Сюткус Бруно

Snaiperis

Iš vokiečių kalbos vertė

Darius Stankevičius

LEIDĖJO PRATARMĖ

Ši knyga didžia dalimi pagrįsta dienoraščio užrašais, kuriuos autorius Brunas Sutkus rašė karo metais. Atitinkama data pažymėtuose įrašuose jis vaizduoja savo, kaip snaiperio, kovas Rytų fronte. Laimingo atsitiktinumo dėka šie įrašai jo snaiperio dienoraštyje išliko.

Dienoraštyje aprašomi įvykiai kartais labai panašūs. Tačiau tai natūraliai išplaukia iš karo veiksmų pobūdžio. Ypatingo autentiškumo šiai knygai suteikia jo taiklių šūvių aprašymas. Dėl to ši knyga yra unikalus įnašas į karo istoriją. Jo snaiperio dienoraštyje aprašyti 209 patvirtinti ir įvertinti taiklūs šūviai, todėl dėl šio skaičiaus negali būti jokių abejonių.

Vos per šešis mėnesius, praleistus Rytų fronte, snaiperis Brunas Sutkus nukovė 209 priešo kareivius — visi šūviai yra oficialiai patvirtinti. Todėl, atsižvelgiant į jo labai trumpą dalyvavimo karo veiksmuose laiką, jį būtų galima laikyti geriausiu Vokietijos vermachto snaiperiu.

Tačiau tikrasis jo taiklių šūvių skaičius veikiausiai buvo kur kas didesnis. Tai aišku iš to, kad per pirmuosius mūšius nebuvo patvirtintas nė vienas taiklus šūvis, o Sutkus savo snaiperio dienoraštį pradėjo rašyti tik nuo 1944 m. liepos 2 d. Dienoraštyje esama ir daugiau pavienių įrašų, kurie bylotų apie tai, pavyzdžiui 1944 m. liepos 12 ir 13 d. įrašai, kur minimi penki nepatvirtinti šūviai.

Brunas Sutkus yra apdovanotas itin retu trečiojo laipsnio snaiperio ženkleliu. Vermachto raporte jis vadinamas grandiniu.

Ši knyga nėra vien tik bataliono arba 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko, kuriame kariavo Brunas Sutkus, kovų aprašymas. Joje veikiau vaizduojami sunkūs karo išgyvenimai, į kuriuos žvelgiama snaiperio akimis. Brunas Sutkus išsamiai aprašo savo snaiperio patirtį fronte.

Antroje knygos dalyje autorius vaizduoja savo dešimt metų trukusią tremtį Sibire. Atšiauriomis Rytų Sibiro sąlygomis jam teko iškęsti didžiausius pažeminimus, dirbti alinantį darbą, jam ne kartą buvo grasinama mirtimi, tačiau jis vis dėlto atsispyrė visiems sovietų mėginimams užverbuoti jį rusų šnipu Vakarų Vokietijoje. Ilgus dešimtmečius sovietai neleido jam išvykti iš šalies. Tik 1997 m. iš Rytprūsių kilęs Brunas Sutkus pagaliau galėjo grįžti į tėvynę Vokietiją.

Šioje knygoje pasakojama nepakartojama, įdomi ir tragiška fronto kareivio gyvenimo istorija, kuri galėjo nutikti tik Antrojo pasaulinio karo metais.

AUTORIAUS PRATARMĖ

Aš buvau vokiečių snaiperis ir pats viską mačiau ir patyriau. Man teko kovoti su priešo snaiperiais ir vykdyti kitas užduotis. Todėl aš buvau kviečiamas pas įvairius kuopų vadus, kurie man skirdavo užduotis.

Fronte būti snaiperiu, kovoti priešakiniuose apkasuose, buvo labai pavojinga užduotis. Snaiperiui buvo keliami dideli reikalavimai. Aš vykdžiau savo vadų įsakymus; nuo mano veiklos priklausė mano draugų gyvybė.

Dažniausiai snaiperis neieškodavo savo taikinio, o būdavo siunčiamas į tą fronto ruožą, kur būdavo priešo pozicijos. Aš turėjau stebėtoją kuris lydėdavo mane, vykdant užduotis ir patvirtindavo taiklų šūvį. Mano taiklus šūvis būdavo įrašomas į snaiperio sąsiuvinį, ir jį patvirtindavo bataliono adjutantas.

Šitaip aš padėdavau saviškiams atremti rusų armijos atakas.

Fronte neegzistavo civilizuoto gyvenimo įstatymai, ten galiojo tik karo įstatymai. Aš patyriau visus įmanomus žiaurumus, mačiau ir išgyvenau daugybę dalykų, kurių niekada negalėsiu pamiršti. Nors praėjo daugybė dešimtmečių, tačiau aš kartais vis dar sapnuoju, jog vėl esu fronte.

Karas žmonių širdyse paliko skaudžius pėdsakus, ir dabartinė karta neįsivaizduoja, ką kareiviams teko iškęsti fronte.

Brunas Sutkus

I SKYRIUS MANO JAUNYSTĖ Vaikystė Rytprūsiuose

Aš gimiau 1924 m. gegužės 14 d. Tanenvaldėje (buv. Čiunkai, dab. Čkalovskas), Rytprūsių Šlosbergo (buv. Piliakalnis, dab. Dobrovolskas) apskrityje. Mano tėvai buvo kumečiai ir triūsė dvarininko Amo Braemerio ūkyje. 1928 m. mes iš Tanenvaldės persikėlėme į Fichtenhoės (buv. Kumečiai) kaimą, kuris buvo prie pat Lietuvos sienos. Siena ėjo Šešupės upe: šiapus buvo Vokietija, kitapus — Lietuva.

Fichtenhoėje prabėgo mano vaikystė ir jaunystė. Tai mano tėvynė, kuri labai brangi širdžiai. Tėvai mane nuo pat mažens pratino prie darbų, kurie buvo mano jėgoms. Aš vienas privalėjau prižiūrėti 40 triušių, kuriuos turėjau šerti bei parūpinti jiems žolės. Kadangi mano motina kasdien eidavo į darbą, ji man pavesdavo ir kitus darbus, kuriuos turėdavau nudirbti ūkyje. Tad man, be kita ko, reikėdavo antims ir žąsims parūpinti žolės, taip pat pašerti kiaules. Vasarą per rugiapjūtę mūsų, berniukų, rankos taip pat būdavo reikalingos: padėdavome vežti javus keturių arklių traukiamu vežimu arba eidavome iš paskos su grėbliu, kad kuo mažiau liktų ir neprapultų veltui javų stiebų bei varpų. Derlius būdavo nuimamas palankiu oru. Tuomet berniukai nesėdėdavo dyki ir gaudavo darbo klojimuose. Prieš tai dvaro prievaizdas eidavo pas kaimo mokytoją ir prašydavo kelis mokinius paleisti iš pamokų, kad jie padėtų sudoroti derlių. Ištrūkę iš pamokų, mes smagūs traukdavome prie derliaus nuėmimo darbų. Tai buvo kur kas geriau, nei sėdėti mokykloje, kur mūsų mokytojas Vizarijus, atsargos kapitonas, buvo įvedęs griežtą tvarką. Jis turėjo lazdyno lazdą, ir jei kuris nors mokinys plepėdavo, tam jis uždroždavo per užpakalį. Tai buvo veiksminga priemonė. Per pamokas vyraudavo visiška tyla, tad būdavo girdėti, kaip musė skrenda.

Mūsų mokytojas mus išmokė mylėti tėvynę. Kartais aš neparuošdavau namų darbų. Visi vaikai eidavo namo, o aš turėdavau sėdėti klasėje ir baigti neatliktus namų darbus. Galėdavau išeiti tik tuomet, kai mokytojas patikrindavo mano atliktas užduotis. Tuomet kiti vaikai šaipydavosi iš manęs ir dėl to kildavo muštynės. Kai buvau mažesnis, dažnai gaudavau į kailį. Namo grįždavau verkdamas, ir motina man šluostydavo ašaras. Vėliau, kai paaugau, lioviausi nuolaidžiavęs ir pats kitus prilupdavau.

Aš visuomet būdavau laimingas, kai galėdavau padėti sudoroti derlių. Mat tuomet už vieną darbo dieną gaudavau 80 reichspfenigių, Dažnai uždirbdavau nuo aštuonių iki dešimties markių. Tą sumą man išmokėdavo tuomet, kai pasirašydavau algalapyje. Tuos pinigus išdidžiai atiduodavau motinai, kuri mano vardu atidarė sąskaitą ir šitaip man padėjo susitaupyti šiek tiek pinigų.

Vasarą mano tėvas vesdavosi mane į mišką uogauti ir grybauti. Tačiau man labiausiai patikdavo žvejoti Šešupėje, kuria ėjo siena ir kurioje buvo gausu žuvies. Dažnai pagaudavau ir didesnių žuvų, pavyzdžiui, lydekų bei ungurių. Žvejybai naudojau virvę su daugybe kabliukų, ant kurių užmaudavau sliekų ir kirmėlių. Virvę nuleisdavau ant dugno ir palikdavau nakčiai. Sugautas žuvis parduodavau smuklininkui Glanertui Mosbache (buv. Būdupėnai, dab. Paporotnoje). Pinigų gaudavau ir už savo surinktas bei parduotas uogas ir grybus.

Rudenį parduodavome žąsis arba kiaules. Dalį gautų pinigų motina įnešdavo į mano asmeninę sąskaitą. Šitaip dirbdamas aš iki šaukimo į kariuomenę jau buvau sutaupęs 1238 markes. Savo tuometinę taupomąją knygelę aš iki šiol saugau kaip atminimą.

Kai man sukako dešimt metų, buvau priimtas į jungfolką. Motina iš mano pinigų man nupirko uniformą, kuria ji labai didžiavosi. Vėliau, sulaukęs keturiolikos, buvau priimtas į hitlerjugendą. Tuo metu tarp manęs ir motinos dažnai kildavo konfliktai, kurie keldavo tam tikrų keblumų. Kiekvieną sekmadienį aš turėdavau vykti į Širvintą (dab. Kutuzovo) hitlerjugendo tarnybon. O mano motina norėdavo, kad eičiau į pamaldas katalikų bažnyčioje Šilfeldėje (buv. Šilėnai, dab. Pobedino). Bet dėl tarnybos hitlerjugende aš visiškai nebeturėjau laiko. Hitlerjugende greitai tapau šarfiureriu, būrio vadu.

Kai man sukako 18 metų (1942 m. gegužės 14 d.), buvau iškilmingai priimtas į SA. SA sukarintuose būriuose prasidėjo mano karinis rengimas, nes Vokietija juk tuo metu kariavo.

Aš gerai pamenu, kad nuo dešimties metų rudenį eidavau į Fichtenhoės kaimą pas vieną valstietį rinkti bulvių. Tas valstietis man už tai mokėdavo po vieną markę. Bulviakasio metu valgyti gaudavome penkis kartus per dieną. Vakare galėdavome jo sode pasirinkti obuolių bei kriaušių ir neštis namo. Vėliau, kilus karui, daug vyrų buvo pašaukti į kariuomenę, todėl moterys mūsų prašydavo padėti sudoroti derlių. Kiaurą dieną plušėdavome dvare, o vakarais dar eidavome valstiečiams padėti kirsti javus ir dirbdavome iki trijų ryto. Merginos rišdavo pėdus ir statydavo džiūti. Už šį darbą gaudavome po penkias markes. Be to, šeimininkė mus gausiai pavaišindavo kaip per kokią šventę, kartais net duodavo išgerti degtinės. Ketvirtą ryto dainuodami traukdavome namo miegoti.

Keturiolikos metų, baigęs liaudies mokyklos aštuonias klases, 1938 m. kovo mėnesį aš palikau mokyklą. Nuo 1938 m. pavasario iki 1940 m. mokiausi žemės ūkio darbų Amo Braemerio dvare. Labai trūko darbo jėgos, nes daugybė vyrų buvo pašaukti į karą. Todėl aš labai greitai išmokau dirbti visus būtinus žemės ūkio darbus. Tuo metu susirgo mano tėvas Antanas. Dvarininkas Amas Braemeris norėjo, kad aš, kaip samdomas ūkio darbininkas, dirbčiau vietoj tėvo Fichtenhoės dvare.

Man skyrė keturis arklius, su kuriais dirbau ir kuriuos turėjau prižiūrėti. Turėjau keltis labai anksti, kad galėčiau juos pašerti ir iššukuoti. Rytais aš labai sunkiai keldavausi, nes vakare ne visada laiku galėdavau eiti miegoti. Motina kartais mane vos prikeldavo. Aš buvau pervargęs, kadangi vienuolika valandų per dieną dirbdavau su savo kinkiniu: akėjau arba ariau, sėjau arba nuimdavau derlių.

Taigi vaikystėje ir jaunystės metais aš buvau ne išpaikintas mamos sūnelis, o nuo mažumės pripratintas prie darbo ir užsigrūdinęs, todėl vėliau fronte sekėsi lengviau pakelti karo negandas. Iš tiesų į Vokietijos vermachtą aš turėjau būti pašauktas jau 1942 m. Bet kadangi kartą po sunkios darbo dienos sukaitęs išgėriau labai šalto vandens ir gavau abipusį plaučių uždegimą, mūsų dvarininkas pasirūpino, kad šaukimas į kariuomenę man buvo atidėtas metams.

SA būriuose mes toliau buvom rengiami karo tarnybai. Mūsų šturmfiureris Someris atkreipė į mane dėmesį, kai per sportinio šaudymo varžybas pasiekiau puikų pataikymo rezultatą, todėl buvau laikomas tikru snaiperiu. Man leido pasiimti namo mažo kalibro šautuvą ir pakankamą kiekį šaudmenų, kad galėčiau lavinti šaudymo įgūdžius. Laisvalaikiu šaudydavau į žvirblius, kurių buvo devynios galybės. Tačiau nušauti žvirblį nebuvo lengva. Jie, ko gero, mane pastebėdavo jau iš tolo ir laiku nuskrisdavo. Aš turėdavau sėlinti labai atsargiai, kad galėčiau paleisti taiklų šūvį. Dar atsargiau reikėjo tykoti mažų varnų. Tačiau darbas meistrą giria. Šitai leido man pasiekti gerų rezultatų.

1941 m. birželio 22 d. kilo karas su Rusija. Kadangi mes gyvenome visiškai netoli sienos, gerai matėme, kaip vermachto kareiviai perėjo sieną. Rusai buvo nustumti ir traukėsi į rytus. Tačiau Vokietijos ir Lietuvos siena ir toliau buvo saugoma ir apstatyta daugybe pasienio postų. Bet kadangi aš gerai pažinojau vietovę, dažnai pro juos prasmukdavau nepastebėtas. Reikėjo tik būti atsargiam ir labai atidžiai stebėti, kur buvo pasieniečiai, arba kur jie slėpėsi užsimaskavę. Aš labai mylėjau gamtą ir jau anuomet išmokau ją stebėti, todėl galėjau nesunkiai pamatyti muitininkų slaptavietes.

Kitoje sienos pusėje, Lietuvoje, buvo sunku gauti įvairių prekių: žiebtuvėlių, skiltuvų, muilo akmens ir 1.1., todėl jos turėjo didelę paklausą. Šių prekių aš prisipirkdavau Širvintoje arba Šilfeldėje ir gabendavau jas į Lietuvą. Ten jas mainiau į lašinius, dešras, sviestą, žąsis ir kitką. Vokietijoje tai buvo paklausios prekes, nes buvo įvestos kortelės, todėl labai trūko kai kurių maisto produktų. Vidurnaktį aš su mainams skirtomis prekėmis slapčia persikeldavau per upę, bet visuomet turėdavau būti labai atsargus, kad nepakliūčiau į pasienio pareigūnų rankas. Keliantis per upę, širdis daužydavosi kaip pašėlusi. Kita vertus, dėl to aš pakankamai anksti išmokau nugalėti baimę ir, kas svarbiausia, tai man padėjo gerai pažinti bei įsiminti vietovę. Tai sykiu buvo geriausias ikikarinis pasirengimas mano kelyje į snaiperius, kai svarbu gerai pažinoti vietovę, o net ir menkiausias neapsižiūrėjimas galėjo pražudyti.

II skyrius ŠAUKIMAS Į KARIUOMENĘ Lemtinga 1943-ųjų vasara

1943 m. liepą laiškanešys šaukimą į karinę tarnybą man atnešė tiesiai į laukus, kur tuo metu dirbau. Aš iškart iškinkiau arklius ir grįžau į dvarą. Tai buvo mano paskutinė darbo diena Fichtenhoės dvare. Kitą dieną tėvai palydėjo mane į Doristalio geležinkelio stotį. Ten mums reikėjo atsisveikinti. Atsisveikindama motina man tarė: „Brunai, nepamiršk Dievo, ir Jis tavęs nepamirš. Aš dieną ir naktį melsiuos už tavo gyvybę, kuri yra Jo rankose. Žinau, jog turi vykti į karą ir nieko negali pakeisti. Atlik savo pareigą, nes priešo kareivis taip pat turi motiną arba namie likusią žmoną su vaikais, kurie irgi laukia jo sugrįžtant, kaip ir aš tavęs“. Man jau buvo metas lipti į traukinį. Aš pabučiavau savo mylimą motinėlę, galbūt paskutinį kartą. Jai pasidarė silpna, nes aš juk buvau jos vienintelis sūnus, jos turtas. Traukinys pajudėjo ir išvežė mane į nežinią.

1943 m. liepos 22 d. aš buvau paskirtas į 22-ąją šaulių atsargos bataliono pagrindinę kuopą Gumbinėje (dab. Gusevas), kur prasidėjo mano kareiviškas gyvenimas. Man nepatiko rikiuotės mokymas ir muštras. Gumbinėje aš daviau karinę priesaiką. Po savaitės mums pirmą kartą davė šaudyti koviniais šoviniais. Mes gavome po penkis šovinius ir turėjome šaudyti į taikinį, kurį sudarė 12 apskritimų. Aš nežinojau, kaip šaudo mano šautuvas, nes tokio dar nebuvau laikęs rankose. Pirmu šūviu pataikiau žemiau dešimto apskritimo. Tada šiek tiek kilstelėjau šautuvą ir antru šūviu kliudžiau vienuoliktą apskritimą. Likusiais trim šūviais pataikiau į patį vidurį. Atsitiktinai pro šalį ėjo bataliono vadas ir pamatė mano pataikymo rezultatą. Jis liepė man duoti dar penkis šovinius, ir aš turėjau šauti dar kartą. Visi penki šūviai pataikė į taikinio vidurį. Jis panoro sužinoti, kur aš išmokęs šaudyti. Atsakydamas aš paminėjau SA sukarintus būrius, kur įvykdžiau visus reikalavimus ir gavau SA kario ženklelį.

