав:

– Так, Генет, я розумію. Влада в твоїх руках. Ти, я і мій батько – ми разом…

Горі пішов знайти Імхотепа. Яхмос сказав Генет іще кілька слів. Вона кивнула, і на її обличчі засяяла переможна зловтіха.

Потім Яхмос приєднався до Горі та батька, вибачаючись за затримку, і троє чоловіків разом пішли до гробниці.

* * *

Для Ренісенб день минав повільно.

Вона невгамовно ходила сюди-туди з будинку на ґанок, потім до ставка, потім назад у будинок.

У полудень Імхотеп повернувся і, з’ївши поданий обід, вийшов на ґанок, де до нього приєдналася донька.

Вона сиділа, обхопивши руками коліна, позираючи на батька. Вираз його обличчя досі був відсторонений, ошелешений. Імхотеп мало говорив. Раз чи два він глибоко зітхнув.

Один раз він устав і покликав Генет. Але та саме пішла віднести лляну тканину бальзамувальникам. Ренісенб запитала батька, де Горі та Яхмос.

– Горі пішов на ділянки з льоном. Там треба дещо підрахувати. Яхмос на нивах. Усе тепер звалилося на нього… Бідолашні Собек та Іпі. Мої хлопці, милі мої хлопці…

Ренісенб спробувала була швидко його відволікти.

– А Камені хіба не може приглянути за робітниками?

– Камені? Хто такий Камені? В мене немає сина з таким іменем.

– Камені, писар. Камені, який стане моїм чоловіком.

Батько витріщився на неї.

– Твоїм, Ренісенб? Але ти виходиш за Хая.

Вона зітхнула, але нічого більше не сказала. Здавалося, повертати його в теперішнє – жорстоко. Однак за якийсь час Імхотеп звівся на ноги і раптом вигукнув:

– Звісно, Камені! Він пішов передати декілька вказівок нагляднику пивоварні. Я мушу приєднатися до нього.

Він пішов геть, хоч і бурмочучи собі під ніс, але ходою, що нагадувала колишню, і це трохи потішило Ренісенб.

Можливо, його свідомість затуманилася лише тимчасово.

Ренісенб озирнулася. Було щось зловісне в сьогоднішній тиші на подвір’ї та в будинку. Діти бавилися на дальньому березі ставка. Кайт із ними не було, тож дівчина замислилася, де вона.

Аж раптом на ґанок вийшла Генет. Роззирнулася, а тоді тихцем підійшла до Ренісенб. Вона знов говорила притлумлено й улесливо.

– Я чекала, поки ти лишишся сама, Ренісенб.

– Навіщо, Генет?

Служниця стишила голос.

– У мене для тебе повідомлення, від Горі.

– І що ж він повідомляє? – поцікавилася Ренісенб.

– Він просить тебе піднятися до гробниці.

– Зараз?

– Ні, за годину до заходу сонця. Так він сказав. Якщо його не буде, коли ти прийдеш, дочекайся. Він сказав, що це важливо.

Генет замовкла і додала:

– Я чекала, поки ти лишишся сама, щоб нас ніхто не підслухав.

Вона ковзнула назад у будинок.

Ренісенб стало веселіше. Дівчина була рада, що піде до гробниці, де зможе побути в мирі й тиші. Рада, що побачить Горі й спокійно з ним про все поговорить. Єдине, що її трохи здивувало, то це те, що він передав своє повідомлення через Генет.

А втім, хоч якою підступною та була, вона добросовісно все передала.

«І чого б я взагалі мала боятися Генет? – подумала Ренісенб. – Я сильніша за неї».

Дівчина гордовито випросталася. Вона почувалася такою впевненою і дуже живою…

* * *

Переказавши Ренісенб повідомлення, Генет повернулася до комори. Вона тихо посміялася сама до себе і схилилася над безладною купою простирадл.

– Невдовзі нам знадобиться ще, – радісно звернулася вона до них. – Чуєш, Ашаєт? Тепер я тут господарка й кажу тобі: незабаром у твій льон ще одне тіло загорнуть. І чиє, як ти думаєш? Хі-хі-хі! Не надто ти вплинула на справи, еге ж? Ані ти, ані брат твоєї матері, номарх! Хіба можете ви чинити справедливість у такому світі? Скажи мені!

За пачками льону щось заворушилося. Генет повернула голову. На неї, закривши їй рота й носа, обвалився великий стос простирадл. Чиїсь невмолимі руки обмотували її тканиною, як мумію, аж поки вона не припинила смикатися.