Praėjus vos dviem savaitėms nuo šaukimo į kariuomenę, aš už gerą šaudymą gavau savaitę neeilinių atostogų, kurių man labai pavydėjo draugai. Man buvo leista vykti namo pas motiną į Fichtenhoę, kuri buvo netoli nuo Gumbinės.

1943 m. birželio pabaigoje mes buvome sulaipinti į prekinius vagonus ir naktimis vežami į mokomąjį lauko batalioną Rusijoje, kur turėjo vykti tolesni mokymai. Dienomis vyko mokymai, o naktimis turėjome saugoti geležinkelio ruožą Minskas — Orša nuo partizanų išpuolių, nes jie geležinkeliui pridarydavo daug žalos.

Vieną naktį stovėdamas sargyboje užmigau. Kai pabudau, mano šautuvas buvo dingęs. Jį paėmė patikrinimą atlikęs puskarininkis. Jis mane perdavė sargybai. Man buvo baisiai gėda, kai mane uždarė į areštinę. Vidurdienį budintis puskarininkis ir du kareiviai su ant šautuvų užmautais durtuvais nuvedė mane į raštinę pas vyresnįjį leitenantą Brauną. Jis man vaizdžiai papasakojo, koks rimtas nusižengimas yra miegoti sargyboje ir kokie dėl to gali kilti pavojai. Jis man neskyrė jokios bausmės. Viskas baigėsi tuo, jog man teko šveisti grindis.

Mūsų mokomojoje kuopoje aš pasižymėjau jau per pirmąjį šaudymą koviniais šoviniais. Šaudant dalyvavo vyresnysis leitenantas Braunas ir bataliono vadas. Šaudydamas į už 100 metrų esantį taikinį, kurį sudarė dvylika apskritimų, aš penkiais šūviais surinkau 59 taškus. Tada turėjau šauti dar penkis kartus į užmaskuotą taikinį ir surinkau 58 taškus iš 60 galimų.

III skyrius SNAIPERIŲ KURSAI Mokymasis Vilniuje

Mokomojoje kuopoje aš buvau neilgai. Jau maždaug po mėnesio buvau išsiųstas į Lietuvą, į kursus snaiperių rengimo mokykloje Vilniuje. Snaiperių rengimo mokykla buvo įsikūrusi kareivinių komplekse prie pat Šv. Petro ir Povilo bažnyčios. Tame pačiame komplekse buvo ir karo mokykla, kurioje buvo rengiami karininkai. Mūsų snaiperių kursai truko nuo 1943 m. rugpjūčio 1 d. iki gruodžio pabaigos.

Kursų metu mums, be kita ko, buvo rodomi trofėjiniai rusų filmai, iš kurių mes sužinojome, ką snaiperis turi ypač gerai mokėti, pavyzdžiui, tiksliai pažinti vietovę, gerai maskuotis, taikliai šaudyti, nustatyti atstumą.

Per penkis mėnesius trukusius kursus mes išmokome pagalvoti apie menkiausias smulkmenas, į kurias snaiperis turi būtinai atkreipti dėmesį, kad galėtų pastebėti užsimaskavusį priešą ir pats išvengti jo kulkos. Mokymo instruktoriai gerai išmanė savo darbą. Jie išmokė mus vietovėje atpažinti taikinius, juos apibūdinti, nustatyti atstumą iki jų ir šaudyti į judančius taikinius. Šaudydamas į toli esančius taikinius aš padariau didelę pažangą ir išmokau meistriškai taikytis. Aš suvokiau, jog per penkis mokymų mėnesius turiu išmokti kuo daugiau, kad fronte likčiau gyvas.

Besibaigiant kursams, man buvo įteiktas naujas snaiperio šautuvas su pritaisytu optiniu taikikliu, žiūronai ir maskuojamoji striukė.

Aš gavau pažymėjimą apie sėkmingai baigtą snaiperių mokyklą ir nurodymą niekada niekam neatiduoti savo snaiperio šautuvo.

IV skyrius KARINIAME DALINYJE 68-oji pėstininkų divizija

1944 m. sausio pradžioje aš grįžau į lauko mokomąjį batalioną prie Kolomėjos, netoli geležinkelio ruožo Minskas — Orša. Tenai buvo baisus sujudimas — visi rengėsi žygiui. Mes buvome susodinti į parengtus vagonus. Mūsų mokomasis batalionas turėjo prisijungti prie 68-osios Berlyno — Brandenburgo pėstininkų divizijos 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko, kuris buvo performuojamas Debicos mokomajame poligone netoli Krokuvos.

Mes važiavome per visą Lenkiją ir ne kartą turėjome sustoti, nes tekdavo remontuoti partizanų susprogdintus bėgius.

Debicos mokomajame poligone mes buvo paskirstyti. Aš buvau paskirtas snaiperiu į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko II batalioną. Ten aš iškart gavau 21 dieną atostogų ir galėjau vykti namo. Atostogos prabėgo greitai.

Po atostogų grįžau į savo dalinį. Mes kartu su 68-ąja pėstininkų divizija turėjome būti dislokuoti prie Tamopolio, kur vyko įnirtingi mūšiai. Netoli Tamopolio mūsų traukinys buvo sustabdytas, nes rusų tankai pralaužė vokiečių gynybines linijas, ir Tamopolio miestas jau buvo apsuptas priešų. Rytų fronto vadavietė mus atšaukė ir kaip atsarginį batalioną pasiuntė į Mezerico mokomąjį poligoną (pavadintą „Sliekų stovykla“.) netoli Frankfurto prie Oderio.

68-ąją pėstininkų diviziją sudarė 169-asis, 188-asis ir 196-asis motorizuoti pėstininkų pulkai, 168-asis artilerijos pulkas, 168-asis žvalgybos, 168-asis prieštankinis ir kiti daliniai, suformuoti pagal įprastą to meto pėstininkų divizijos suskirstymą.

1941 m. birželio mėnesį, karo su Rusija pradžioje, ši divizija buvo dislokuota rytuose. Ji dalyvavo mūšiuose Čerkasų, Poltavos ir Charkovo vietovėse, 1942 m. pirmoje pusėje kovėsi prie Iziumo, nuo 1942 m. rudens iki 1943 m. pradžios — prie Voronežo, 1943 m. pavasarį — Obojano apsupime ir prie Sumų, vasaros ofenzyvoje — prie Kursko ir 1943–1944 m. žiemą asmeninio Adolfo Hitlerio SS pulko 1-osios SS tankų divizijos pusėje Kijevo, Žitomiro, Radomyslio vietovėse.

1944 m. vasario ir kovo mėnesiais divizija buvo performuota Dembos mokomajame poligone, iš kurio kovos grupė buvo pasiųsta į Kovelį. Kol Mezerico mokomajame poligone mes toliau buvome mokomi, gausūs mūsų 68-osios pėstininkų divizijos daliniai atmušinėjo nepaliaujamas priešų atakas gynybiniuose mūšiuose Tamopolyje, kur jie buvo apsupti ir patyrė milžiniškus nuostolius. Galiausiai daliniams pavyko prasiveržti iš apsupties.

Vėliau 68-oji pėstininkų divizija buvo papildyta. Aš ir vėl turėjau prisistatyti į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko II bataliono štabą.

V skyrius FRONTE Lembergo vietovėje

Atėjo laikas, kai mums buvo įsakyta vykti į frontą. Mes turėjome pakeisti vengrų dalinį, kuris vakarų Ukrainoje atmušinėjo įnirtingas priešų atakas ir turėjo didžiulių nuostolių.

Išeities pozicijas pasiekėme po pietų ir iškart užsimaskavome, kad priešas, kurio lėktuvai nuolat skraidė netoliese, mūsų nepastebėtų pirma laiko.

Mūsų 68-oji pėstininkų divizija buvo dislokuota Lembergo vietovėje ir pavaldi 1-ajai Vengrijos armijai.

Dabar padėtis tapo rimta. Į mūsų širdis ėmė smelktis baimė, kai išgirdome mūšio triukšmą, kanonadą ir kulkosvaidžių tratėjimą. Ką man bus paruošęs likimas?

Kai sutemo, pajudėjome priešakinių linijų link. Praėjome pro degantį rusų tanką, kuris prasiveržė pro mūsų linijas ir buvo pašautas faustpatronu. Ore tvyrojo degančių lavonų smarvė. Visur buvo daugybė žuvusių vokiečių, vengrų ir rusų kareivių. Negyvėliai buvo išpurtę, pajuodę ir dvokė, nes jau kuris laikas gulėjo saulėje. Mes pakeitėme vengrus, kurie mūšio lauke paliko savo žuvusius karius. Tuo metu priešas visgi pastebėjo, kad šiame ruože kažkas vyksta ir, norėdamas mums sutrukdyti, apšaudė mūsų pozicijas.

Visai netoli buvo sodyba, kurios kiemo vidury buvo mūsų minosvaidžio pozicija. Per vieną atokvėpio akimirką minosvaidžio kariai jau rengėsi užkąsti duonos, kai į juos pataikė sviedinys. Vienam iš mūsiškių sprogimas nutraukė galvą, o kitam perplėšė krūtinę ir pilvą. Praėjo vos dvi valandos nuo pozicijos užėmimo, o šiedu kareiviai jau buvo negyvi. Aš apdengiau juos šiaudais ir, drebėdamas visu kūnu, kuo greičiau sprukau iš ten.

Dešimtą valandą prasidėjo artilerijos ugnis. Į mūšį stojo priešų tankai ir pėstininkai. Tai buvo vietinės reikšmės mūšiai, siekiant išsiaiškinti mūsų fronto silpnąsias vietas. Daugelis mūsų — turbūt veikiau iš baimės — pradėjo šaudyti, kai priešas dar buvo už 500-600 metrų. Bet norint tiksliai pataikyti, priešui reikia leisti priartėti 200-150 metrų. Savo baimę aš jau buvau nugalėjęs anksčiau. Aš, aišku, irgi galvojau apie mirtį ir prisiminiau savo motinos atsisveikinimo žodžius: ne žudyti, o tik vykdyti savo pareigą. Dabar mes juk buvome kareiviai. Todėl aš privalėjau šaudyti, vadovaudamasis šūkiu: arba aš priešą, arba jis mane!

Sovietų pusėje pastebėjau azijietiškų veido bruožų karininką, kuris su pistoletu rankoje savo kareivius vertė pulti mūsų pozicijas, ir jį nušoviau. Šoviau dar kelis kartus. Visi šūviai buvo taiklūs. Šitaip mes privertėme priešą pasitraukti į priedangą. Kas tik pakildavo ir mėgindavo pulti, buvo nušautas. Rusų komisarai iš užpakalio vertė savo kareivius pulti nepaisant mūsų gynybos ugnies. Aš pirmiausia nusitaikiau į komisarus ir juos nušoviau. Kai puolantys rusai pastebėjo, kad jų komisarai negyvi, grįžo atgal į savo išeities pozicijas. Puolimas mūsų ruože buvo atremtas.

Prieš gretimą kuopą priešas į mūšį taip pat metė tankus ir pėstininkus. Pėstininkus reikėjo nedelsiant apšaudyti taip, kad jie būtų atskirti nuo tankų, nes kartu su pėstininkais šie plieniniai milžinai yra labai pavojingas ginklas.

Iki puolimo aš turėjau 120 šovinių. Dabar man reikėjo papildyti savo šaudmenų atsargas. Rusų puolimo metu mano taiklių šūvių niekas neskaičiavo. Mūšio metu man dingtelėjo į galvą, kad kai kurie mūsų kareiviai savo šautuvų taikiklius yra nustatę 600 metrų nuotoliui. Vėliau jie pamiršo savo taikiklius nustatyti 100 metrų nuotoliui, kai priešas priartėjo šiuo atstumu.

Iš pradžių mūsų gretose manęs, kaip snaiperio, beveik niekas nevertino. Tik vėliau, kai mano draugai pamatė, ką snaiperis gali nuveikti ir kiek daug nuo jo priklauso, jų nuomonė pasikeitė. Tuo metu priešai veikiausiai irgi pastebėjo, kad priešais esančiame fronto ruože yra snaiperis, nes jie tapo atsargesni.

Kelis rusus aš būčiau galėjęs bematant nušauti, bet nenorėjau iškart išsiduoti. Pirmiau atidžiai apžiūrėjau vietovę ir kaip galima tiksliau nustačiau atstumą. Priešų apkasai buvo maždaug už 400-500 metrų nuo mūsiškių.

Priešų snaiperis slėpėsi ne apkase, o buvo gerai užsimaskavęs niekieno žemėje ir nušovė kelis mūsiškius. Iš ten jis gerai matė mūsų pozicijas.

Priešų išsidėstymas apkasuose buvo tankesnis — kas 10-15 metrų buvo po ivaną. Mūsų apkasuose vieną kareivį nuo kito skyrė 50-70 metrų. Nuostoliai buvo nemaži, todėl mūsų išsidėstymas darėsi vis retesnis. Bet pagrindinę fronto liniją reikėjo žūtbūt išlaikyti.

VI skyrius PIRMIEJI PATVIRTINTI ŠŪVIAI 1944 m. gegužės 8 d.

Mes kovojome prie Slobodkos Lesnos. Pamažu aušo 1944 m. gegužės 8-oji. Žvelgdamas į rytus, aš pro savo karabino optinį taikiklį galėjau gerai matyti vietovę. Staiga pastebėjau, kad priešo snaiperis, kurį buvau pastebėjęs prieš tai už 300 metrų, ką tik pasitraukė iš savo pozicijos. Aš aiškiai mačiau jo žolėje paliktus pėdsakus ir slėptuvę. Jis kastuvu išrėžė keletą velėnos gabalų ir juos sukrovė priešais save, ten, kur laikė ir savo ginklą. Jis pats dėvėjo maskuojamą striukę, o jo veidą dengė kaukė. Žolėje palikta brydė rodė jo tikslią buvimo vietą. Šiek tiek dešiniau buvo kalva, ant kurios riogsojo šiukšlių krūva. Ten veikiausiai kadaise stovėjo namas. Ta vieta traukė mane it magnetas. Aš kartkartėmis vis pasitikrindavau, kur yra saulė.

Vidurdienį pastebėjau tenai kažkokius judančius žybčiojimus. Būtent ten, sugriuvusio namo rūsyje, buvo rusų mūšio sekimo punktas. Jie per stereoskopinį žiūroną puikiai matė mūsų pozicijas ir tiksliai kreipė artilerijos ugnį. Netrukus pastebėjau ir maskuojamąjį tinklą, kuris nežymiai judėjo. Vienoje pusėje tranšėja buvo nelabai gili, nepakankamai gerai užmaskuota ir todėl gerai matoma. Dabar man buvo aišku, kaip rusai patenka į rūsį. Maždaug už 500 metrų tranšėjoje pamačiau du vyrus. Iš uniformų supratau, jog jie veikiausiai yra aukštesnieji karininkai. Vieną jų nušoviau. Antrasis, matyt, ištiktas šoko, sustingo vietoje. Jį aš irgi nušoviau, nes spėjau iš naujo užtaisyti šautuvą.

Dėl to rusų snaiperis, kuris tykojo manęs nuo pat ankstaus ryto, iškart nustatė, kur aš esu. Norėdamas šauti, jis šiek tiek pasisuko ir pasikėlė. Tuomet aš ir nušoviau jį. Mes šovėme vienas į kitą bemaž tuo pačiu metu, ir jo paleista kulka prašvilpė per plauką nuo mano galvos.

Tądien man buvo įskaitytas vienas taiklus šūvis.

1944 m. gegužės 9 d., du taiklūs šūviai prie Slobodkos Lesnos.

1944 m. gegužės 9 d. mūsų 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-oji kuopa buvo apšaudyta tiksliai nukreipta minosvaidžių ugnimi. Man buvo nelengva nustatyti rusų poziciją, iš kurios buvo šaudoma. Turėjau lipti į medį. Už 300 metrų pastebėjau gerai įrengtą ir įtvirtintą rusų poziciją, kurioje buvo daug kareivių. Ten buvo tankai ir prieštankinės patrankos. Prireikė daug kantrybės, kad nušaučiau rusą, turintį aukštesnįjį karinį laipsnį. Laukimas atnešė sėkmę. Kitą rusų karininką, kuris ėjo išilgai apkasų, nušoviau iš 300 metrų nuotolio. Netrukus iš to paties nuotolio nušoviau dar vieną priešą. Man belipant iš medžio, rusų pėstininkai ėmė iš savo ginklų pliekti į mano pusę.

Mano taiklius šūvius patvirtino leitenantas Valteris, bataliono adjutantas, kuris kaip stebėtojas buvo kartu su manimi.

Iškart po to aš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-ajai kuopai ir II batalionui pranešiau aptiktą priešo išeities poziciją, iš kurios netrukus reikėjo laukti puolimo. Vėliau mane sužeidė minosvaidžio minos skeveldra ir kuriam laikui išvedė iš rikiuotės.

1944 m. liepos 2 d. aš grįžau į frontą. Dabar koviausi 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos kairiajame sparne, prie kelio, vedančio iš Slobodkos Lesnos į Chlobyčiną Lesną. Tos dienos vakare, 20 val. 30 min. iš 250 metrų atstumo nušoviau sovietų kareivį, kuris kasė apkasus.

Liudininkas: puskarininkis Hiomanas.

1944 m. liepos 3 d., du taiklūs šūviai prie kelio Slobodka Lesna — Chlobyčinas Lesnas.

Tądien aš buvau paskirtas į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-ąją kuopą. Iš ten galėjau geriau matyti priešo pozicijas. Priešas įsitvirtino miškingoje vietovėje ir surengė kelis nedidelius puolimus, norėdamas mūsiškius išstumti iš jų pozicijų. Aš negalėjau gerai įžiūrėti priešo pozicijų. Nieko nepešęs, turėjau vėl lipti į medį, kad geriau matyčiau. Teko apsišarvuoti kantrybe.

Prieš pat septynias pasirodė du gerai apsirengę, matyt, apžiūrą vykdantys karininkai. Jie stabtelėjo ir, rodydami į savo žemėlapius, ėmė įsakinėti. Aš šoviau iš 600 metrų nuotolio ir nukoviau pirmą karininką. Antrąjį, nespėjusį atsikvošėti nuo šoko, irgi ištiko pirmojo likimas. Kai žaibo greičiu nušokau nuo medžio, rusai iš minosvaidžių ir šaunamųjų ginklų paleido uraganinę ugnį ta kryptimi, kur spėjo esant snaiperį.

Kitą dieną jie bandė mus paveikti per garsiakalbius. Jie kalbėjo maždaug taip: „Vokiečių kareiviai, pasiduokite, jūs pralaimėjote karą. Mes garantuojame, kad jūs liksite gyvi ir, karui pasibaigus, grįšite į tėvynę“.

Ant manęs jie ypač griežė dantį, vadino „kraugeriu fašistu, kuriam nebus jokio pasigailėjim“. Aš juos ėmiau labai nervinti, nes jie kaskart siųsdavo vis kitą snaiperį susidoroti su manim. Tačiau aš pajusdavau ir numanydavau, kur jie įsitaisydavo. Aš išties pajusdavau, kad jie mato mane pro savo optinį taikiklį. Trūkdavo tikrai labai nedaug, kad jie mane būtų nušovę. Mane dažnai bandydavo suklaidinti, bet aš buvau ne toks kvailas, kad lengvai įkliūčiau. Kartkartėmis pamatydavau kimštą lėlę, aprengtą karininko uniforma. Bet geriau įsižiūrėjęs, išvysdavau sustingusį veidą. Rusus aš irgi mėgindavau šitaip suklaidinti. Jeigu jie išsiduodavo, kur esantys, šaudavau į juos.

Rusai šaudė į kiekvieną mūsų kareivį. Mūsų priešakiniuose apkasuose nuo snaiperių žuvo daugiau kareivių nei nuo minosvaidžių ir artilerijos. Dalį mūsų pozicijų nuo priešo skyrė vos 200 metrų.

Jeigu priešingoje pusėje pastebėdavau bent vieną išsikišusią galvą, paleisdavau į ją kulką. Rusų snaiperiai elgėsi lygiai taip pat. Užtekdavo nepakankamai giliai iškasti apkasus, kad rusai viską gerai matytų, ir jau pokštelėdavo šūvis. Šitaip 1944 m. liepos 3 d. ankstų rytą vėl netekome trijų saviškių.

1944 m. liepos 4 d., penki taiklūs šūviai prie kelio Slobodka Lesna — Chlobyčinas Lesnas.

196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos kairysis sparnas buvo prie kelio, kuris vedė iš Slobodkos Lesnos į niekieno žemę. Tenai rusai kasė papildomus apkasus, norėdami susikurti geresnį išeities tašką. Man buvo pavesta sustabdyti jų darbą. Turėjau pasitelkti visą kantrybę ir savitvardą.

Aš įsitaisiau 376-ajame taške. Devintą valandą vienas rusas iškišo galvą. Nors tai truko vos kelias sekundes, man to pakako, kad spėčiau nusitaikyti ir iššauti iš 200 metrų atstumo. Jis krito aukštielninkas. Kairiajame kuopos sparne 9 val. 30 min. iš 150 metrų nušoviau dar vieną priešą.

Vakare gulėjau ir stebėjau apkasus kasantį priešą, kuris įrengė blindažą ir šitaip gerokai apribojo man matomumą. Tarp 20 val. 30 min. ir 21 val. dar tris kartus taikliai šoviau iš 200 metrų atstumo.

Gerai atsimenu šiuos gynybinius mūšius, kuomet teko atmušinėti priešo atakas. Rusai savo žuvusius ir sužeistus karius paliko niekieno žemėje. Mes manėme, kad naktį jie grįš jų palaidoti, nes mes niekada nepaliktume šitaip gulėti saviškių. Tačiau jie negrįžo. Vienas sužeistas rusų kareivis gulėjo maždaug už 150 metrų nuo mūsų ir 120 metrų nuo rusų apkasų. Aš, aišku, jo nenušoviau. Mes manėme, kad kitą naktį jo ateis paimti. Kitą rytą jis tebegulėjo ten pat ir judino galvą. Mes piktinomės, kad rusai savo sužeistuosius taip beširdiškai palieka mirti.

1944 m. liepos 5 d., penki taiklūs šūviai prie kelio Slobodka Lesna — Chlobyčinas Lesnas.

Naktį 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos ruože užėmiau poziciją niekieno žemėje, maždaug 50 metrų nuo mūsų minų lauko.

Kai ketvirtą ryto šiek tiek prašvito, priešo pusėje pastebėjau snaiperį. Jis slėpėsi medyje. Man pavyko jį nušauti dviem šūviais. Jis krito nuo medžio ir liko kyboti tarp šakų.

Rusai per kelias valandas dar labiau pasistūmėjo įrenginėdami kulkosvaidžio lizdą, kurį aš jau galėjau matyti.

Man pavyko aptikti dar vieną snaiperį. Mes šovėme vienas į kitą tuo pačiu metu. Aš aiškiai mačiau, kaip jis nugriuvo ir kaip jo kulka įsmigo prie pat manęs.

Priešų kulkosvaidį aš irgi priverčiau nutilti, nes nušoviau kareivius, įsitaisiusius priėjo.

Liudininkas: leitenantas Kaulis.

VII skyrius MANO PIRMOJI SNAIPERIO PATIRTIS

Snaiperis turi paisyti daugybę dalykų. Jo šautuvas turi būti gerai įšaudytas. Už 100 metrų aš vietoje taikinio pritvirtinau mažą lapelį ir nupiešiau ant jo raudoną tašką, kurį galėjau uždengti nykščiu. Visi mano penki šūviai pataikė į raudoną tašką taip, kad kulkų padarytas žymes irgi galėjau uždengti savo nykščiu.

Snaiperis turi gebėti tiksliai nustatyti atstumą ir paisyti vėjo krypties bei stiprumo. Kiekviena smulkmena yra svarbi. Snaiperis turi pasikliauti savo gebėjimais. Jis turi nuolat tobulinti savo įgūdžius. Žygiuojant arba sėdint apkasuose, mums reikėdavo nuolat nustatyti atstumus, nes Antrajame pasauliniame kare dar neturėjome optinių taikiklių su automatiniu nuotolio nustatymu. Taip pat turėjom nuolat treniruotis teisingai atpažinti taikinį. Tuomet reikėjo žiūrėti iš viršaus į apačią, iš kairės į dešinę ir atvirkščiai, kad suprastum, ar matai augalus, ar dirbtinę maskuojamąją medžiagą, ar nuvytusius lapus, ar išmintą žolę. Rusai buvo geri maskavimosi meistrai. Ją snaiperiai dažniausiai būdavo taigos medžiotojai, kurie buvo tikri gamtos vaikai.

Šaudyti reikėjo išmokti ir nuolatos praktikuotis. Snaiperis per optinį taikiklį mato taikinį daug kartų padidintą. Taikinį, esantį už 400 metrų, matai taip arti, tarsi jis būtų už 100 metrų. Taikydamasis jauti savo širdies plakimą. Vos tik taikinys atsiduria optinio taikiklio linijų susikirtime, reikia nedelsiant šauti. Gaidukas turi nusispausti labai lengvai, kad šūvio momentu šautuvas staiga nekryptelėtų į šoną. Negana to, kad pataikytum į taikinį, reikia labai pasitikėti savo jėgomis.

Vis dėlto taikliai šaudyti galima ir iš 800 metrų, bet didesnė tikimybė pataikyti, kai šauni iš 400-100 metrų. Nieko nebus, jeigu tik šaudysi. Priešą reikia dar ir nukauti, kitaip jis nušaus tave.

Kai buvau paskirtas į vieną mūsų bataliono kuopą, kurios ruože ėmė reikštis priešo snaiperiai ir kurie jau buvo nušovę kelis mūsiškius, pirmiausia atidžiai apžiūrėjau vietovę ir pasvarsčiau, kokią vietą pasirinkčiau, jeigu būčiau priešo snaiperis. Snaiperis šauna ne tiesiai iš priekio, o būdamas maždaug 40 laipsnių į šoną nuo taikinio, kad būtų ne taip greitai pastebėtas. Snaiperis turi būti gerai pasislėpęs ir užsimaskavęs toje vietoje, iš kurios geriausiai matyti priešo pozicijos. Jis turi kuo tiksliau nustatyti atstumą ir nusitaikyti taip, kad šūvis nebūtų per aukštas arba per žemas. Kai kurie snaiperiai šaudo trasuojančiomis kulkomis. Tai visiška beprotybė. Nes šitaip priešas iškart imsis atsargumo priemonių ir greičiau nustatys snaiperio poziciją.

Snaiperis niekada neturi užimti pozicijos prie gerai matomo objekto, pavyzdžiui, medžio, kurį priešas galėtų greitai pastebėti. Maskuotė turi būti kruopščiai priderinta prie tos vietovės aplinkos. Reikia visada turėti galvoje, kad priešo snaiperis yra taip pat gerai parengtas. Snaiperis turi niekada neprarasti atsargumo, savikliovos ir savitvardos, priešui negalima suteikti nė menkiausios galimybės šauti. Pakanka menkiausio neatsargaus žingsnio, kurį priešas gali panaudoti šūviui. Visada reikia įsitikinti, ar taikinys tikras, ar priešo snaiperis tiesiog paspendė spąstus. Reikia žaibiškai nusitaikyti ir veikti greičiau už priešą, tuomet išsaugosi gyvybę, kurią vieną teturi.

Aš pats dalyvavau 52 snaiperių dvikovose ir likau gyvas tik todėl, kad priešas tiksliai nenustatė nuotolio iki manęs, ir jo paleistos kulkos skriejo per arti arba per aukštai, arba jis neatsižvelgė į vėjo poveikį.

Snaiperis privalo turėti kone septintą pojūtį, kad kaip galima greičiau pastebėtų priešo snaiperį.

Aš turėjau karabiną 98k, kurio kryptukas buvo su gaubteliu, Ajak firmos keturis kartus didinantį optinį taikiklį, kuris buvo pritvirtintas ant žemo stovo.

Taip pat svarbu, kokias kulkas naudoja snaiperis. Aš šaudžiau specialiomis kulkomis. Geriausios buvo jugoslaviškos ir prieš karą pagamintos vokiškos, nes jų nukrypimas buvo mažesnis.

Snaiperis turi atsižvelgti į saulės padėtį ir atkreipti dėmesį į savo žiūronus, kad jie neatspindėtų saulės šviesos ir neišduotų jo pozicijos. Aš dėvėjau specialią maskuojamąją striukę, kuri buvo duodama tik snaiperiams. Ji buvo ruda, o jos vidinė pusė — balta. Ją buvo galima išversti ir nešioti kita puse. Ji buvo plataus kirpimo, todėl labai patogi ir turėjo gobtuvą.

Reikia tvarkingai prižiūrėti šautuvą. Vamzdžio vidus turi būti be jokių dėmių ir visada gerai suteptas alyva, nes nuo to irgi priklauso tavo gyvybė. Jis turi būti pakabintas arba pastatytas taip, kad negalėtų nukristi ir sugesti. Snaiperis privalo visada pasitikėti savo šautuvu.

Snaiperis yra pavaldus bataliono vadui. Prieš mūšį jis turi kuopos vadui pranešti apie savo išvykimą, o po mūšio prisistatyti atgal į batalioną.

VIII skyrius SUNKUS IŠBANDYMAS Mūšiai prie Vengrų raguvos

1944 m. liepos 6 d., keturi taiklūs šūviai Lunos proskynoje, į šiaurę nuo Vengrų raguvos.

Aš su dviem vyrais buvau 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos ruože. Mums buvo pavesta žvalgybinė užduotis: prasiskverbti į rusų užimtą miškingą teritoriją ir nustatyti, kur priešas įrengė ir įtvirtino savo pozicijas. Mums besėlinant, mus pastebėjo rusų sargybinis. Man teko jį nušauti. Netrukus nušoviau dar vieną, kuris mėgino perbėgti proskyną.

Vėliau mus pastebėjo priešo žvalgų būrys, kurį sudarė septyni vyrai. Jie norėjo mus apeiti ir atkirsti kelią, kad negalėtumėm pasitraukti. Aš nieko nelaukdamas nušoviau pirmąjį kulkosvaidininką ir šliaužte bei trumpais perbėgimais ėmiau trauktis atgal į 5-osios kuopos pozicijas. Iš ten man pavyko miško užvartų vietovėje, iš kurios toliau judėjo žvalgų būrys, nušauti dar vieną rusą, sprendžiant iš uniformos, karininką. Mes be nuostolių grįžome atgal į kuopą. Liudininkai: puskarininkis Herzelis ir grandinis Valteris.

1944 m. liepos 6 d. aš buvau apdovanotas II-ojo laipsnio Geležiniu kryžiumi. Po dvidešimto taiklaus šūvio gavau savo divizijos vado pagyrimo raštą:

Už Jūsų puikius snaiperio pasiekimus reiškiu Jums didelę padėką.

Pasirašė: generolas majoras Šeuerflugas (Scheuerpflug)

1944 m. liepos 7 d., aštuoni taiklūs šūviai.

Tą rytą buvau 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 6-oje kuopoje, prie kelio Slobodka Lesna — Chlobyčinas Lesnas, kur 3 val. 30 min. prie „Žaliojo pragaro“, šalia 5-osios kuopos ruožo, pavyko nušauti rusų sargybinį, kuris iš kulkosvaidžio pliekė į mūsų pozicijas. Aš nušoviau jį iš 200 metrų atstumo į galvą. Kitą rusą, apšaudžiusį mūsų pozicijas iš automato, nukoviau po ketvirčio valandos.

Po to buvau pasiųstas į 5-osios kuopos ruožą, Lunos proskyną, esančią į šiaurę nuo Vengrų raguvos. Aš įlipau į medį, iš kur gerai mačiau rusų pozicijas. Tenai pastebėjau kažkokį sujudimą, veikiausiai priešas rengėsi pulti. Aš pastebėjau vieną karininką, kuris krito į akis ne tik dėl uniformos, bet ir savo stoto. Jį aš nušoviau septintą valandą ryto iš 600 metrų atstumo.

Rusų puolimą mums pavyko atremti. Tada ivanas mums kurį laiką davė ramybę. Artilerijos ugnis irgi buvo nutraukta. Aš vėl įlipau į medį, kad galėčiau geriau matyti priešo pozicijas. Vakare prieš aštuonias pastebėjau, kaip vienas rusas norėjo pereiti proskyną. Man pavyko jį nušauti iš 600 metrų atstumo. Po mano šūvio kilo tikras pragaras. Devyni rusai, kurie suprato, jog esu medyje, pradėjo į mane nepertraukiamai pliekti iš automatų ir kulkosvaidžio. Aš vis tiek likau medyje ir 20 val. 15 min. nušoviau kulkosvaidininką. Tada apšaudomas priešo, aš nusigavau iki blindažo ir iš 200 metrų atstumo nušoviau rusų karininką, kuris stengėsi pasislėpti.

Lunos proskynoje iš 600 metrų atstumo aš nušoviau rusą. Tebesislėpdamas medyje, apie 20 val. 15 min. iš 200 metrų atstumo nušoviau dar vieną rusų automatininką.

1944 m. liepos 10 d., du taiklūs šūviai.

Gerai užsimaskavę, mes turėjome likti niekieno žemėje ir laukti nakties. Priešas išnaršė savo priešlaukį, ieškodamas mūsų; mes turėjome gulėti visiškai nejudėdami, kad mūsų nepastebėtų. Liepos 10-osios ankstų rytą aš nukoviau automatininką, kai šis ėmė į mus šaudyti. Už 20 metrų nuo jo pasislėpęs kitas automatininkas pastebėjo mane ir apšaudė. Aš nušoviau jį į galvą iš 180 metrų atstumo apie 3 val. 20 min.

1944 m. liepos 11 d., trys taiklūs šūviai.

Aš vėl buvau pasiųstas į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-ąją kuopą prie Vengrų raguvos. Turėjau išsiaiškinti, kur yra priešo artilerijos sekimo punktas, iš kurio veikiausiai buvo gerai matyti mūsų pozicijos. Tai buvo nelengva, nes priešas buvo maždaug už 800 metrų miške. Gaubiami rytmečio miglos, mudu su mano stebėtoju patraukėme priešo pozicijų link. Mes prišliaužėme prie jų 280 metrų atstumu ir įsitvirtinome niekieno žemėje. Ypač pasistengėme gerai užsimaskuoti. Aš įsitvirtinau ant kalvos, nuo kurios galėjau geriau matyti vietovę. Rūkui išsisklaidžius, rytmečio saulės šviesoje pamačiau sovietų artilerijos stebėtoją, lipantį į medį, kuriame buvo įrengta stebėjimo aikštelė. Mačiau, kaip jis per stereoskopinį žiūroną apžiūri mūsų pozicijas. Aš jį nušoviau iš 280 metrų nuotolio, o kitu šūviu visiškai sugadinau jo stereoskopinį žiūroną, kuris spindėjo saulėje.

Vakare aš jau buvau prie Slobodkos Lesnos, 188-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 2-osios kuopos ruože, kurį rusai jau kurį laiką apšaudė iš artilerijos bei minosvaidžių. Aš du kartus taikliai šoviau iš 300 metrų nuotolio.

Priešų smogiamasis būrys, kurį sudarė maždaug 20 vyrų, naršė niekieno žemę ir ieškojo mūsų. Tuo metu apkasuose buvę mūsiškiai ėmė šaudyti į juos, kad mudu su mano stebėtoju, išnaudodami kiekvieną priedangą, galėtume grįžti į savo pozicijas. Mūsų batalionas irgi patyrė nuostolių.

1944 m. liepos 12 d., trys taiklūs šūviai prie Slobodkos Lesnos.

Kitą dieną buvau pasiųstas į mūsų kaimyninio 188-ojo pulko rajoną, vėl į 2-osios kuopos ruožą. Tenai mano užduotį sunkino tai, kad apkasai buvo vienas nuo kito nutolę per 800-1000 metrų.

Aš niekieno žemėje prišliaužiau prie priešo pozicijų 250 metrų atstumu. Nuo vienos aukštumos galėjau gerai matyti visą priešo pozicijų sistemą. Aš atidžiai stebėjau ir galiausiai iš rusų judėjimo išsiaiškinau, kur yra jų vadovybės bunkeris. Apie 14 val. 00 min. iš bunkerio išėjo karininkas. Supratau iš kepurės, nes fronte kareiviai nešiojo plieninius šalmus. Aš jį nušoviau. Norėdamas padėti, iš bunkerio pasirodė kitas karininkas. Jį aš nušoviau iš 250 metrų atstumo.

1944 m. liepos 13 d., trys taiklūs šūviai.