Розділ двадцять третій. Літо: місяць другий, день сімнадцятий

Ренісенб сиділа на вході до гроту, дивлячись на Ніл і загубившись у власних мріях.

Здавалося, минуло стільки часу, відколи вона вперше сиділа тут, повернувшись до батьківського дому. То був день, коли вона так весело заявила, що тут нічого не змінилося, що все в цьому будинку лишалося таким самим, як і вісім років тому, коли вона звідси їхала.

Вона згадала тепер, як Горі сказав їй, що вона сама вже не та Ренісенб, якою пішла звідси із Хаєм, а вона впевнено відповіла, що невдовзі нею стане.

А тоді Горі заговорив про зміни, які відбуваються зсередини, про гниль, яка не проявляється зовні.

Тепер дівчина зрозуміла, що він мав тоді на увазі. Він намагався підготувати її. Вона була така самовпевнена, така сліпа, приймаючи на віру те, якою здавалася її родина на позір.

А потім приїхала Нофрет і відкрила їй очі…

Так, приїзд Нофрет. Усе почалося з цього.

Нофрет привезла із собою смерть…

Лихою вона була чи ні, але з нею точно прийшло лихо…

І воно досі лишалося з ними.

Ренісенб востаннє дозволила собі порозважити над думкою про те, що причиною всьому був злий дух Нофрет…

Нофрет, злостива і мертва…

Чи Генет, злостива й жива… Генет, оманлива, підлеслива, догідлива Генет…

Ренісенб здригнулася, пересмикнула плечима й повільно звелася на ноги.

Далі чекати на Горі вона не могла. Сонце от-от сяде. Цікаво, подумала дівчина, чому він не прийшов?

Вона встала, роззирнулася й почала спускатися стежкою в долину під скелею.

Так тихо було о цій вечірній порі. Тихо й гарно, подумалося їй. Що ж затримало Горі? Якби він прийшов, вони нарешті змогли б побути разом…

У них лишилося не так багато часу. Адже невдовзі вона стане дружиною Камені…

Невже вона справді збирається вийти за Камені? Ошелешено, вона скинула з себе апатію, в якій так довго перебувала. Почувалася, ніби хворий, що прокинувся від пропасного сну. В ступорі, викликаному страхом і непевністю, вона погоджувалася на все, що їй пропонували.

Але тепер вона знову Ренісенб, і якщо вона й вийде за Камені, то лише тому, що захотіла, а не тому, що так вирішила її родина. Камені з його гарним усміхненим обличчям. Вона кохала його, чи не так? Тому вона й вийде за нього.

О цій вечірній порі вона ясно бачила правду. Жодної плутанини. Вона знову нарешті стала собою, Ренісенб, що крокує над світом, безтурботна й хоробра.

Хіба не казала вона Горі, що має пройти цією стежкою в той самий час, коли загинула Нофрет? І що мусить зробити це сама, незалежно від того, страшно їй буде чи ні.

Що ж, от вона це і робить. Якраз о такій годині вони з Сатіпі схилилися над тілом Нофрет. Якраз у таку пору Сатіпі теж ішла цією стежкою й раптом озирнулася, дозволивши долі строщити себе.

В цю пору і на цьому місці. Що почула Сатіпі, що змусило її озирнутися?

Кроки?

Кроки… але тепер Ренісенб чула кроки в себе за спиною.

Її серце від страху видало зайвий удар. То, виходить, це правда? Нофрет ішла за нею, йшла назирці…

Страх охопив її, але дівчина не сповільнила кроків. І не побігла. Вона мусить подолати страх, бо на її совісті не було нічого, в чому вона б мала покаятися…

Вона заспокоїлася, зібрала волю в кулак і, не припиняючи йти, озирнулася.

І… видихнула з полегкістю. То був Яхмос. Не дух померлої наложниці, а рідний брат. Мабуть, запрацювався в залі для пожертв при гробниці й вийшов одразу за нею.

Ренісенб зупинилася і щасливо скрикнула.

– О, Яхмосе, я така щаслива, що це ти!

Він швидко насувався. Вона відкрила рота, щоб почати нове речення, в якому збиралася перелічити свої дурні страхи, аж коли слова застигли на її губах.

То не був Яхмос, якого вона знала – добрий, милий брат. Очі його палали, він облизував пересохлі губи. Пальці на його напружених витягнутих перед собою долонях нагадували пазурі.