Prie Slobodkos Lesnos aš slėpiausi medyje ir apie pusę ketvirtos ryto iš 250 metrų atstumo nušoviau rusų kareivį. Vėliau turėjau prisistatyti į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-ąją kuopą prie Vengrų raguvos ir gavau užduotį aptikti priešo artilerijos stebėtoją, kuris į mūsų pozicijas nukreipdavo ugnį, padarydamas nemažai nuostolių, ir jį likviduoti. Turėjau nusigauti prie mūsų pagrindinės fronto linijos. Šliaužiantį mane apšaudė medyje įsitaisęs priešo snaiperis. Tačiau nuo vienos aukštumos aš jį pastebėjau ir nušoviau. Aš ėmiausi toliau ieškoti stebėtojo. Turėjau apsišarvuoti kantrybe. Galiausiai šeštą valandą vakaro pastebėjau gerai užmaskuotą sekimo punktą, įrengtą medyje, ir iš 300 metrų atstumo nušoviau stebėtoją.

Liepos 12-13 d., dar penki taiklūs šūviai, kurie nebuvo patvirtinti.

1944 m. liepos 14 d., du taiklūs šūviai prie Slobodkos Lesnos kelio.

Iš savo pozicijos pastebėjau, kaip vienas rusas prie degančios žabų krūvos kasė apkasus. Jį ir kitą rusą, kuris jam padėjo, nušoviau anksti ryte.

1944 m. liepos 17 d., du taiklūs šūviai prie Vengrų raguvos.

Nušliaužiau 250 metrų nuo savo pagrindinės fronto linijos priešo pozicijų link ir nuo nedidelės kalvelės ėmiau stebėti vietovę. Už 300 metrų pastebėjau du rusų stebėtojus, kurie buvo įsitaisę medžiuose, ir abu juos nušoviau.

1944 m. liepos 26 d., keturi taiklūs šūviai prie 234-os aukštumos, šalia kelio Sbviska — Gislovije.

Man buvo pavesta iš II-ojo bataliono perduoti žinią į mūsų 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko štabą. Vidudienį mane užklupo rusų smogiamasis būrys, kuriam vadovavo du karininkai. Mane apšaudė iš 100 metrų nuotolio. Aš iškart stojau į kovą ir nušoviau abu karininkus. Pasinaudojęs priešo gretose kilusiu sąmyšiu, aš pakeičiau savo poziciją ir iš 200 metrų nuotolio nušoviau du kulkosvaidininkus. Likusieji pasidavė.

Aš kaskart pajusdavau, kai į mane taikydavosi priešo snaiperis, kuris tik ir laukė, kol aš šiek tiek pasikelsiu, kad mane nušautų. Mano nuojauta manęs niekad nenuvylė.

Mūsų dalinys traukėsi iš Lembergo į Karpatus. Per parą mes turėjome įveikti 120 kilometrų. Antrą dieną mes sukorėme 100 kilometrų, trečią dieną — 80. Mes užėmėme pozicijas miškingoje vietovėje, kur dėl aukšto gruntinio vandens lygio negalėjome apsikasti. Jau vieno kastuvo gylyje pasirodydavo vanduo. Buvo ruduo, ir merkė lietūs. Kadangi milinių dar nebuvome gavę ir turėjome tik palapinsiaustes, tad sugulėme po eglių šakomis, kad bent kiek pasislėptume nuo lietaus. Čia, prie bataliono štabo, stovėjo ir keli tankai, kurie, aišku, turėjo nuolatinį radijo ryšį. Todėl priešas mus labai tiksliai užpelengavo, ir netrukus buvome apšaudyti uraganine artilerijos ugnimi. Tačiau tai mūsų nėmaž nesutrikdė. Iš artėjančio sviedinio garso mes tiksliai žinodavome, kur jis sprogs. Jeigu girdi jį švilpiantį, tuomet jis praskris pro šalį. Tačiau jeigu išgirsti jį atšvilpiant ir ūmai stoja tyla, vadinasi, jis sprogs kažkur visai šalia tavęs.

Aš turėjau eiti ir pakeisti sargyboje budėjusį mūsiškį. Kiti visaip atkalbinėjo mane, nors man buvo vis tiek, kur mirti. Tad aš irgi atsiguliau ant žemės, buvau be galo pavargęs, kaip ir mano draugai. Tik ūmai išgirdau, kaip kažkieno balsas įsakmiai tarė: „Kelkis ir eik pakeisti sargybinį“. Aš susiruošiau eiti, kiti vėl puolė mane atkalbinėti, įtikinėdami likti čia. Galiausiai atsistojau ir nuėjau pakeisti sargybinio. Jaučiausi taip, tarsi kažkas man būtų perplėšęs krūtinę, ir svirduliuodamas kaip apdujęs žengiau du žingsnius pirmyn. Tą pačią akimirką kaip tik ten, kur aš ką tik gulėjau, sprogo sviedinys. Sprogimo banga nubloškė mane į sviedinio išraustą duobę, pilną vandens. Aplink mane gulėjo sprogimo sudarkyti žuvusių mūsiškių kūnai. Sviedinio skeveldros prašvilpė virš manęs. Buvo tikras stebuklas, kad likau gyvas. Prieš kelias dienas man teko būti 5-osios, 6-osios ir 7-osios kuopų mūšių ruožuose, ir tai man padėjo gerai įsidėmėti vietovę. Vidurnaktį buvau iškviestas pas bataliono vadą Hofmaną. Man buvo pavesta kartu su dar vienu kareiviu nusigauti į 5-ąją, 6-ąją ir 7-ąją kuopas ir perduoti įsakymą perkelti savo pozicijas į kitą vietą taip, kad nepastebėtų priešas. Artilerijos sviedinių sprogimai nutraukė telefono laidus, todėl ryšio su priešakinėse pozicijose esančiomis kuopomis nebuvo. Mes turėjome pagal nutiestus laidus rasti tų kuopų pozicijas. Tačiau vos tik pajudėjome pirmyn, mano draugą iš ryšių būrio mirtinai sužeidę sprogusi granata. Taigi toliau turėjau vienas vykdyti šią užduotį, nuo kurios priklausė kitų žmonių gyvybės. Priešas vėl ėmė pulti mūsų priešakinėse pozicijose esančias kuopas. Ten jau visą savaitę vyko įnirtingi mūšiai, kurių metu dažnai tekdavo kontratakuoti ir nublokšti atgal fronto liniją pralaužusius priešus, norint atsikovoti prarastas pozicijas. Visur gulėjo daugybė tiek mūsų, tiek rusų žuvusių kareivių.

Dieną vietovė atrodė visai kitaip nei naktį. Aplinkui gulėjo sviedinių sprogimų išvartyti medžiai. Jaučiau, kad pasiklydau ir greičiausiai jau buvau atsidūręs niekieno žemėje. Staiga užkliuvau už žuvusio kareivio, bet negalėjau nustatyti, ar tai rusas, ar mūsiškis. Tačiau pastebėjęs prie jo kuprinės pririštą katiliuką ir užuodęs tvaikų prakaito kvapą, supratau, jog priešais mane guli rusų kareivis. Kai išvydau jį dienos šviesoje ir jau beveik pasiekiau kuopos vadavietės bunkerį, norėdamas įeiti vidun, išgirdau kalbant rusiškai!

Kuopos vadavietę buvo užėmę rusai. Kaip tik tuo metu jie išėjo iš bunkerio! Buvo per vėlu pasitraukti nepastebėtam. Todėl man neliko nieko kito, tik kristi ant žemės šalikelėje, kur gulėjo daugybė žuvusių mūsiškių. Turėjau apsimesti, jog esu negyvas. Jie praėjo pro šalį, pagalvoję, jog tenai guli dar vienas „fricas“. Jiems nuėjus, pašokau ir nuskubėjau į 6-osios kuopos mūšio lauką. Jie jau buvo pasirengę mane nušauti. Aš sušukau slaptažodį, ir jie mane palydėjo į kuopos vadavietę. Šitaip pasiekiau 5-ą kuopą ir išgelbėjau dar 80 vyrų gyvybę. Jie perkėlė savo pozicijas ten, kur buvo įsakyta.

1944 m. rugpjūčio 12 d., du taiklūs šūviai prie 867-os aukštumos, du kilometrai į rytus nuo Odžechovos.

Man pavyko iš 400 metrų atstumo nušauti rusą, kuris kaip tik rengėsi gaudyti arklius. Į pavakarę gavau užduotį išžvalgyti, kokia padėtis už priešo linijų; šią užduotį turėjau atlikti su dar dviem kareiviais. Kelyje, du kilometrus į rytus nuo Odžechovos, susidūrėme su visureigiu, kuriame sėdėjo rusų majoras ir keli kareiviai. Aš nušoviau vieną kareivį, kai šis nusitaikė į mano draugą, grandinį Lašičą. Majorą ir keturis kareivius paėmėme į nelaisvę. Majoro krepšį perdaviau bataliono štabui. 1944 m. rugpjūčio 12 d. 467-os ir 474-os aukštumų į šiaurės vakarus nuo Nadolanų puolimas man buvo įskaitytas kaip artimosios kautynės. Kitą dieną dalyvavau puolamosiose kautynėse miške, tris kilometrus į šiaurės rytus nuo Odžechovos, o tada, perėję visą mišką, puolėme 387-ą aukštumą.

1944 m. rugpjūtį mūsų 68-oji pėstininkų divizija, atmušinėdama įnirtingas rusų atakas, traukėsi iš Lembergo kovos veiksmų rajono — mes paskutinieji palikome miestą — į Beskidų kalnus.

1944 m. rugsėjo 4 d., du taiklūs šūviai, 1,3 kilometro į šiaurę nuo Vrobliko.

1944 m. rugsėjo 4-osios ankstų rytą aš buvau maždaug už 100 metrų nuo mūsų kovinės saugos pozicijų. Pamačiau kelis į priekį pasiųstus rusų stebėtojus, kurie traukėsi į savo pozicijas, ir vieną jų nušoviau iš 300 metrų atstumo. Kitą stebėtoją nušoviau, kai šis iššliaužė iš kulkosvaidžio ugniavietės, norėdamas išsiaiškinti mano poziciją. Liudininkas: puskarininkis Vunderlichas.

1944 m. rugsėjo 5 d., 52-asis taiklus šūvis, 1,3 kilometro į šiaurę nuo Vrobliko.

Aš ir vėl apyaušriu nušliaužiau 100 metrų nuo mūsų avanpostų, kad galėčiau geriau apžvelgti kautynių lauką. Nepastebėtas pasiekiau savo poziciją. Veikiai pastebėjau silpną ugnies atšvaitą, kai vienas rusas prisidegė cigaretę. Aš jį nušoviau iš 300 metrų atstumo. Liudininkas: puskarininkis Vunderlichas.

Čia noriu pridurti, kad tas žmogus pasielgė labai lengvabūdiškai. Jis buvo tikras, kad jo cigaretės priešas nepastebės. Tačiau snaiperis net ir tai puikiai mato.

Apie mano taiklius šūvius ėmė sklisti kalbos, ir žinią apie mano 51-ą taiklų šūvį 68-osios pėstininkų divizijos vadovybė perdavė armijos korpuso vadovybei, o šioji — armijos vadovybei. 1944 m. rugsėjo 5 d. iš armijos grupės vyriausiojo vado Heinricio gavau telegramą, kurioje buvo parašyta:

Už 51-ą taiklų šūvį grandiniui Sutkui reiškiu didžiulę padėką ir skiriu 14 dienų neeilinių atostogų.

Pasirašė: vyriausiasis armijos grupės vadas, generolas pulkininkas Heinricis

1944 m. rugsėjo 19 d. po 52-o taiklaus šūvio gavau dar vieną pagyrimo raštą, šįkart nuo XXXXIX kalnų šaulių korpuso vadovaujančio generolo, kalnų šaulių dalinio vado, generolo Karlo fon Le Suirio.

Savo 14 dienų neeilines atostogas praleidau pas tėvus. Radau juos Blumentalyje, kur jie buvo evakuoti. Frontas vis labiau siaurino Vokietijos sienas. Negi rusai greit įžengs ir į Vokietijos žemę? Aš dažnai galvodavau apie savo tėvus ir seserį. Kas jiems nutiks, kai ateis rusai?

Tai mane akino kovoti toliau. Vokiečių tauta sudėjo tiek daug aukų, tai nejaugi viskas bus perniek?

1944 m. rugsėjo 7 d. Švarce aš buvau apdovanotas sužeistojo ženkleliu.

IX skyrius KARPATUOSE Sanokas — Krosnas

1944 m. rugsėjo 8 d. dėl Karpatų kalnų perėjų prasidėjo nuožmūs mūšiai, kuriuose aš dalyvavau Sanoko — Krosno rajone. Generolas pulkininkas Gothardas Heinricis perėmė vadovavimą 1-ajai tankų armijai ir 1-ajai vengrų armijai. Šitaip susidarė Heinricio armijos grupė, kuri buvo dislokuota kairiajame kariuomenių grupės A sparne. Mūsų 68-oji pėstininkų divizija atmušinėjo sovietų bandymus pralaužti mūsų pozicijas pagrindiniame ruože į pietus nuo Sanoko — Krosno. Bebaimiai motorizuoti pėstininkai artimosiose kautynėse sunaikino daugybę priešų tankų. 1944 m. rugsėjo 19 d. 68-oji pėstininkų divizija buvo paminėta vermachto raporte.

Rusai ketino pralaužti Heinricio armijos grupės šiaurinį sparną Beskiduose, tolimesnį puolimą pasukti šiek tiek piečiau ir Vengrijos žemumoje esantį Pietų armijų grupės frontą, nukreiptą į pietus, smūgiu iš flango nustumti atgal.

Visame Rytų fronte vyko įnirtingi gynybiniai mūšiai su sovietų armija. 1944 m. spalio 16 d. žaibo greičiu pasklido žinia: rusai įsiveržė į Rytprūsius!

Rusai į Vokietijos teritoriją įžengė piečiau Gumbinės. Mums tai buvo neįsivaizduojama. Tenai dislokuoti vokiečių daliniai kaip įmanydami stengėsi sustabdyti rusų puolimą. Raudonosios Armijos kovos būdus Rytprūsiuose tik su didelėmis išlygomis galima buvo pavadinti civilizuotais. Vokietijos žemėje niekas: nei kareivis, nei civilis nesijautė saugus prieš sovietus. Visų rangų karininkai jau iš anksto kurstė sovietų armijos kareivių neapykantą. Armijos generolas Ivanas Černiachovskis savo būrius kurstė ta proga paskelbtu specialiu įsakymu: „Jokio pasigailėjimo, fašistų žemė turi būti visiškai nuniokota“.

Vokiečių daliniams pavyko atkovoti Rytprūsių gyvenvietę Nemersdorfą (Nemirkiemį). Tačiau kas ten darėsi? Nemersdorfe rusai nužudė 72 vokiečių kilmės moteris, vaikus ir vyrus. Visos moterys buvo išprievartautos ir gyvos prikaltos prie klojimų durų. Vyrai, moterys, net kūdikiai buvo nužudyti, nušauti, paskandinti. Net prancūzų darbininkai tapo kraujo ištroškusių rusų aukomis. Rytinės Vokietijos dalies gyventojai patyrė pragarą, jie buvo palikti visiškai vieni prieš brutalią sovietų kareivių jėgą.

Tai buvo ne pavienių kareivių ar mažesnių dalinių piktadarystės. Jau anksčiau politinė ir karinė sovietų vadovybė daliniams buvo davusi atitinkamus nurodymus, kuriuos galima patvirtinti dokumentais. Rusų kariuomenių grupių ir armijų štabai, prieš peržengiant Vokietijos sieną, išleido specialius įsakymus, kuriuose buvo raginama plėšti ir žudyti. 1945 m. sausio 5 d. sovietų maršalas Žukovas paskelbė specialų įsakymą I-ajam Baltarusijos frontui (kariuomenių grupei): „Atėjo metas atsiskaityti su vokiečių fašistų niekšais. Didelė ir stipri mūsų neapykanta. [...] Šįkart mes galutinai sutriuškinsime tas vokiečių išperas“. Uja Erenburgas ilgus metus savo primityviomis neapykantos kupinomis tiradomis ragino sovietų kareivius žiūrėti į vokiečius kaip į laukinius žvėris ir juos žudyti.

Prasidėjo paskutinis karo tarpsnis. Raudonosios Armijos žvėriškumų akivaizdoje kiekvienas mūsų žinojo, už ką kovoja. Mes turėjome nuo rusų apginti savo artimuosius, savo tėvynę rytuose. Po atostogų aš vėl grįžau į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko II-ąjį batalioną. Daugelio draugų jau neberadau. Mūsų batalionas kovojo su priešu prie Kružlovo.

1944 m. spalio 24 d., 53-asis taiklus šūvis, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

Aš buvau pasiųstas į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 6-ąją kuopą. Stebėjau rusų automatininką, kuris apšaudė mūsų pozicijas, ir laukiau. Kai jis šiek tiek išlindo iš savo apsauginio apkaso, nušoviau jį iš 150 metrų atstumo.

1944 m. spalio 25 d., dešimt taiklių šūvių, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

Rusai pralaužė mūsų pagrindinę fronto liniją ir mus apsupo. Apsupimo žiedas vis siaurėjo. Mes įrengėme dar vieną gynybinę liniją, iš kurios iš 150 metrų atstumo nušoviau du rusų karininkus.

Rusams puolant bataliono vadavietę, oberfeldfebelis Kestieris iš 8-osios kuopos atkreipė mano dėmesį į mūsiškius apšaudantį sunkųjį kulkosvaidį.

Iš to kulkosvaidžio tarnybos aš įstengiau nušauti du rusus. Karininkas kitiems dviem įsakė perimti kulkosvaidį. Tuodu aš nušoviau iš 80 metrų atstumo, taip pat karininką kuris mėgino pasislėpti. Per mūsų kontrataką aš išvydau, kaip vienas rusų karininkas paliko savo kareivius ir jau rengėsi sprukti. Jį nušoviau.

Per kontrpuolimą mes atkovojome savo bataliono vadavietę. Rusai skubiai traukėsi už mūsų pagrindinės fronto linijos. Jų atsitraukimą aš palydėjau dar dviem taikliais šūviais.

Tačiau per rusų antpuolį palikti mūsų sužeistieji mirė. Du kareiviai buvo nužudyti šūviu į pakaušį, likusieji subadyti durtuvais.

1944 m. spalio 27 d., du taiklūs šūviai, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

Aš buvau pasiųstas į 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-ąją kuopą. Per įnirtingą mūsų pozicijų apšaudymą iš pėstininkų ir sunkiųjų ginklų pamačiau, kaip keli rusai pakilo iš savo priedangų ir puolė mūsų pozicijų link — juos ragino karininkas su pistoletu rankoje. Pirmiausia nušoviau karininką, o po to iš 40 metrų nuotolio nuo kulkosvaidžio bėgantį rusą.

X skyrius NAUJI SNAIPERIAI Pozicinis karas

Galiausiai pas mus atvyko nauji kareiviai. Kartu su pastiprinimu į mūsų batalioną atvyko ir naujas snaiperis. Buvo ruduo, lijo ir snigo. Buvo šalta. Mes buvome kiaurai permirkę ir dar neturėjome žieminių drabužių. Visą savaitę gyvenome pusbadžiu apkasuose. Sovietams po įnirtingų mūšių ne kartą buvo pavykę užimti mūsų apkasus. Gavę pastiprinimą, mes surengėme kontrpuolimą ir išstūmėme priešą iš savo pozicijų. Patyrėme didelių nuostolių, bet vis dėlto mums pavyko išlaikyti savo pozicijas.

Naujasis snaiperis gavo užduotį likviduoti priešo snaiperį. Jis susirado poziciją. Jo pirmas šūvis buvo netaiklus. Antrą kartą šauti jam jau neteko, nes priešo snaiperis nušovė jį į galvą.

Tai man irgi buvo gera pamoka. Aš turėjau galvoti apie pasekmes, nes nuo mano taiklumo taip pat priklausė mano ir kuopos kareivių gyvybė. Taiklumas buvo mano gyvybės garantas.

Atvykęs kitas snaiperis netrukus buvo sunkiai sužeistas ir nebegalėjo toliau kovoti. Taigi batalione likau tik aš vienas snaiperis.

Snaiperiai talkino priešakinėse linijose ir saugojo saviškius nuo priešo snaiperių. Todėl priešas jų bijojo ir nekentė.

1944 m. spalio 29 d., devyni taiklūs šūviai, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

Neilgai stebėjęs, nušoviau rusų kulkosvaidininką, kuris gerai nusitaikęs apšaudė 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos kulkosvaidžio lizdą.

Per antpuolį apšaudant, aš, stovėdamas už medžio, iš 40 metrų atstumo nušoviau tris rusus, kurie pakilo iš savo priedangų, kad apšaudytų mūsų pozicijas.

Feldfebelis Durava iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos parodė man rusus, kurie buvo gerai užsimaskavę ir šaudė į mūsų pozicijas. Aš juos greitai aptikau ir vieną po kito du iš jų nušoviau. Po to mes su feldfebeliu Durava apėjome 6-osios kuopos pozicijas, ir jis man parodė vietas, kuriose nuo rusų apšaudymo dažniausiai nukentėdavo mūsų vyrai ir dėl to buvo patirta daug nuostolių. Iš ten aš pastebėjau tris gerai užsimaskavusius rusus: snaiperį, karininką ir stebėtoją. Iš ten buvo į mus nukreipiama artilerijos ir minosvaidžių ugnis. Man pavyko nušauti snaiperį. Karininkas mėgino pabėgti, bet aš jį, kaip ir trečiąjį vyrą, nušoviau iš 40 metrų atstumo.

Liudininkai: grandinis Laschas, grandinis Knepertas, feldfebelis Durava, vyresnysis grandinis Vagneris, grandinis Bita.

1944 m. spalio 29 d. mano bataliono vadas, majoras Herbertas Hofmanas, buvo apdovanotas auksiniu Vokietijos kryžiumi.

1944 m. spalio 30 d., du taiklūs šūviai, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

Aš vėl buvau pasiųstas į pavojingą mūsų pagrindinės fronto linijos vietą, kur priešas šliauždamas tolydžio artėjo prie mūsų apkasų, ruošdamasis pulti. Tenai buvo mūsų jungtinės kuopos pozicijos. Jų ruože aš ir turėjau atlikti užduotį. Prisidengęs taiklia mūsiškių ugnimi, aš nušliaužiau 50 metrų nuo mūsų pagrindinės fronto linijos. Man pavyko iš 20 metrų atstumo nušauti du rusų sargybinius, budėjusius priešakinėse pozicijose.

Liudininkai: grandinis Bita, jungtinė kuopa.

Buvo drėgna ir šalta. Visą laiką lijo. Iš apkasų turėjome semti vandenį, kad apskritai galėtume ten stovėti. Auliniai batai buvo permirkę kiaurai. Negalėjai išsidžiovinti nei drabužių, nei batų.

Daugelis mūsų kareivių susirgo. Mūsų karių išsidėstymas vis dar buvo nepakankamai tankus. Kai kur sargybos postus skyrė 100 metrų. Naktimis sargybiniai nematė vienas kito ir nežinojo, ar kaimynas apskritai dar gyvas, kai priešas smarkai apšaudydavo mūsų linijas.

Aš buvau besemiąs vandenį iš apkaso, kad galėčiau stovėti ant lentos, kai išvydau, kaip mano draugas Horstas truputį pasikėlė, norėdamas pažvelgti pro apkaso kraštą. Priešas veikiausiai jį pastebėjo ir apšaudė iš kulkosvaidžio. Horstas griuvo. Aš jį spėjau pagauti, kad jis nenuvirstų į apkase telkšojusią balą. Iš nugaros jam bėgo kraujas. Aš šokau tvarsyti jo žaizdą, bet Horstas tik mostelėjo ranka, nes žinojo, kad mirs. Aš jo dar paklausiau, ar jam labai skauda. Jis atsakė, jog jaučiasi taip, tarsi jį varstytų degančios adatos. Silpstančiu balsu jis manęs paprašė parašyti jo motinai ir pranešti, kad jis žuvo ir kad ji bei jo sužadėtinė jo nebelauktų. Stiklinėmis akimis jis paskutinį kartą šūktelėjo ir mirė.

Dabar jis nebejautė šalčio, mirties baimės ir alkio.

1944 m. spalio 31 d., trys taiklūs šūviai, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

Tądien aš buvau pasiųstas į 6-ąją kuopą. Auštant mudu su mano palydovu perėjome mūsų pagrindinę fronto liniją ir atsidūrėme niekieno žemėje, kur įsitaisiau ant vienos aukštumos, kad galėčiau matyti rusų pozicijas prie Pizanos kaimo ir stebėti netoliese esantį pakilimo-nusileidimo taką. Ant tako kaip tik vyko intensyvus judėjimas. Mes apsikasėme ir užsimaskavome. Kai rūkas šiek tiek išsisklaidė, galėjome apžiūrėti kaimą. Tenai stovėjo keletas puolimui parengtų priešo tankų. Pro šalį pražygiavo didoka rusų kolona. Man pavyko pastebėti du vadovaujančius karininkus ir juos nušauti iš 500 metrų atstumo.

Rusai bematant kaip pasiutę ėmė pliekti iš šautuvų, pistoletų, automatų, kulkosvaidžių, granatsvaidžių ir artilerijos. Kadangi mūsų slėptuvę įrengiau ne tiesiog priešais, o 40 laipsnių į šoną, jų šūviai mūsų nekliudė. Tačiau atėjo metas keisti poziciją, kadangi rūkas, kuris mus prieš tai saugojo, dabar visiškai išsisklaidė. Traukiantis link mūsų pagrindinės fronto linijos, mus pastebėjo kulkosvaidžio, kurio lizdas buvo įrengtas Pizanoje, tarnyba ir apšaudė. Kulkosvaidininką nušoviau iš 500 metrų nuotolio.

Liudininkas: grandinis Stefesas.

1944 m. lapkričio 2 d., keturi taiklūs šūviai, du kilometrai į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

5-osios kuopos ruože rusai labai arti prasibrovė prie mūsų pagrindinės fronto linijos. Feldfebelis Miras mane supažindino su esama padėtimi ir parodė, iš kur priešas stebi ir apšaudo mūsų pozicijas. Ilgiau atidžiai pasižvalgęs, pastebėjau gerai užmaskuotą kulkosvaidžio lizdą ir rusų kulkosvaidininką, kurį nušoviau į galvą.

Tada nuėjau į 6-osios kuopos ruožą, kur puskarininkis Baldaufas parodė vietą, kurią dažnai apšaudydavo rusų automatininkas. Aš jį pastebėjau, kai jis jau ketino grįžti atgal į savo poziciją, ir nušoviau iš 50 metrų atstumo.

Tenai daug nuostolių buvo padaręs dar vienas rusų kulkosvaidis. Du rusus aš nušoviau iš 50 metrų atstumo.

1944 m. lapkričio 3 d., keturi taiklūs šūviai, į šiaurės rytus nuo Kružlovo.

5-osios kuopos ruože aš nušliaužiau maždaug 15 metrų už mūsų pagrindinės fronto linijos. Vienas rusas pastebėjo mane, bet turbūt palaikė saviškiu greičiausiai dėl mano rudos maskuojamosios striukės. Aš jį nušoviau iš 20 metrų. Tačiau tą pačią akimirką į mane šovė priešo snaiperis. Jo paleista kulka atšoko nuo mano plieninio šalmo ir sužeidė mane virš kairiosios akies, pradėjo bėgti kraujas. Jo stebėtojas panoro pakeisti poziciją. Todėl aš jį galėjau nušauti. Tada mane pastebėjo ir apšaudė rusų kulkosvaidininkai. Abu kulkosvaidininkus nušoviau iš 50 metrų atstumo.

Tuo metu dėl nuolatinių čia viename, čia kitame ruože vykdavusių mūšių ir smarkaus priešo artilerijos apšaudymo mūsų aprūpinimas maistu buvo labai nereguliarus. Vieną dieną pas mus atvyko pasiuntinys ir pranešė, esą į pietop nuo čia esantį sugriautą kaimą yra atgabenti maisto produktai. Taip pat jis atvežė mums šaudmenų. Feldfebelis paskyrė du vyrus, kurie turėjo atnešti maisto. Jie į kiekvieną ranką paėmė po keturis katiliukus, o ant kaklo užsikabino diržą su aštuoniomis gertuvėmis. Be to, kiekvienas jų turėjo po maišą duonai, sviestui, dešrai ir šaudmenims sudėti. Priešo pozicijos buvo už 200-300 metrų. Mūsų pusėje kilęs sujudimas ir katiliukų tarškėjimas atkreipė priešo dėmesį. Todėl norėdami suvaržyti mūsų judesius, rusai pradėjo šaudyti iš kulkosvaidžių ir artilerijos.

Mes stebėjomės, kad maisto nešėjai taip ilgai negrįžta. Todėl aš išėjau jų pasitikti. Juos aptikau už 50 metrų nuo mūsų pozicijų. Abu buvo kulkosvaidžių šūvių mirtinai sužeisti į krūtinę. Jie, ko gero, iki paskutinės akimirkos galvojo apie savo alkanus draugus, nes dar spėjo katiliukus pastatyti ant žemės, kad neišsilietų sriuba. Su ašaromis akyse aš nugabenau maistą į mūsų pozicijas.

1944 m. lapkričio 15 d., dvylika taiklių šūvių prie Jastžebeco.

Auštant aš buvau užėmęs poziciją 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos ruože ir stebėjau, kaip rusų snaiperis mus apšaudo. Aš nušoviau jį į krūtinę iš 400 metrų atstumo.

Iš 7-osios kuopos ruože užimtos pozicijos man pavyko pastebėti rusų vadavietę ir 7 val. 30 min. iš 500 metrų atstumo nušauti karininką, kuris, lydymas kito karininko, išėjo iš bunkerio. Kiek vėliau iš 500 metrų atstumo nušoviau dar tris rusus.

Tai pastebėjo kitas priešo snaiperis. 7-osios kuopos ruože jis buvo pastebėtas šiek tiek anksčiau ir jau buvo surengęs kelis išpuolius. Dabar jis nustatė, kur yra mano pozicija, ir ėmėsi mane apšaudyti. Man teko stoti su juo į dvikovą. Aš nustačiau jo poziciją, kai jis paleido šūvį į aprengtą lėlę. Nušoviau jį iš 500 metrų į krūtinę.

Iš tos pačios vietos pastebėjau, kad rusų kareiviai kelkraštyje į žemę įsmeigė kelias egles, norėdami užstoti mums vaizdą. Tačiau artilerijos sviediniai nulaužė kelis medžius, todėl gerai mačiau kelią. Aš pastebėjau kinkinį su vežiku bei keleiviais ir šoviau į arklį. Vežimas liko stovėti kaip tik tame ruože, kurį aš geriausiai mačiau. Aš iš naujo užtaisiau šautuvą ir nušoviau vieną keleivį. Antrasis keleivis jau buvo bešokąs iš vežimo, bet aš ir jį nušoviau. Vežikas nušoko nuo pasostės ir šovė, bet tiesiai į priekį; aš savo poziciją ir vėl buvau perkėlęs maždaug 40 laipsnių į šoną, kad nebūčiau pašautas. Kai vežikas užšoko atgal ant pasostės, man pavyko jį nušauti iš 500 metrų nuotolio.

Mūsų naktinis žvalgų būrys sučiupo rusų belaisvį, kuris per apklausą pasakė, kad vokiečių snaiperis prie bunkerio nušovė generolą, komisarą, pulko ir bataliono vadus.

Aš pastebėjau, kaip rusas leidosi bėgti į priešais 7-osios kuopos ruožą stovinčią sodybą, ir nušoviau jį į krūtinę iš 450 metrų atstumo. Vėliau pastebėjau rusą, kuris iš apkasų samstė vandenį. Aš jį nušoviau, kai jis šiek tiek išlindo virš apkasų krašto.

Kai aš iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos vadavietės traukiau į II-ojo būrio pozicijas, mane ir jo vadą apšaudė rusų snaiperis. Prireikė nemažai laiko, kol aš nustačiau priešo snaiperio poziciją ir jį nušoviau iš 450 metrų atstumo, kai jis keitė savo poziciją. Liudininkai: grandinis Koleris, vyresnysis grandinis Adleris, leitenantas Jensenas, puskarininkis Šėferis.

1944 m. lapkričio 16 d., dešimt taiklių šūvių prie Jastžebeco.

Apyaušriu pamačiau, kaip rusų kareivių būrys iš savo pozicijų pajudėjo sodybos link. Būrio priekyje pastebėjau karininką, kurį nušoviau iš 400 metrų atstumo. Be to, nušoviau dar du kareivius, kurie tempė sunkųjį kulkosvaidį.

Mūsų 7-osios kuopos ruože pastebėjau du rusus, kurie iš pradžių užėmė poziciją griuvėsiuose, o iš ten pajudėjo mūsų pastebėtos kuopos vadavietės link. Aš vieną jų nušoviau; antrasis sustojo, tarsi stabo ištiktas. Tuomet aš jį irgi nušoviau. Tai įvyko 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos ruože.

Tame pačiame ruože aš išsiaiškinau, kad rusai iš savo bunkerio semia vandenį. Tris rusus nušoviau iš 400 metrų atstumo, kai jie iššliaužė iš savo bunkerio.

Po to pastebėjau rusą, kuris per apkasus šuoliais judėjo bunkerio link. Jis buvo užsidėjęs kepurę. Tai greičiausiai būta karininko, nes visi kareiviai apkasuose nešiojo plieninius šalmus. Aš jį nušoviau iš 350 metrų atstumo, kai jis rengėsi naujam šuoliui.

Aš toliau stebėjau vietovę ir pamačiau, kaip tankiai rusai buvo išsidėstę išilgai savo pagrindinės fronto linijos. Mūsų karių išsidėstymo tankumas geriausiu atveju siekė trečdalį jų tankumo.

Iš 600 metrų atstumo pastebėjau rusą, kuris, apsikarstęs granatomis, judėjo pirmyn, ir jį nušoviau.

Liudininkai: grandinis Lenekas, eilinis Peteris Hasas, vyresnysis šaulys Jarošas, eilinis Roderis, grandinis Hiulsemanas.

1944 m. lapkričio 16 d. 68-osios pėstininkų divizijos 196-ojo motorizuoto pėstinitikų pulko vadovybė po mano 100-ojo taiklaus šūvio mane kaip grandinį apdovanojo I laipsnio Geležiniu kryžiumi.

1944 m. lapkričio 19 d., du taiklūs šūviai prie Pšyborovo.

Mane, užėmusį poziciją 5-osios kuopos ruože, pastebėjo kulkosvaidžio lizde tūnojęs priešas. Aš pamačiau iš kulkosvaidžio žiočių lekiančius žybsinčius ugnies pliūpsnius ir nieko nelaukęs pasislėpiau. Kulkos švilpė virš mano galvos iš 500 metrų atstumo. Viena kulka pataikė į akmenį ir, atšokusi rikošetu, kliudė mane virš dešinės akies. Kai kulkosvaidininkas rengėsi pakeisti poziciją, nušoviau jį iš 500 metrų atstumo.

Rusų snaiperis, kuris nepastebimai prasiskverbė į mūsų ruožą, mano poziciją veikiausiai nustatė pagal paskutinį šūvį. Jis šovė į mane. Įstrižai paleista kulka atšoko ir nuplėšė gabalą maskuojamosios medžiagos, dengusios mano plieninį šalmą. Man ir vėl nusišypsojo laimė. Tas snaiperis tikriausiai buvo užėmęs poziciją tiesiai priešais mane. Aš buvau tam pačiam ruože, kuriame anksčiau nušoviau aukštus rusų karininkus.

Kai rusas šiek tiek sujudėjo, aš beregint nusitaikiau ir nušoviau jį į galvą iš 300 metrų nuotolio. Liudininkas: vyriausiasis šaulys Balzas.

Mano žaizda prie dešiniosios akies buvo išplauta ir užklijuota pleistru. Tada aš vėl galėjau kovoti toliau.

XI skyrius APDOVANOJIMAS 3-ojo laipsnio snaiperio ženklelis

1944 m. lapkričio 21 d. aš buvau apdovanotas 3-iojo laipsnio snaiperio ženkleliu. Aš jau seniai savo sąskaitoje turėjau tam būtinų 60 patvirtintų taiklių šūvių. Apie šį aukščiausią snaiperių įvertinimą man buvo įteiktas išankstinis ženklelio suteikimo pažymėjimas. Paties apdovanojimo, medžiaginio snaiperio ženklelio, aš taip ir negavau.

1944 m. lapkričio 22 d., penki taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Tuo metų laiku vėlei pliaupė lietūs ir snigo. Apkasai buvo apsemti vandeniu. Vasarą būtum galėjęs nusirengti, išsidžiovinti drabužius ir ištraiškyti utėles. Bet dabar mes drebėjome iš šalčio. Mes susisupome į palapinsiaustes ir vienas kitą šildėme. Sukurti laužą, aišku, nebuvo galima, nes priešas bematant būtų pastebėjęs ir atitinkamai reagavęs.

Aš užėmiau poziciją 7-osios kuopos ruože, kur už 450 metrų pastebėjau du rusus, kurie samstė vandenį iš savo apkasų. Iš pradžių nušoviau vieną, o paskui ir kitą, kai šis nuskubėjo prie pirmojo.