Він дивився на неї, і цей погляд не лишав місця для сумнівів. То був погляд людини, яка вбивала і вбиватиме знов. На його обличчі була ненажерлива жорстокість, збочене задоволення.

Яхмос – безжалісним ворогом виявився Яхмос. За маскою м’якої доброї людини – отаке!

Їй здавалося, що брат любить її, але в цьому звірячому знавіснілому обличчі не було любові.

Ренісенб закричала – слабко, безнадійно.

Вона знала, що її смерть прийшла. Яхмос був набагато сильніший за неї. Отут, де впала Нофрет, де стежка звужувалася, їй теж настане кінець…

– Яхмосе! – востаннє вигукнула сестра – вона промовила ім’я найстаршого зі своїх братів з усією любов’ю, яку завжди до нього відчувала. Та дарма. Яхмос видав тихий нелюдський щасливий смішок.

Потім він кинувся на неї, так ніби ці жорстокі руки з кривими пазурами прагнули зчепитися на її шиї.

Ренісенб позадкувала до скелі, витягнувши руки в марній спробі захиститися. То був жах – смерть.

За мить вона почула звук – музичний свист…

Щось проспівало в повітрі. Яхмос зупинився, похитнувся, а потім із гучним криком упав долілиць їй до ніг. Дівчина приголомшено дивилася вниз, на пір’я стріли. Потім перевела погляд іще нижче, туди, де під скелею, досі притискаючи лука до плеча, стояв Горі…

* * *

– Яхмос… Яхмос…

Ренісенб, паралізована пережитим потрясінням, знову і знову повторювала його ім’я. Так ніби не могла повірити…

Вона стояла біля маленького гроту, і Горі досі обіймав її. Вона погано пам’ятала, як вони знову піднялися стежкою. Могла тільки нажахано, ошелешено, заціпеніло повторювати ім’я свого брата.

Горі м’яко сказав:

– Так, то був Яхмос. Це він убивця.

– Але як? Чому? І як то міг бути він – адже він теж отруївся. Він ледве не помер.

– Ні, він би не помер. Він пильнував, щоб не випити більше ніж треба. Лише трохи відковтнув, аби захворіти, а потім удавав сильний біль та інші прояви хвороби. Він знав, що таким чином відведе від себе підозри.

– Але він не міг убити Іпі. Адже він був такий слабкий, що заледве стояв на ногах.

– І це теж була гра. Пам’ятаєш, що сказав Мерсу? Щойно отрута вийде з тіла, він швидко одужає. Так і сталося.

– Але навіщо він убивав, Горі? Я щось так і не доберу – навіщо?

Горі зітхнув.

– Пам’ятаєш, Ренісенб, якось я говорив тобі про гниль, що зароджується всередині?

– Пам’ятаю. Я саме думала про це сьогодні ввечері.

– Ти тоді сказала, що приїзд Нофрет приніс нам лихо. Це не так. Лихо вже жило в серцях цієї родини. Приїзд Нофрет лише видобув його на світло. Її присутність зірвала маски. Материнська турбота Кайт перетворилася на ненажерливу зацикленість на собі та власних дітях. Замість молодого, веселого й чарівного Собека прийшов розпусний хвалькуватий слабак. Іпі тепер здавався не стільки зіпсованим вродливим дитям, скільки егоїстичним дрібним інтриганом. Генет, хоч і вдавала відданість, та її гнів став проступати ясніше. В Сатіпі проявилася провокаторка й боягузка. Імхотеп опустився до зарозумілого бундючного тирана.

– Я знаю, знаю, – Ренісенб потерла очі руками. – Можеш не пояснювати. Я вже сама потроху розібралася… Але чому це сталося, чому все, як ти кажеш, прогнило зсередини?

Горі стенув плечима.

– Хтозна. Можливо, річ у тім, що люди завжди мають рости. І якщо вони не тягнуться в бік хорошого, не стають добрішими, мудрішими, кращими, то вони тягнуться в інший бік, розвивають у собі погані риси. Можливо, життя, яке вони вели, було затісним, надто обмеженим – і вони не могли дивитися ширше, бачити перспективу. А можливо, так само як у пшениці – це заразно, і щойно один захворів, це передалося іншому.

– Але Яхмос… Здавалося, він не змінився.