Auštant pastebėjau priešo kulkosvaidžio lizdą, kurį jie naktį įrengė netoli mūsų ruožo ir gerai užmaskavo. Kulkosvaidininką nušoviau į galvą iš 250 metrų atstumo.

XII skyrius AKIS Į AKĮ Kova su dviem snaiperiais

Tai įvyko 1944 m. lapkričio 22 d. prie Jastžebieco. Pastebėjau nuo kažkokio optinio prietaiso blykstelėjusį saulės atšvaitą. Smilktelėjo jausmas, kad kažkas į mane nusitaikė, ir kitą akimirką išties driokstelėjo šūvis. Kulka prašvilpė prie pat mano kaklo. Antrojo šūvio rusui nepavyko paleisti, nes dabar jau jis atsidūrė mano optinio taikiklio „kryžiuje“. Aš nusitaikiau ir paspaudžiau gaiduką. Tą pačią akimirką į mane šovė antras snaiperis, tačiau jis nusitaikė šiek tiek per aukštai ir kliudė tik mano plieninį šalmą. Abu snaiperiai slėpėsi už mūrinės sienos. Antrasis taip ir liko gulėti už savo priedangos. Aš nušoviau jį į krūtinę iš 200 metrų atstumo. Šitaip aš per vieną rytą nušoviau du priešo snaiperius, o taip nutikdavo tikrai retai. Liudininkas: vyresnysis šaulys Beresas.

1944 m. lapkričio 23 d., trys taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Aš ir vėl buvau užėmęs poziciją 7-osios kuopos ruože, kai pastebėjau du bėgančius rusus, tikriausiai pasiuntinius. Vienąją nušoviau iš 400 metrų atstumo. Antrasis pasislėpė ir po kurio laiko ketino kelionę tęsti šliauždamas, bet kaip tik tuomet aš jį nušoviau.

Vėliau pastebėjau rusų sargybinį. Stebėjau jį ilgesnį laiką ir nušoviau iš 300 metrų atstumo, kai jis, baigęs savo pamainą, neatsargiai ir nesislapstydamas traukė pas saviškius. Liudininkai: grandinis Lichtenbergas, grandinis Butneris.

(Kiti šūviai, aprašyti Bruno Sutkaus snaiperio sąsiuvinyje, yra pažymėti ankstesne data. Todėl jų aprašymą mes irgi pateikiame taip, kaip nurodyta autoriaus.)

1944 m. lapkričio 21 d., du taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Apyaušriu 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos ruože aš dairiausi vietos, iš kurios būtų geresnis matomumas, ir turėjau pripažinti, kad rusai tapo atsargesni. Pastebėjau rusų sargybinį, kuris, pakeistas kito, ėjo savo bunkerio link. Aš jį nušoviau iš 400 metrų atstumo. Į mano šūvį buvo atsakyta automato ugnimi. Sutelkęs dėmesį, kurį laiką atidžiai stebėjau vietovę. Man pavyko pastebėti tą automatininką ir jį nušauti iš 400 metrų. Liudininkas: grandinis Lichtenbergas.

1944 m. lapkričio 22 d., keturi taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Stebėjau rusų kareivius, statančius bunkerį. Du iš jų nušoviau iš 400 metrų atstumo.

Pamačiau, kaip rusai iš nakties sargybos postų traukė atgal į dienos sargybos postus. Man pavyko nušauti du rusus iš maždaug 300 metrų atstumo. Liudininkai: grandinis Brodnakas, grandinis Madusas.

XIII skyrius PAGERBIMAS Paminėjimas vermachto raporte

Kitą dieną, 1944 m. lapkričio 23-ąją, už savo 75-ą taiklų šūvį iš 4-osios tankų armijos vyriausiojo vado, šarvuočių ir tankų kariuomenės generolo Frico Huberto Grėserio, gavau padėkos raštą. Jis buvo šiek tiek pavėluotas, nes aš jau buvau paleidęs 125 taiklius šūvius.

1944 m. lapkričio 20 d. savo 111-ojo taiklaus šūvio proga iš XXXXVIII tankų korpuso vado, generolo leitenanto Maksimiljano Reichsfreiherio fon Edelšeimo (Maximilian Reichsfreiherr von Edelsheim) gavau padėkos raštą. Be to, kartu su raštu jis man atsiuntė siuntinį su keliais gerais daiktais.

1944 m. lapkričio 25 d. Vokietijos vermachto raporte buvo pranešta:

„Snaiperis grandinis Sutkus iš 169-ojo motorizuoto pėstininkų pulko per penkis mėnesius nušovė 125 priešus“.

1944 m. lapkričio 28 d., du taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Iš mūsų 7-osios kuopos ruožo pas rusus pastebėjau didelį judėjimą kelyje, kuriuo vyko tiekimas. Buvo nedidelis rūkas, ir dėl to jie jautėsi gana saugūs. Aš nusigavau 300 metrų nuo mūsų pagrindinės fronto linijos, kad geriau matyčiau priešą. Man pavyko iš 400 metrų atstumo į krūtinę nušauti gerai apsirengusį rusą. Kitą rusą nušoviau, kai šis ūmai sustojo tarsi įbestas. Liudininkas: eilinis Elmeris.

XIV skyrius NUŠAUTAS! Snaiperių taikiklyje

1944 m. lapkričio 28 d., 128-asis taiklus šūvis prie Jastžebieco.

Aš buvau užėmęs poziciją 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos ruože. Man žvalgantis po vietovę, mane pastebėjo rusų snaiperis. Kadangi aš po maskuojamąja striuke buvau pasivilkęs storą dygsniuotą liemenę, kuri iš priekio dar turėjo tvirtą įsiuvą ir šitaip buvo santykinai neperšaunama, surizikavau gauti kulką į krūtinę. Jo paleista kulka pataikė man tiesiai į krūtinės vidurį. Aš likau gulėti nejudėdamas ir nusitaikiau į priešo snaiperį. Kai jis po kurio laiko ėmė atbulas trauktis iš savo pozicijos, aš jį nušoviau iš 400 metrų nuotolio. Liudininkas: eilinis Elmeris.

1944 m. lapkričio 28 d., du taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Kai mūsiškiai artilerijos ir minosvaidžių ugnį nukreipė į už rusų pozicijų esančią sodybą, daugybė jų kareivių ėmė lakstyti šen ir ten. Mano dėmesį patraukė du rusai, kurie, matyt, stengėsi įvesti tvarką. Abu juos nušoviau iš 350 metrų atstumo. Liudininkas: grandinis Lichtenbergas.

XV skyrius ERIKA Atokvėpis Buske

Tuo metu mūsų pulkui vadovavo majoras Šulce (Schulze). Ilgą laiką praleidęs fronte prie Vyslos kilpos, aš 1944 m. lapkričio 24 d. buvau išleistas atostogų ir galėjau kelias dienas atsipūsti kareivių poilsio bazėje Buske, netoli fronto.

Kai tenai atvykau, budinti Raudonojo Kryžiaus seselė Erika pakvietė mane atsisėsti šalia jos prie stalo. Kai vėliau kruopščiai valiau savo šautuvą ir blizginau aulinius batus, ji susidomėjusi žvelgė į mane. Nieko netarusi, ji paėmė mano maskuojamąją striukę, kurią buvo peršovusios kelios rusų kulkos, ir ėmė adyti skyles. Ji tarė šypsodama: „Dabar eik į kiną“.

Kai grįžau iš kino, visos skylės mano maskuojamojoje striukėje buvo tvarkingai suadytos. Kitą kartą ji man atidavė savo pudingo porciją. Erika buvo labai daili mergina, ir man patiko. Veikiai ėmiau apie ją galvoti dieną ir naktį. Taip pat prisiminiau dainą, kurią mes dažnai dainuodavom: „Šilely žydi maža gėlelė, Erika jos vardas“. Ta maža gėlelė krito man giliai į širdį. Jai aš, regis, irgi patikau, nes ji labai rūpinosi manimi. Tačiau žinojau, kad Erika man yra nepasiekiama. Aš buvau paprastas kareivis ir galėjau būti kiekvieną akimirką nušautas snaiperių dvikovoje. Aš niekada negalvojau, kad, kaudamasis priešakinėse pozicijose, liksiu gyvas.

1944 m. lapkričio 29 d. man buvo suteiktas sidabrinis pėstininko kovos ženklelis. 1944 m. gruodžio 5 d. 4-osios tankų armijos fronto laikraštyje apie mane buvo išspausdintas išsamus pranešimas. Mano atostogos truko iki 1944 m. gruodžio 8 d., o tada grįžau į savo batalioną. Vėl buvau paskirtas prie Jastžebieco.

1944 m. gruodžio 9 d., vienuolika taiklių šūvių prie Jastžebieco.

Aš buvau 5-osios kuopos ruože, kai auštant pastebėjau besikeičiančius rusų sargybinius. Iš sargybos grįžtantį rusų kareivį nušoviau prie dvaro iš 300 metrų nuotolio.

Aš pastebėjau kitą rusą, kuris, gindamasis nuo šalčio, vaikštinėjo pirmyn atgal ir neapdairiai išėjo iš už priedangos. Aš nušoviau jį į krūtinę iš 300 metrų atstumo. Pasirodė dar vienas rusas, kuris veikiausiai atėjo jo pakeisti. Jį aš irgi nušoviau.

Iš savo pozicijos į dvaro sodybą einantį kareivį nušoviau iš 400 metrų atstumo. Tada pastebėjau rusą, kuris išėjo iš bunkerio ir ėmėsi iš apkaso samstyti vandenį. Aš nušoviau jį į krūtinę. Kitą rusą, kuris atėjo ieškoti ano, nušoviau iš 300 metrų atstumo. Šie šūviai sovietų kulkosvaidininkams veikiausiai padėjo nustatyti mano poziciją, nes jie pradėjo į mane šaudyti. Jų kulkos prašvilpė per plauką nuo mano viršugalvio. Aš pakeičiau savo poziciją ir nušliaužiau į kitą vietą. Rusai šito nepastebėjo, nes toliau pliekė į mano ankstesniąją poziciją. Dabar galėjau geriau juos matyti ir kurį laiką stebėti, kol, ištaikęs tinkamą momentą nušoviau abudu kulkosvaidininkus iš 300 metrų nuotolio.

Tą pačią dieną už 300 metrų pastebėjau besikeičiančius rusų sargybinius. Pataikiau vienam sargybiniui į krūtinę ir aiškiai mačiau, kaip šis griuvo ant žemės. Įkandin atėjo dar du rusai, kuriuos aš irgi nušoviau iš 300-320 metrų atstumo. Liudininkai: eilinis Richardas Novakas, vyresnysis grandinis, Erichas Šmitas, grandinis Maksas Bartelis, grandinis Mačikas, grandinis Antonas Dubailis, visi 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos kariai.

68-oji pėstininkų divizija neįstengė pašalinti per Vyslą atsiradusio rusų pleišto, kurio dydis siekė maždaug 25 kvadratinius kilometrus. Rusai pėstininkų turėjo 11, o tankų 25 kartus daugiau, tačiau lokalaus pobūdžio mūšiuose jie, mėgindami padidinti pleištą, pasiekė tik nežymių teritorinių laimėjimų.

Baranovo pleište priešas telkė vis gausesnius kariuomenės junginius. Jis rengėsi dideliam puolimui, kuris veikiausiai prasidės 1945 m. sausį, kai užšals visos pelkės ir upės, ir priešo junginiams pulti nebetrukdys jokios kliūtys.

Vienuoliktą valandą nakties rusai pradėjo savo puolimą. Mūsų pagrindinę fronto liniją užgriuvo uraganinė artilerijos ugnis. Pulko puolimą dar būtume galėję atremti.

Iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko vadovybės gavome įsakymą trauktis. Aš turėjau prisistatyti pas bataliono vadą majorą Hofmaną ir gavau užduotį perduoti įsakymą priešakinėms kuopoms, nes telefono laidai buvo nutraukti, o, be to, žinojau kelią. Šiai užduočiai atlikti gavau pagalbininką, kuris turėjo sutaisyti laidus. Įsakymas, kurį turėjau perduoti, skambėjo taip: priešakinės kuopos turi trečią valandą ryto atsitraukti taip, kad priešas kuo ilgiau to nepastebėtų. Per paskutines dvi savaites visos kuopos patyrė didelių nuostolių ir neteko daugiau kaip pusės savo kovinio pajėgumo. Tad priešakinėse pozicijose kovėsi jau tik kuopų likučiai.

Tačiau vos pajudėjome pirmyn, mano palydovą užmušė sprogęs sviedinys. Tad toliau gavau vienas vykdyti įsakymą. Buvo ne taip lengva rasti priešakinių kuopų pozicijas, nes naktį vietovė atrodė kitaip nei dieną.

Dėl smarkios rusų artilerijos ugnies man dažnai tekdavo slėptis už priedangos. Tačiau aš vis dėlto spėjau visoms kuopoms laiku perduoti įsakymą trauktis. Sužeistus draugus irgi paėmėm kartu. Mūsų kuopos vadas, oberfeldfebelis Roleris, buvo sunkiai sužeistas — jam sviedinio skeveldra pataikė į plaučius. Aš nešiau neštuvus, ant kurių gulėjo Roleris. Mes nugabenome jį į tvarstymo punktą. Po valandos jis mirė nuo vidinio kraujavimo. Per šiuos puolimus rusai patyrė didelių nuostolių.

1944 m. gruodžio 10 d., 142-as taiklus šūvis prie Jastžebieco.

8-oji kuopa atkreipė mano dėmesį į gerai užmaskuotą rusų kulkosvaidžio lizdą. Kelias valandas jį stebėjau ir pamačiau, kaip rusai iš šitos kulkosvaidžio ugniavietės apšaudo mūsų pagrindinę fronto liniją. Vieną rusą nušoviau į krūtinę iš 350 metrų atstumo, kai šis norėjo pasitraukti iš šios ugniavietės. Liudininkas: grandinis Trepkė.

1944 m. gruodžio 11 d., trys taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

7-osios kuopos ruože aš su puskarininkiu Kiunu pastebėjau rusų sargybinį, kurį nušoviau iš 450 metrų. Iš tos pačios vietos pastebėjau, kaip vienas rusų kareivis išėjo iš namo ir patraukė rytų kryptimi. Aš jį nušoviau iš 500 metrų atstumo.

Vėliau pamačiau, kaip į netoli Jastžebieco dvaro įrengtą bunkerį įėjo keli sovietai ir po kiek laiko iš jo išėjo. Vieną karininką man pavyko nušauti iš 400 metrų atstumo į krūtinę. Liudininkai: puskarininkis Kiunas, grandinis Odentalis iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

1944 m. gruodžio 16 d., du taiklūs šūviai prie Kargovo.

Ant Triušių kalvos aš pastebėjau rusų sargybos postą ir pamačiau, kaip vienas sargybinis vaikšto pirmyn ir atgal. Aš nušoviau jį iš 250 metrų atstumo. Į krūtinę nušoviau ir kitą rusą, kuris atskubėjo prie draugo.

XVI skyrius DVIKOVA Snaiperių susidūrimas

1944 m. gruodžio 17 d., šeši taiklūs šūviai prie Kargovo.

Prie Kargovo, ant Triušių kalvos, stebėjau sargybinį, kurį nušoviau iš 250 metrų atstumo, kai jis baigė savo pamainą. Kitą rusą nušoviau, kai jis nuo Triušių kalvos traukė į miškelį.

Po šių dviejų šūvių pastebėjau, kaip rusų snaiperis su savo stebėtoju nuėjo užimti kovinės pozicijos. Pirmiausia man pavyko iš 250 metrų nušauti į galvą stebėtoją, kai jis pasielgė labai neatsargiai ir pro žiūronus ėmė tikrinti mūsų pozicijas. Tada prasidėjo dvikova su pačiu snaiperiu. Mes šovėme vienas į kitą tuo pačiu metu. Aš pataikiau jam į galvą, o jo kulka prašvilpė pro šalį.

Eidamas iš 7-osios kuopos vadavietės į kuopos pozicijas prie Jastžebieco, pastebėjau rusų pasiuntinį, kuris judėjo nesislėpdamas ir nesisaugodamas. Aš jį nušoviau iš 400 metrų atstumo į krūtinę.

Tūnodamas pozicijoje prie dvaro, po ilgesnio laiko pastebėjau du rusus, kurie kalbėjosi savo duobėje ir rodė į mūsų pagrindinę fronto liniją. Vienąją, kuris per daug išlindo iš duobės, nušoviau į krūtinę. Liudininkai: grandinis Mačikas, grandinis Antonas Dubailis, vyresnysis grandinis Haubensakas, grandinis Balmersas.

XVII skyrius LAIKRODIS Ypatinga dovana

Mano 150-o taiklaus šūvio proga gavau nedidelį paketėlį, kurį siuntė 4-osios tankų armijos vyriausiasis vadas. Generolas Grėseris man rašė:

„Grandiniui Sutkui per 68-ąja pėstininkų diviziją.

Aš labai apsidžiaugiau, išgirdęs žinią apie Jūsų 150-ą taiklų šūvį, ir reiškiu Jums savo didžiausią padėką. Pridėtą laikrodį siunčiu Jums kaip prisiminimą. Linkiu Jums tolesnės sėkmės ir laimės tarnyboje.

Pasirašė: Grėseris, tankų dalinio generolas“.

Laikrodis buvo ypatingas apdovanojimas. Jis būdavo įteikiamas taikliausiems snaiperiams.

1944 m. gruodžio 18 d., penki taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

1944 m. naktį iš gruodžio 17-osios į 18-ąją rusai prie Jastžebieco dvaro mūrinėje sienoje žiojėjusią skylę, pro kurią mes galėjome matyti, kas darosi anapus, uždengė krūmais. Tačiau per atsiradusį tarpą aš pastebėjau kareivį, kuris judėjo, norėdamas sušilti. Aš nušoviau jį į krūtinę iš 400 metrų.

Aš pastebėjau rusų stebėtoją, kuris koregavo artilerijos ugnį į mūsų pagrindinę liniją. Man pavyko jį iš 400 metrų atstumo nušauti į krūtinę.

Vidudienį pastebėjau rusų pasiuntinį, kuris judėjo savo vadavietės link. Aš mačiau tik jo viršutinę kūno dalį ir nušoviau jį iš 400 metrų nuotolio.