– Так, і саме тому, Ренісенб, я його й запідозрив. Адже решта, маючи інші темпераменти, знаходили, як дати вихід емоціям. А Яхмос завжди був сором’язливим, податливим, ніколи не мав відваги опиратися. Він любив Імхотепа й тяжко працював, щоб догодити йому, тоді як Імхотеп вважав його поміркованим, але повільним і дурним. Батько зневажав його. Сатіпі теж навалювалася на нього з усією силою свого задерикуватого норову. Тягар зневаги, який він, хоч і приховуючи, носив глибоко в собі, наростав. Що м’якшим він здавався, то сильнішим був заощаджений гнів.

А тоді, якраз у той момент, коли Яхмос сподівався отримати винагороду за свою добросовісну працю і стати батьковим законним помічником, з’явилася Нофрет. Можливо, саме Нофрет, а точніше, її краса, запалила вирішальну іскру. Вона діймала всіх трьох братів. Зачіпала за живе Собека, ґлузуючи з його дурості, дратувала Іпі, ставлячись до нього, як до малолітнього задираки без жодного натяку на мужність, а Яхмосові показувала, що звання чоловіка той не гідний. Саме після приїзду Нофрет Сатіпі роз’ятрила Яхмоса так, що терпіти він уже не міг.

Це від її ущипливих зауважень, від її насмішок про те, що радше вона чоловік, аніж він, Яхмос утратив контроль. Він підстеріг Нофрет на цій стежці і, роздратований настільки, що терпіти було несила, скинув її вниз.

– Але це зробила Сатіпі…

– Ні, ні, Ренісенб. Тут ви всі помиляєтеся. Сатіпі знизу бачила, як це сталося. Розумієш тепер?

– Але Яхмос був із тобою на ниві.

– Так, упродовж години. Але хіба ти не розумієш, Ренісенб, – тіло Нофрет було холодне. Ти ж сама торкнулася її щоки. Ти вважала, що вона впала за кілька секунд до цього – але так не могло бути. На той момент вона була мертва вже принаймні дві години, інакше, на такому сонці, її щока не могла б бути холодною. Сатіпі все бачила. Вона блукала навколо, перелякана, непевна, що робити, а потім побачила тебе і спробувала відправити додому.

– Горі, давно ти це збагнув?

– Гадаю, досить швидко після того, як усе сталося. Поведінка Сатіпі наштовхнула мене. Вона, очевидно, смертельно боялася чогось чи когось, і я швидко переконався в тому, що боїться вона Яхмоса. Вона більше не глузувала з нього, а натомість охоче поступалася в усьому. Розумієш, для неї це виявилося неймовірним потрясінням. Яхмос, якого вона зневажала як найбезхарактернішого з чоловіків, узяв і вбив Нофрет. Від цього світ Сатіпі перевернувся догори дриґом. Як і більшість жінок, які їздять на чоловіках, вона була боягузкою. Новий Яхмос жахав її. Від жаху вона почала говорити уві сні. Невдовзі Яхмос зрозумів, що вона становить для нього загрозу…

Тепер, Ренісенб, ти сама зрозумієш, що саме бачила тоді на власні очі. Сатіпі впала не тому, що нібито побачила дух. Вона побачила в очах чоловіка, який ішов за нею – в очах власного чоловіка – намір скинути її зі скелі так само, як він скинув іншу жінку. Злякавшись, вона позадкувала від нього й упала. І коли, помираючи, вона ледь чутно вимовила «Нофрет», то намагалася сказати нам, що це Яхмос убив наложницю свого батька.

Він помовчав і повів далі:

– Іса зрозуміла правду завдяки зауваженню Генет, яке стосувалося зовсім іншого. Служниця поскаржилася, що я дивлюся не на неї, а ніби на щось за її спиною, на щось, чого немає. І потім вона заговорила про Сатіпі. Тоді Іса вмить зрозуміла, наскільки все простіше, ніж нам здається. Там на стежці Сатіпі бачила не те, що було за Яхмосом. Вона бачила самого Яхмоса. Щоб перевірити свою здогадку, Іса вплела цю фразу в свою плутану промову про вбивство. Цю фразу міг зрозуміти лише той, хто знав правду. Слова Іси здивували Яхмоса, і він дозволив собі реакцію – нехай миттєву, але Ісі достатньо було й цього, щоб зрозуміти, що її здогадка – слушна. Але так Яхмос дізнався про те, що Іса плекає підозри. І якби вона озвучила їх, вся історія склалася б – і навіть розповідь пастушка добре вписалася б у неї. Адже хлопчик був відданий Яхмосові та зробив би все, що накаже господар, навіть якщо йдеться про те, щоб випити ліки, від яких на ранок не прокидаються…

– Ох, Горі, як важко повірити, що Яхмос був здатен на такі речі. Я ще можу зрозуміти, чому він убив Нофрет, але решта злочинів… Навіщо?

– Важко пояснити тобі, Ренісенб, але варто посіяти лють у серці, як вона розростається, ніби маки серед пшениці. Можливо, Яхмос усе життя прагнув жорстокості, але не здатен був здійснити своїх намірів. Він зневажав свою смиренну слухняну роль. Гадаю, після вбивства Нофрет він відчув у собі силу. Завдяки Сатіпі насамперед. Дружина, яка вічно діймала й ображала його, тепер боялася його і підкорялася йому. Всі жалі, які він так довго ховав у серці, підвели свої голови – як та кобра, яку ми одного для бачили на стежці. Собек та Іпі були – один гарнішим, інший розумнішим, тож вони мусять померти. Він, Яхмос, має бути головним у будинку, єдиною батьковою опорою та втіхою! Смерть Сатіпі роз’ятрила в ньому насолоду від убивств. Як наслідок, він відчув себе ще могутнішим. Після цього здоровий ґлузд почав зраджувати йому, адже він став одержимий насиллям.

Ти, Ренісенб, не була йому суперницею. Поки міг, він любив тебе. Але думка про те, що він змушений буде ділити господарство з твоїм чоловіком, стала для нього нестерпною. Гадаю, Іса схвалила кандидатуру Камені з двох причин. Перша: якщо Яхмос нападе знову, то жертвою, імовірніше, буде Камені, а не ти, і в будь-якому разі вона довірила мені подбати про твою безпеку. Друга: (Іса була відважною жінкою) таким чином вона хотіла загострити ситуацію. В такому разі Яхмоса, за яким я пильнував (і який не знав, що я підозрюю його), можна було б піймати на місці злочину.

– Як ти, власне, і зробив, – сказала Ренісенб. – О, Горі, я так злякалася, коли озирнулась і побачила його.

– Знаю, Ренісенб, але так мало бути. Поки я тримався неподалік від Яхмоса, ти була в безпеці, але так не могло тривати вічно. Я знав, що якщо йому випаде нагода зіштовхнути тебе зі стежки в тому самому місці, він скористається нею. Це допоможе знову перемкнути увагу на злий дух.

– То повідомлення, яке передала мені Генет, було не від тебе?

Горі похитав головою.

– Я нічого тобі не переказував.

– Але чому Генет? – Ренісенб замовкла й похитала головою. – Не розумію, яку роль відіграє Генет.

– Я гадаю, Генет знає правду, – замислено промовив Горі. – Вона так багато сказала Яхмосові вранці, а це дуже небезпечно. Він використав її, щоб заманити тебе сюди, а вона радо погодилася, бо ненавидить тебе, Ренісенб.

– Я знаю.

– Цікаво, що далі? Генет вважає, що знання дає їй владу. Але не думаю, що Яхмос дозволив би їй довго жити. Можливо, її вже…

Ренісенб затремтіла.

– Яхмос збожеволів, – сказала дівчина. – В нього вселився злий дух, адже він не завжди був таким.

– Ні, а проте… Пам’ятаєш, Ренісенб, я розповідав тобі, як Собек та Яхмос побилися в дитинстві, і як Собек бив голову Яхмоса об землю, і як твоя мати, бліда, як крейда, вийшла й тремтячи сказала: «Це небезпечно»? Гадаю, Ренісенб, вона мала на увазі, що небезпечно так чинити з Яхмосом. Пригадай, наступного дня Собек погано почувався, і всі подумали, що він отруївся їжею. Гадаю, Ренісенб, твоя мати знала, що в серці її ніжного слухняного сина закипає лють, і боялася, що одного дня вона вирветься назовні.

Дівчина пересмикнулася.

– Невже всі люди – не ті, за кого себе видають?

Горі всміхнувся їй.

– Так часом здається. Але думаю, я та Камені – ми обидва такі, якими здаємося, Ренісенб.

Він промовив останні слова, вклавши в них особливе значення, і Ренісенб зрозуміла, що цієї миті стоїть перед вибором усього життя.

Горі вів далі:

– Ми обидва кохаємо тебе, Ренісенб. Ти маєш це знати.