15 val. 30 min. pamačiau, kaip prie dvarą juosiančios sienos, už pastatytos uždangos, judėjo keli rusai. Per pusvalandį du iš jų, kurie buvo nepakankamai gerai pasislėpę, nušoviau iš 400 metrų atstumo. Liudininkai: vyresnysis grandinis Haubensakas, puskarininkis Kreislis, puskarininkis Stefanas, eilinis Horstas Biutneris iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

Man buvo įsakyta prisistatyti pas šarvuočių ir tankų kariuomenės generolą Fricą Hubertą Grėserį, kuris norėjo padėkoti už mano pasiekimus. Vyriausiasis armijos vadas labai domėjosi mano pasirengimu ir, kaip man pavyko tiek daug kartų taikliai šauti. Man teko jam ilgai pasakoti apie savo kovines užduotis. Apdovanotas visokiais gerais dalykais, aš palikau 4-osios tankų armijos vadavietę.

1944 m. gruodžio 27 d., keturi taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Tos dienos popietę iš mūsų 5-osios kuopos ruožo aš stebėjau prie dvaro už uždangos be perstogės zujančius priešo kareivius. Per uždangoje buvusį tarpą aš iš 400 metrų atstumo į krūtinę nušoviau karininką.

Dvaro sode pastebėjau du rusus, kurie į statybos vietą nešiojo sijas ir lentas. Aš nušoviau pirmąjį, o netrukus ir antrąjį iš 400 metrų nuotolio.

Temstant pamačiau rusų pasiuntinį, kuris visu ūgiu pakilo iš savo pozicijos. Aš nušoviau jį iš 400 metrų į krūtinę. Liudininkas: grandinis fon Frylingas iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos.

1944 m. gruodžio 28 d., aštuoni taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Ankstų rytą aš iš 5-osios kuopos ruožo stebėjau, kaip rusai vėl ėmėsi statyti įtvirtintas pozicijas dvaro sode. Vieną rusą nušoviau iškart. Maždaug po 30 minučių pamačiau kitą rusą, keliu, kuriuo vyko tiekimas, nešantį statybines medžiagas. Jį man irgi pavyko nušauti. Tuoj po to iš 350 metrų atstumo nušoviau ir trečiąjį.

Į dešinę nuo dvaro esančiuose pastatuose buvo rusų vadavietė, į kurią pirmyn ir atgal zujo pasiuntiniai. Dešimtą valandą iš 350 metrų nušoviau vieną neatsargų pasiuntinį, kai jis iš sodo taikėsi patekti į vadavietę.

Vidudienį pasiuntinių judėjimas prie rusų vadavietės ypač pagyvėjo. Vieną pasiuntinį man pavyko nušauti iš 350 metrų atstumo. Man pasirodė, kad vienas rusas iš šūvio nustatė mano poziciją ir iš automato paleido šūvių seriją, tačiau į mane nepataikė. Aš jį nušoviau iš 350 metrų atstumo, kai jis, keisdamas savo poziciją, išlindo iš už savo priedangos.

Trečią valandą pamačiau rusą, kuris išėjo iš vadavietės ir pasuko sodo link. Kai jis perėjo man matomą kelią, nušoviau jį iš 350 metrų nuotolio.

Apie ketvirtą valandą vėl pastebėjau rusą, kuris atėjo į vadavietę iš sodo pusės ir netrukus iš jos išėjo. Aš jį labai aiškiai mačiau visu ūgiu ir nušoviau į krūtinę iš 350 metrų atstumo. Liudininkai: puskarininkis Kostrema, grandinis Maksas Bartelis, vyresnysis šaulys Horstas Arnoldas, grandinis Antonas Dubailis, vyresnysis grandinis Hėfneris, visi iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos.

1944 m. gruodžio 29 d., 171-as taiklus šūvis prie Kargovo.

Vėlyvą popietę ant Triušių kalvos pastebėjau pirmyn ir atgal vaikščiojančius rusų sargybinius. Vieną jų nušoviau į krūtinę iš 300 metrų atstumo, kai jis dėl netvarkingos priedangos tapo matomas iki pusės.

1944 m. gruodžio 30 d., šeši taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Maždaug aštuntą ryto trečio namo į dešinę nuo dvaro kairiajame lange pastebėjau rusų artilerijos stebėtoją. Pro langą jis gerai matė mūsų pozicijas ir galėjo taikliai nukreipti priešo artilerijos ugnį. Kai jis šiek tiek per daug išlindo iš už savo priedangos, aš jį nušoviau į krūtinę iš 400 metrų atstumo.

Priešpiet pastebėjau rusą, kuris išėjo iš vadavietės ir pasuko link bunkerio. Aš jį nušoviau iš 300 metrų atstumo, kai jis ėjo per atvirą sodo vietą.

Po mano paskutinio šūvio rusai, pasitelkę didesnes pajėgas, pamėgino nustatyti mano poziciją ir mane nušauti. Priešas prieš mane pasiuntė snaiperį, kulkosvaidininką ir automatininką. Iš 5-osios kuopos apkaso pamačiau iš priešo snaiperio šautuvo žiočių plykstelėjusią liepsną ir akimoju pasislėpiau, nes tuo pačiu momentu į apkaso sieną pataikė sprogstamoji kulka. Aš žaibiškai pasinaudojau susidariusia galimybe, pasikėliau iš apkaso ir nušoviau snaiperį iš 300 metrų atstumo. Šis tuo pačiu momentu tikriausiai dar kartą šovė į mane, bet nepataikė.

Po dvikovos su rusų snaiperiu mane vėl ėmė apšaudyti kulkosvaidininkas ir automatininkas. Nuo jų šūvių pasislėpiau savo priedangoje. Maždaug 50 metrų į kairę nuo manęs mūsiškiai ėmė pliekti iš kulkosvaidžio. Tai padėjo nuo manęs nukreipti rusų dėmesį. Aš palaukiau, kol automatininkas pakeis poziciją, ir nušoviau jį iš 350 metrų atstumo.

Po paskutiniųjų mano šūvių rusai su dar didesne jėga pabandė mane sudoroti. Jie ėmė šaudyti į mane netgi iš prieštankinio šautuvo. Aš pamačiau iš vamzdžio žiočių plykstelint ugnį ir pasislėpiau. Nugriaudėjo keli sprogimai, bet į mane jie nepataikė. Mano stebėtojas, grandinis Antonas Dubailis, nušliaužė apie 50 metrų į kairę nuo manęs. Ten jis šiek tiek virš apkaso krašto iškėlė savo kepurę. Tai pastebėjo rusai. Kai vienas jų truputį pasikėlė ir jau rengėsi šauti į kepurę, aš pasinaudojau šia proga ir nukoviau jį iš 350 metrų atstumo.

Aš buvau 5-osios kuopos vadavietėje, kai staiga mane pašaukė puskarininkis Eichleris, kuris atkreipė mano dėmesį į rusų sargybinį sode. Aš pataikiau į jį iš 600 metrų atstumo. Liudininkai: vyresnysis šaulys Arnoldas, grandinis Antonas Dubailis, vyresnysis grandinis Hėfneris, puskarininkis Eichleris, visi 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 5-osios kuopos kariai.

XVIII skyrius 1945-IEJI Įnirtingas priešinimasis iš paskutiniųjų

Naujuosius, 1945-uosius, metus aš irgi sutikau Baranovo pleište. Rusų pleištas prie Vyslos buvo 100 kilometrų ilgio ir 50 kilometrų pločio. Milžiniškai rusų armijai priešakinėse linijose priešinosi tik du vokiečių korpusai.

1945 m. sausio 3 d., trys taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Devintą ryto pastebėjau rusą, kuris išlindo iš bunkerio ir įėjo į namą. Kai jis po kurio laiko iš jo išėjo, nušoviau jį tarpdury iš 600 metrų atstumo.

Apie 15 val. 30 min. rusai patraukė į dvaro sode esančią savo poziciją. Aš pastebėjau rusą, kuris virš savo kulkosvaidžio išlindo iki pusės. Man to pakako, kad nušaučiau jį iš 600 metrų nuotolio.

Pradėjus temti, apie 16 val. 00 min., pastebėjau pasiuntinį, kuris iš vadavietės bėgo pozicijų link. Nušoviau jį į krūtinę iš 550 metrų atstumo. Liudininkai: šaulys Bolsingenas, grandinis Braueris, abu iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

1945 m. sausio 4 d., keturi taiklūs šūviai prie Pšyborovo.

Apyaušriu pastebėjau rusų kareivį, kuris nesislapstydamas iš savo pozicijų judėjo namų link. Man pavyko jį nušauti iš 600 metrų atstumo.

Apie 7 val. 30 min. priešo priešakinėse pozicijose pastebėjau bunkerį, iš kurio reguliariai pasirodydavo rusų kareivis, norėdamas apsižvalgyti. Kai jis vėl išėjo apsižvalgyti, nušoviau jį iš 500 metrų atstumo.

Po pietų buvau pasiųstas prie Jastžebieco. 15 val. 30 min. pastebėjau rusą, kuris išėjo iš bunkerio ir per apkasus judėjo naktinio sargybos posto link. Nušoviau jį į krūtinę iš 350 metrų. Po 15 minučių pasirodęs antras rusas patraukė tuo pačiu keliu ir sustojo prie žuvusiojo. Aš jį irgi nušoviau iš 350 metrų atstumo.

1945 m. sausio 5 d., trys taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Mūsų artilerija atidengė ugnį į atstatytas rusų pozicijas dvaro teritorijoje. Nutraukus ugnį, keli rusai iš savo pozicijų pabandė prasibrauti į bunkerį. Vieną jų nušoviau iš 400 metrų.

Po 15 val. priešas pagaliau mane pastebėjo ir apšaudė iš sunkiojo minosvaidžio. Anapus uždangos pastebėjau du sovietus, kurie, regis, nukreipinėjo ugnį. Vieną jų nušoviau iš 400 metrų atstumo. Vienas rusas leidosi bėgti išilgai apkasų, norėdamas pažiūrėti, kuo baigėsi mano apšaudymas minosvaidžiu. Aš jį irgi nušoviau. Liudininkai: vyresnysis grandinis Haubensakas, grandinis Martinas, abu iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

1945 m. sausio 6 d., šeši taiklūs šūviai prie Jastžebieco.

Apie 7 val. 30 min. dvaro teritorijoje pastebėjau gyvų žmonių judėjimų. Dėl tvyrojusio rūko rusai turbūt manė, jog yra nepastebimi ir todėl elgėsi neatsargiai. Kai rūko danga šiek tiek pakilo, aš galėjau geriau matyti dvarų. Man pavyko iš 300 metrų nuotolio į krūtinę nušauti karininkų, kuris išsiskyrė iš kitų.

Panašiomis sąlygomis 8 val. 30 min. iš 300 metrų nuotolio nušoviau kitų rusų karininkų, neatsargiai einantį per apkasus, kurie vienoje vietoje buvo nepakankamai giliai iškasti.

Trečių valandų po pietų pastebėjau du rusus, kurie per sodų bėgo vadavietės link. Vieną jų pašoviau, kai jis kirto kelių, kuriuo vyko tiekimas. Antrasis bematant puolė į priedangų ir kurį laikų išbuvo pasislėpęs. Bet veikiai jis išlindo iš už priedangos ir vėl leidosi bėgti vadavietės link. Aš pašoviau jį iš 350 metrų atstumo, prieš jam pasiekiant vadavietę.

Apie 16 val. 30 min., rusams užėmus naktinės sargybos postus, pastebėjau dujų kareivius, kurie stovėjo už medžio ir stebėjo mūsų pozicijas. Vieną jų nušoviau iš 300 metrų atstumo, nes jis per daug išlindo iš už savo priedangos. Antrąjį po pusvalandžio nušoviau apkase.

Apie 16 val. vienas rusas iš dešinėje stovinčių namų leidosi bėgti sodo link. Aš šoviau į jį, bet nepataikiau. Rusas, regis, nieko nepastebėjo, nes bėgo sau toliau. Antruoju šūviu nukoviau jį iš 350 metrų atstumo. Liudininkai: grandinis Violkelis, grandinis Magusas, vyresnysis grandinis Blumė, grandinis Veincekas, visi iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

XIX skyrius 200-ASIS TAIKLUS ŠŪVIS Snaiperių dvikova

1945 m. sausio 7 d., trylika taiklių šūvių prie Jastžebieco.

Ryte, dar prieš septynias, pamačiau kelis rusus, kurie iš naktinės sargybos postų traukė namų link. Aš iš 400 metrų atstumo šoviau paeiliui du kartus ir nukoviau du rusus.

Apie aštuntą ryto, ilgesnį laiką stebėjęs vietovę, pamačiau gerai užsimaskavusį rusą, kuris veikiausiai buvo stebėtojas ir koregavo jų artilerijos ugnį. Kai jis šiek tiek pasikėlė, norėdamas geriau matyti mūsų pozicijas, nušoviau jį iš 400 metrų į krūtinę.

Šešių rusų grupė žingsniavo iš sodo per apkasus bunkerio link. Aš pirmiausia nušoviau grupės priekyje ėjusį rusą. Iš paskos sekę kareiviai norėjo jį pasiimti. Todėl nušoviau dar vieną sovietų kareivį iš 350 metrų atstumo.

Paskutiniai keli šūviai ir vėl leido priešo snaiperiui nustatyti mano poziciją ir mane taikliai apšaudyti. Pamatęs šautuvo žiotyse blykstelėjusią ugnį, staigiai įtraukiau galvą ir tą pačią akimirką į apkaso kraštą įsmigo kulka. Po šio šūvio pasiunčiau mūsų sargybinį su lėle į apkasus dešinėje. Ten jis tą lėlę šiek tiek iškišo virš apkaso krašto. Priešas bematant puolė šaudyti. Norėdamas turėti geresnį šūvio lauką, rusų snaiperis perkėlė savo poziciją dešiniau. Tuo metu jį nušoviau iš 300 metrų atstumo. Tai buvo mano 200-asis taiklus šūvis.

Vienuoliktą valandą maždaug devynių rusų grupė, vadovaujama karininko, per sodą atžygiavo į priešakines pozicijas. Pasiekę vietą, kur gulėjo prieš dvi valandas mano nušauti kareiviai, jie išlipo iš apkasų. Turbūt nenorėjo lipti per negyvėlius. Todėl gavau puikią galimybę ir iš 300 metrų atstumo vieną po kito nušoviau šešis rusus.

Apie 15 val. 30 min. 7-osios kuopos fronto ruože pastebėjau rusą, kuris iš apkasų ėjo link bunkerio. Aš nušoviau jį iš 400 metrų į krūtinę. Liudininkai: vyresnysis grandinis Violkelis, vyresnysis šaulys Dycė, grandinis Krachtas, visi iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

1945 m. sausio 9 d., du taiklūs šūviai.

Aš sekiau, kaip į pirmąją liniją pasiųsti stebėtojai traukė atgal į savo pozicijas. Man pavyko nušauti vieną rusą iš 500 metrų nuotolio.

Apie 15 val. 30 min. pastebėjau kelis rusus, kurie išėjo iš bunkerio ir per sodą patraukė į priešakines pozicijas. Vieną rusą nušoviau į krūtinę iš 300 metrų. Liudininkai: vyresnysis grandinis Kleberis, grandinis Moslinas, abu iš 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 7-osios kuopos.

XX skyrius SUŽEISTAS Paskutinių savaičių sumaištis

Mes pastebėjome, kad po šito užsitęsusio pozicinio karo priešo pusėje ėmė darytis kažkokie dalykai. Iš visko galėjome daryti išvadą, kad rusai ruošėsi dideliam puolimui. Per tą laikotarpį rusai savo pozicijas sustiprino dvigubai. Aš peršalau ir labai karščiavau. Mane pasiuntė į užnugarį pas gydytoją į artimiausią kaimą, kuriame buvo mūsų karo lauko ligoninė. Netgi joje tvyrojo įtampa, kad tenai, priekyje, kažkas darosi. Po keturių dienų apie savo sugrįžimą pranešiau bataliono vadui, majorui Herbertui Hofmanui. Jis man pranešė, kad būsiu paaukštintas ir išsiųstas į snaiperių mokyklą. Majoras Hofmanas apgailestavo, kad netenka savo geriausio snaiperio.

Aš miegojau, kai kitą naktį, 1945 m. sausio 12-ąją, trečią valandą nakties vokiečių pozicijas užgriuvo uraganinė artilerijos ugnis. Žemė drebėjo nuo sprogimų. Rusai sustiprino savo pleištą ir dabar smogė. Ugnis buvo siaubinga. Aštuntą ryto rusai nutraukė artilerijos ugnį ir per garsiakalbius ėmė leisti muziką. Be to, rusai per juos mums skelbė, girdi, jie pusei valandos nutrauksią ugnį, kad mes galėtume perbėgti į jų pusę. Raudonoji armija garantuojanti, kad po karo mes galėsime grįžti namo. Bet jeigu mes nepasinaudosime šia galimybe, rusai vėl pradėsią šaudyti ir mus, „fašistų šunis“, visus be jokio pasigailėjimo sunaikinsią. Iš mūsų 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko II-ojo bataliono niekas neperbėgo pas rusus, visi liko savo vietose.

Lygai pusę devynių rusai vėl pradėjo uraganinę ugnį. Mus užgriuvo visų kalibrų sviedinių kruša. Tiršti dūmų kamuoliai užtemdė mūšio lauką. Priešo tankai įsiveržė į mūsų pozicijas. Mes gavome įsakymą trauktis ir pereiti į antrąją poziciją, kad patirtume kuo mažiau nuostolių.

Tuo metu šalia manęs sprogo sviedinys ir sužeidė kairiąją ranką, kurią persmelkė baisus skausmas, ji pabalo ir stipriai ištino. Ačiū Dievui, kad jos nenuplėšė. Pusę vienuoliktos rusai perkėlė artilerijos ugnį toliau į mūsų užnugarį, norėdami išvesti iš rikiuotės mūsų artileriją. Tada prasidėjo rusų puolimas. Aš išvydau septynias tankias — vyras prie vyro — pėstininkų eiles. Negana to, mūsų pozicijų link riedėjo tankai. Mūsų pėstininkai nuo uraganinės ugnies buvo it apkvaitę ir apie rimtą pasipriešinimą gerokai pranašesniam priešui nebuvo net ko galvoti. Danguje nemačiau nė vieno mūsų karinių oro pajėgų, kurios rusų puolimą turėjo nutraukti jau išeities pozicijoje, lėktuvo. Vokiečių naikintuvai negalėjo pakilti dėl degalų stygiaus.

Mums beliko tik trauktis, kitaip ugnies banga būtų mus visus sunaikinusi. Eidami pro mūsų artilerijos pozicijas, sutikome baterijos vadą, kuris su pistoletu rankoje privertė mus šokti į artilerijos gynybinius apkasus. Jis mėgino išgelbėti savo patrankas ir atsitraukti. Viešpatavo netvarka. Kiekvienas stengėsi išgelbėti savo gyvybę.