– А втім, – повільно проказала дівчина, – ти дозволив розпочати приготування до мого весілля, не сказавши ані слова – жоднісінького слова!

– Я зробив це заради того, щоб захистити тебе. В цьому Іса була згодна зі мною. Я маю лишатися незацікавленим, щоб стояти осторонь і спостерігати за Яхмосом, не збурюючи його ворожості. – Горі з натиском додав: – Ренісенб, ти мусиш зрозуміти, що ми багато років дружили з Яхмосом. Я любив його. Я намагався схилити твого батька до того, щоб він дав Яхмосові законний статус помічника, якого той так жадав. Але мені не вдалося. Все відбулося запізно. І хоч у душі я був упевнений, що Яхмос убив Нофрет, я намагався в це не вірити. Я навіть знаходив виправдання його вчинкам. Яхмос, мій нещасний змучений друг, був дуже мені дорогий. Але потім померли Собек та Іпі, і нарешті, Іса… Я зрозумів, що гнів урешті-решт переважив у серці Яхмоса. Тож я сам убив його. Він помер швидкою, майже безболісною смертю.

– Смерть є смерть.

– Ні, Ренісенб, сьогодні ти стоїш перед обличчям життя, а не смерті. З ким ти його розділиш? З Камені чи зі мною?

Дівчина дивилася вдалину, її погляд перетинав долину внизу, сягаючи срібної стрічки Нілу.

Вона дуже ясно згадала, як усміхався Камені, сидячи того дня в човні навпроти неї.

Вродливий, сильний, веселий… Вона знову відчула трепет і пульсацію крові. Тоді вона кохала Камені. Вона кохає його і тепер. Камені міг би зайняти місце, що колись належало Хаєві.

Вона подумала: «Ми будемо щасливі разом, так, щасливі. Ми житимемо разом, насолоджуватимемося одне одним, а потім народимо сильних і гарних дітей. У нас будуть насичені дні, повні роботи… та дні відпочинку, коли ми прогулюватимемося по ріці… Життя знову стане таким, яким я знала його з Хаєм… Невже я можу просити більшого? Та й навіщо?»

Тоді повільно, дуже повільно вона обернулася до Горі. Так ніби мовчки поставила йому запитання.

Немов угадавши це, він відповів:

– Коли ти була дитиною, я любив тебе. Мені подобалося твоє зосереджене обличчя і те, з якою впевненістю ти приходиш до мене й просиш полагодити зламані іграшки. І от, після восьми років розлуки ти повертаєшся і приходиш знову, і приносиш мені свої думки. А мислиш ти, Ренісенб, не так, як решта твоєї родини. Твій розум не руйнує сам себе, намагаючись сховатися за товстими стінами. Твій розум, як і мій, прагне ген до обрію, бачить світ змін, світ нових ідей, світ, де можливо все, якщо маєш сміливість і далекоглядність…

– Я знаю, Горі, я знаю. Я відчувала це поряд із тобою. Але не весь час. Будуть моменти, коли моя думка не зможе ринути за твоєю, коли я буду сама…

Вона збилася, не здатна знайти слів, щоб сформулювати свої суперечливі думки. Вона не уявляла собі, яким би могло бути її життя з Горі. Попри його доброту й любов до неї, він завжди лишатиметься в певному розумінні недосяжним, незбагненним. Разом вони ділитимуть моменти краси й наповненості – але як же їхнє буденне життя?

В якомусь пориві вона простягнула до нього руки.

– О Горі, вибери за мене. Скажи мені, що робити!

Він усміхнувся дитині, яка, можливо, востаннє, говорила в Ренісенб, але рук її не взяв.

– Я не можу сказати тобі, що робити зі своїм життям, Ренісенб, бо воно – твоє, і лише ти можеш вирішувати.

Тоді Ренісенб зрозуміла, що тут вона не отримає допомоги, що тут ніхто не поспішатиме збурити в ній почуття, як це зробив Камені. Якби Горі лишень торкнувся її… але він не торкнувся.

І раптом вибір чітко означився перед нею: просте життя чи складне. В ту мить вона відчула сильну спокусу розвернутися і піти стежкою вниз, до звичайного знайомого щасливого життя, до життя, яке вона вже мала з Хаєм. У такому житті була безпека – вона могла б ділити з Камені щоденні радості й жалі, нічого не боячись, окрім старості й смерті…

Смерть… Думки її зробили коло, від життя повернувшись знову до смерті. Хай помер. Камені, можливо, теж помре, і тоді його обличчя, як і обличчя Хая, повільно зітреться з її пам’яті…

Вона поглянула на Горі, який тихо стояв поряд. Дивно, подумалося їй, вона ніколи не звертала уваги на його зовнішність… Їй це ніколи не було потрібно…

Вона заговорила, і голос її звучав як тоді, коли вона сповістила, що мусить сама пройти стежкою Нофрет на заході сонця.

– Я вирішила, Горі. Я розділю своє життя з тобою, хай там що чекає на нас попереду, і буду поруч до самої смерті…

І в обіймах Горі, з раптовим новим відчуттям насолоди від його близькості, Ренісенб вдихнула життя в усій його тріумфальній повноті.

«Якби Горі помер, – подумала вона, – його я не забула б! Горі – пісня, що завжди лунатиме в моєму серці… А це означає, що смерті більше немає…»

КІНЕЦЬ

Примечания

1

У віруваннях стародавніх єгиптян, Ка – це один із основоположних елементів людської душі, життєва сутність людини. Після смерті людини саме її Ка продовжувало життя у потойбічному світі. – Тут і далі прим. ред.

2

Цитата з «Повчань Птаххотепа» (між 2375—2350 рр. до н. е.).

3

Цитата з «Повчань Птаххотепа».

4

Цитата з «Повчань Птаххотепа».

5

Давньоєгипетська назва гори Кармель в Ізраїлі.

6

Велика еннеада – дев’ятка перших єгипетських богів із найвідомішого (геліопольського) міфу творення: Атум (первісний бог першотворення, бог вечірнього сонця), Шу (бог повітря), Тефнут (богиня вологи), Ґеб (бог землі), Нут (богиня неба), Осіріс (бог відродження і потойбічного світу), Ісіда (богиня родючості), Сет (бог хаосу і розбрату) і Нефтида (богиня жалоби).

7

Згідно з віруваннями стародавніх єгиптян, після смерті людина поставала перед Судом богів. Померлий мав заприсягтися, що за життя не порушив жодного з сорока двох гріхів із Книги Мертвих. Щирість слів визначалася під час зважування серця: серце праведника і пір’їна богині істини Маат були врівноважені, а серце грішника виявлялося важчим. У винагороду праведник здобував вічне життя, а грішника поглинав Амміт, Пожирач мертвих.

8

Цитата з «Повчань Птаххотепа».

9

Давньоєгипетський символ життя. Має форму хреста, увінчаного зверху колом.

10

Близько 210 метрів.

Content

Аґата Крісті
Наприкінці приходить смерть

Примітка авторки

Частина перша. Розлив

Розділ перший. Розлив: місяць другий, день двадцятий

Розділ другий Розлив: місяць третій, день четвертий

Розділ третій. Розлив: місяць третій, день чотирнадцятий

Розділ четвертий. Розлив: місяць третій, день п’ятнадцятий

Розділ п’ятий. Розлив: місяць четвертий, день п’ятий

Частина друга. Зима

Розділ шостий. Зима: місяць перший, день четвертий

Розділ сьомий. Зима: місяць перший, день п’ятий

Розділ восьмий. Зима: місяць другий, день десятий

Розділ дев’ятий. Зима: місяць другий, день десятий

Розділ десятий. Зима: місяць четвертий, день шостий

Частина третя. Літо

Розділ одинадцятий. Літо: місяць перший, день одинадцятий

Розділ дванадцятий. Літо: місяць перший, день дванадцятий

Розділ тринадцятий. Літо: місяць перший, день двадцять третій

Розділ чотирнадцятий. Літо: місяць перший, день двадцять п’ятий

Розділ п’ятнадцятий. Літо: місяць перший, день тридцятий

Розділ шістнадцятий. Літо: місяць другий, день перший

Розділ сімнадцятий. Літо: місяць другий, день перший

Розділ вісімнадцятий. Літо: місяць другий, день десятий

Розділ дев’ятнадцятий. Літо: місяць другий, день п’ятнадцятий

Розділ двадцятий. Літо: місяць другий, день п’ятнадцятий

Розділ двадцять перший. Літо: місяць другий, день шістнадцятий

Розділ двадцять другий. Літо: місяць другий, день сімнадцятий

Розділ двадцять третій. Літо: місяць другий, день сімнадцятий

Примечания