1945 m. sausio 19 d. aš su savo baisiai atrodančia ranka radau priedangą viename name. Bet lyg tyčia į jį pataikė sviedinys ir mane palaidojo po nuolaužomis. Draugai mane ištraukė iš po namo nuolaužų ir be sąmonės nugabeno į pagrindinį medicininės pagalbos punktą, kur man atliko rankos operaciją.

Iš ten aš patekau į Gleivico karo lauko ligoninę Silezijoje. Tenai 1945 m. sausio 22 d. turėjau atiduoti savo snaiperio šautuvą į ginklų sandėlį ir gavau kvitą.

Kai rusai priartėjo prie Lietuvos — Vokietijos sienos, vokiečiai buvo evakuoti. Mano tėvai atsidūrė Štiobnice prie Rochlico, netoli Leipcigo. Kadangi jie žinojo mano karo lauko pašto numerį, rašė man į karo lauko ligoninę Gleivice.

Tačiau rusai artėjo ir prie Gleivico. Tad sužeistieji buvo perkelti į kitą vietą. Mano 69-oji pėstininkų divizija narsiai kovėsi su rusais Silezijoje.

Mes buvome išgabenti karo lauko ligoninės traukiniu. Kai traukinys sustojo Rochlice, aš išlipau ir buvau pasiųstas į Burgšteto atsarginę lauko ligoninę.

Mano ranka negijo, ir gydytojai jau rengėsi ją amputuoti. Be to, man labai skaudėjo kairiąją krūtinės pusę, o po to karto, kai mane užgriuvo nuolaužos, spjaudžiausi krauju. Aš buvau gydomas toliau. Burgšteto atsarginėje karo lauko ligoninėje savo 207-o taiklaus šūvio proga gavau raštą ir siuntinėlį iš 4-osios šarvuočių ir tankų kariuomenės vyriausiojo vado, generolo Frico Huberto Grėserio, kuris man 1945 m. sausio 11 d. rašė:

„Grandiniui Brunui Sutkui, 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko štabas

Aš su dideliu džiaugsmu išgirdau žinią apie Jūsų 207-ą taiklų šūvį. Aš žinau, kokios reikia drąsos, ištvermės ir atsidavimo, o ką jau kalbėti apie meistrišką gebėjimą, norint pasiekti tokių puikių rezultatų. Jūs priešui padarėte nemažų nuostolių, bet Jūsų draugams esate puikus beatodairiško pasirengimo kautis pavyzdys. Už tai Jums reiškiu savo didžiausią padėką ir siunčiu siuntinėlį Jūsų asmeniniam naudojimui.

Heil Hitlerį

Pasirašė Grėseris, šarvuočių ir tankų kariuomenės generolas“.

Karo lauko ligoninėje per oro pavojų sužeistieji būdavo nešami į slėptuvę. Tas nešiojimas irgi buvo ne kas, bet vis geriau, negu ilgas tūnojimas apkasuose, šaudant priešui, lyjant, sningant arba spaudžiant šalčiui.

1945 m. kovo 1 d. po mano trečio sužeidimo vyriausiasis gydytojas man suteikė sidabrinį Sužeistojo ženklelį.

XXI skyrius KARO PABAIGA Pavyksta išvengti sušaudymo

1945 m. gegužės 8 d. baigėsi Antrasis pasaulinis karas. Nugalėtojai okupavo mūsų gimtąją šalį. Aš dar iki 1945 m. gegužės 25 d. buvau gydomas Burgšteto karo lauko ligoninėje, o tada amerikiečių potvarkiu buvau išleistas pas savo tėvus.

Po to aš nuvažiavau į Našteteną, netoli Vysbadeno, kur gyveno Raudonojo kryžiaus sesuo Erika. Ten aš išbuvau iki 1945 m. liepos, o tada vėl nuvykau pas savo tėvus, kurie — kadangi nebegalėjo grįžti į savo gimtuosius Rytprūsius, kuriuos buvo okupavę rusai, — gyveno Štiobnice prie Leipcigo.

Aš ketinau savo tėvus pervežti iš rusų okupacinės zonos į vakarų okupacinę zoną. Bet antrą naktį po sugrįžimo tėvų bute mane suėmė rusai. Mane įskundė rusams tarnavę vokiečių komunistai, kurie žinojo, kad Vokietijos vermachte buvau snaiperis. Tai rusams turėjo ypatingą reikšmę, nes pagal sovietų karo meto potvarkius priešo snaiperiai buvo ne imami į nelaisvę, o sušaudomi vietoje.

Mano motina Lekėčių mokykloje buvo šiek tiek pramokusi rusų kalbos. Tad ji kreipėsi į paskirtąjį rusų karinės dalies (Smerč) papulkininkį prašydama mane paleisti, nes buvau jos vienturtis sūnus. Jos maldavimai rusą, matyt, paveikė, nes mano tolesnis likimas buvo jo rankose.

Motina papirko jį prancūzišku konjaku, kurį gavau dovanų iš 4-osios šarvuočių ir tankų kariuomenės vyriausiojo vado, generolo Frico Huberto Grėserio, ir mano senelio auksiniu antspaudiniu žiedu. Aš iki šiol apgailestauju, kad jis pradingo. Man jis buvo paskutinis įrodymas, kas buvo mano protėviai. Mano tėvas buvo nesantuokinis vaikas, ir aš neturiu jokių tinkamų dokumentų, kad įrodyčiau savo kilmę. 1940-aisiais, kai sukako šešiolika, man buvo išduotas svetimšalio pasas. Kartu kaip neturintis pilietybės gavau leidimą gyventi Šlosbergo apskrityje. 1941 m. gavau Vokietijos pilietybę ir pilietybės teisių suteikimo liudijimą, kuris kartu buvo ir mano gimimo liudijimas. Jame buvo patvirtinta, kad aš gyvenu Fichtenhoėje, Slosbergo apskrityje. Aš nusiunčiau jį į Gumbinės naujokų registracijos punktą ir netrukus, 1943 m. liepos 22 d., buvau pašauktas atlikti aktyvią karinę tarnybą 22-ajame šaulių atsargos batalione. Anksčiau išduotas svetimšalio pasas liko mano rankose, man nereikėjo jo grąžinti.

Papirktas sovietų karininkas vokiečių okupacinės zonos policijai davė nurodymą pratęsti mano senąjį svetimšalio pasą. Dėl to aš netekau pilietybės. Kartu su tuo pratęstu svetimšalio pasu gavau pažymėjimą, kad per visą karo laikotarpį buvau samdomas kaimo darbininkas. Vis dėlto papulkininkis mano motinai patarė, kad aš kuo greičiau iš čia dingčiau.

Tad mes su tėvais patekome į rusų įsteigtą perkėlimo stovyklą. Vėliau buvome keliami iš vienos stovyklos į kitą ir kaskart apklausiami NKVD. Ir kiekvieną kartą mane išgelbėdavo pratęstas svetimšalio pasas su pažymėjimu, kad aš visą karą dirbau žemės ūkio darbus ir netarnavau vokiečių kariuomenėje.

XXII skyrius RAUDONOJOJE ARMIJOJE Priverstinis šaukimas į kariuomenę ir pabėgimas

1945 m. rugpjūtį Altenburgė (Saksonija) mes buvome sulaipinti į gyvulinius vagonus ir po mėnesio atvykome į Brest-Litovską. Kertant Sovietų Sąjungos valstybinę sieną, visi vyrai, kurie nebuvo tarnavę rusų kariuomenėje, buvo suimti, kad atliktų karinę prievolę Sovietų Sąjungoje. Čia nepadėjo jokie mano motinos maldavimai ir ašaros. Aš buvau paimtas į Raudonąją armiją!

Mes buvome sulaipinti į traukinį, pilną rekrutų. Jis lėtai pajudėjo Rusijos link. Aš stovėjau prie durų šalia lydinčio sargybinio. Vos tik pajudėjo mūsų traukinys, į Brest-Litovską atvyko kitas traukinys. Aš iššokau prieš pat į stotį įvažiuojantį lokomotyvą. Sargybinis apstulbo ir negalėjo į mane šauti, nes akimirksniu atsidūriau kitoje pusėje.

XXIII skyrius LIETUVOJE Suklastotas gimimo liudijimas

Aš grįžau pas savo tėvus. Mano motina buvo viena su trimis našlaičiais likusiais Marijos Stepat vaikais. Jų tėvas, Francas Stepatas, žuvo fronte prie Leningrado. Motiną Mariją Stepat, mergautine pavarde Endrulat, 1945 m. gegužės 11 d. nužudė amerikiečių kareivis, nes ji priešinosi, jam norint ją išprievartauti.

Kadangi mano motina labai sirgo, aš apsivilkau savo įseserės paltą, užsirišau skarelę ir atsisėdau šalia Marijos vaikų, tarsi nieko nebūtų įvykę. Rusų patruliai ieškojo pabėgusių rekrutų. Jie praėjo pro šalį ir manęs nepastebėjo. Naktį į Vilnių turėjo išvykti traukinys su atvirais platforminiais vagonais. Mes sumokėjome kūrikui, nes vykome į Vilnių neturėdami jokio rusų stovyklos vadovybės leidimo. Iš Vilniaus nusigavome į Kauną, o iš ten garlaiviu į Vilkiją. Šėtijos kaime gyveno čia nutekėjusi mano motinos sesuo. Mus priėmė ji ir mano pusbrolis. Jis buvo kaimo sekretorius ir, ko gero, būtent jam turėčiau būti dėkingas, kad iki šiol tebesu gyvas, nes jis man surašė gimimo liudijimą, pagal kurį aš buvau gimęs Patašiuose, Lietuvoje, o mano tėvas buvo lietuvis.

Lietuvoje tebebuvo karo padėtis. Vėliau mes persikėlėme į Pažiegždrius, mano motinos gimtinę. 1945–1946 metų žiemą praleidome pagyvendami čia pas vienus giminaičius, čia pas kitus. Jie padėjo mums kuo galėjo. Mano motina su trimis našlaičiais buvo priversta eiti į kaimą prašyti išmaldos. Visi mus sušelpdavo maisto produktais, kiekvienas kažko duodavo, nes aš neįstengiau tiek uždirbti, kad visus išmaitinčiau.

Veikiai gavau darbą ponios Povilaitienės ūkyje Pažiegždriuose. Jos vyras buvo kalėjime, nes rėmė lietuvių pasipriešinimo judėjimą prieš sovietų okupaciją.

XXIV skyrius RYTPRŪSIAI Okupuota tėvynė

1945-ųjų gruodį išvykau į Rytprūsius, kur mes kadaise gyvenome. Kiekviename žingsnyje regėjau siaubingus griuvėsius. Aš persikėliau per Šešupę, kuri dar nebuvo užšalusi. Kadaise ja ėjo Lietuvos ir Vokietijos siena. Šis pasienis, Šlosbergo apskrities Fichtenhoės kaimas, buvo mano gimtinė. Čia aš buvau namuose, čia aš gimiau ir užaugau.

Siena, kurią norėjau pereiti, buvo gerai saugoma. Šitai namo grįžtantiems vokiečių kareiviams, kuriems pavyko pasprukti iš rusų nelaisvės, dažnai žadėdavo žiaurų likimą. Rusai juos suimdavo ir sušaudydavo, kadangi jie karo padėtį Lietuvoje pratęsė iki 1953 metų.

„Kada nors aš grįšiu į tėvynę, ankstų rytą, kai saulė teka ir prie kiekvienų durų mergina stov“ , dainuodavome mes kadaise žygiuodami. Visgi šįkart aš grįžau į Fichtenhoę, kuri nebuvo visiškai sunaikinta. Amo Braemerio dvaras tebestovėjo, išliko sveiki net ir tvartas, klėtis, arklidė. Tebestovėjo ir mūsų namas, pusiau sugriautas, viduje visiškai nusiaubtas.

Aš apsidairiau ir apsiverkiau. Aplinkui nė gyvos dvasios, viskas išnaikinta ir nusiaubta. Šitokią išvydau savo brangiąją gimtinę. Toliau vienas atsargiai patraukiau per kaimyninį Herbstfeldės kaimą. Visur tas pats vaizdas, mane aplojo visiškai sulaukėję šunys. Patraukiau Viliūnų link, tikėdamasis sutikti likusių gyvų tenykščių vokiečių. Miško pakrašty, prie pelkės, pastebėjau, kad ten vedantis kelias yra užminuotas. Toliau ėjau labai atsargiai, kad neužlipčiau ant minos. Užsukau į kelias sodybas, žvilgtelėjau vidun. Viskas buvo siaubingai nusiaubta, langai išdaužyti, baldai sulaužyti — ir taip visuose namuose.

Anapus miško kadaise ėjo pagrindinė fronto linija. Aš turėjau ją pereiti, net jei ir grėsė pavojus įžengti į minų lauką. Toliau ėjau iš lėto, duobutės žemės paviršiuje rodė, kad ten yra minos. Mano širdį užgulė baugus jausmas, kad esu vienas ir man niekas nepagelbės, jeigu užlipsiu ant minos. Pradėjo temti. Iš tolo pamačiau sodybą, iš kurios kamino kilo dūmai. Tuo metu iš jos kiemo išsuko vežimas su rusų kareiviais. Aš nedrįsau eiti vidun. Tada pamačiau, kaip iš namo išėjo moteris ir pasuko prie šulinio pasisemti vandens. Aš priėjau arčiau. Kai ji mane pamatė, iš nuostabos paleido iš rankų kibirą. Ji stipriai mane apkabino, puolė verkti ir mane bučiuoti bei klausinėti, iš kur aš čia atsiradęs.

Ji mane pažino, nes aš dažnai viešėdavau pas savo seserį Idą, kuri gyveno tame kaime. Ji man pasakė, kad rusai ką tik išvažiavę. Jie ieškoję ginklų ir namo grįžusių vokiečių kareivių.

Aš įėjau su ja trobon. Viduje buvo dar viena moteris, jos vyras gulėjo lovoje. Rytų fronte jis neteko abiejų kojų. Kitoje lovoje gulėjo jų merdinti dvylikametė duktė. Ją tėvo ir motinos akivaizdoje išprievartavo ir išniekino sužvėrėję rusų kareiviai. Jos lytis buvo išdraskyta, iš ten plūdo kraujas ir pūliai. Kai tėvas ėmė šaukti, rusai puolė jį daužyti šautuvo buožėmis, kol jis krito be sąmonės. Motina maldavo pasigailėti dukters ir vietoje jos siūlė save. Tačiau rusai tik pasijuokė iš jos, ir aštuoni vyrai, vienas paskui kitą, užgulę prievartavo dvylikametę, kol ši neteko sąmonės. Pagersų šeima gyveno už aštuonių kilometrų nuo Viliūnų, netoli ežero. Jie daug visko man pripasakojo ir graudžiai verkė dėl šio siaubingo išniekinimo, kurį jiems teko patirti. Visą kraštą užgriuvo nesibaigiančios negandos.

Iš jų sužinojau, kad 1945 metų kovą ant Viliūno ežero buvo sušaudyta didelė grupė į nelaisvę paimtų vokiečių kareivių. Tada rusai susprogdino ledą, kad sušaudytųjų kūnai nugrimztų dugnan. Naktį praleidau pas Pagersus. Jie mane įspėjo, kad neičiau į Viliūnus.

Kitą dieną kelyje Šlosbergas — Noištatas pastebėjau didelį sovietų kareivių judėjimą — jie traukė Lietuvos link. Aš turėjau būtinai patekti į Viliūnus. Iš ten dar laukė dešimt kilometrų iki Šlosbergo. Toliau keliauti nedrįsau. Bažnyčią susprogdino besitraukiantys vokiečių kareiviai, kad rusai nepastebėtųjų gynybinių pozicijų, kurias jie perkėlė prie Šlosbergo. Be to, prie Viliūnų žuvo mano draugas Heinrichas Šalvys. Mudu buvome rengiami Gumbinės 22-ojo šaulių pulko atsargos batalione.

Kai 1945 m. 22-asis šaulių pulkas gynė Šlosbergą, jis sugebėjo rusus dar kartą išstumti iš šio miestelio. Ten, kur kadaise stovėjo Šlosbergo bažnyčia, šiandien stovi paminklas rusų kariams. Priešais buvo vokiečių kareivių kapinės: sunaikintos, užžėlusios, apleistos. Ilgainiui iš jų nieko neliko.

Aš nusigavau į Viliūnus. Savo gimtinėje turėjau slapstytis, laukti nakties, kad galėčiau grįžti į Fichtenhoę. Taigi turėjau atsisakyti ketinimo grįžti į Šlosbergo apskritį ir pradėti naują gyvenimą. Visi vietiniai gyventojai ir vokiškas gyvenimo būdas buvo sunaikinti. Vokiečių čia nebebuvo. Nuo Eitkūnų iki Tilžės viskas buvo sugriauta — beprasmiškai ir piktavališkai. Taigi Šlosbergo apskritis virto mirties zona.

Štai šitokią išvydau savo gimtinę, kurioje gimiau, gyvenau, kuri buvo mano sielos dalis, už kurią kovojau ir liejau kraują fronte.

Buvo gruodžio pradžia. Šešupė dar nebuvo užšalusi, kai lediniu vandeniu plaukiau į kitą krantą. Lietuvoje mus priglaudė mūsų giminaičiai. Aš grįžau į Pažiegždrius pas savo tėvus.

Mums teko atsisakyti svajonės pradėti naują gyvenimą savo tėvynėje, Rytprūsiuose. Tai buvo neįmanoma.

XXV skyrius VĖL TENKA SPRUKTI Naujas prievartinis ėmimas į Raudonąją armiją

1945 m. gruodžio 15 d. atvyko NKVD pagalbinis policijos būrys. Jie mane ir kitus jaunuolius nugabeno į sovietų naujokų šaukimo punktą Griškabūdyje. Tenai mus apžiūrėjo medicininė komisija. Mane pripažino tinkamu tarnybai sovietų kariuomenėje ir nebeišleido. Naktį mus susodino į sunkvežimį ir, lydimus gausaus būrio sargybinių, nuvežė į Rytprūsius, į sovietų karinį dalinį Gumbinės rajone. Tenai mes buvome perduoti artilerijos daliniui. Mes buvome aprengti senomis smirdančiomis rusų uniformomis ir akylai saugomi. Aš baiminausi, kad naktį per sapnus pradėsiu kalbėti vokiškai ir šitaip išsiduosiu. Visą laiką atidžiai stebėjau vietovę, nes rengiausi iš čia sprukti. Mes turėjome persirengti, kad duotume priesaiką Raudonajai armijai. Jau kitą dieną mūsų dalinys turėjo būti perdislokuotas į Tolimuosius Rytus. Taigi turėjau ryžtis pabėgimui.

Naktį aš paslapčia išsėlinau iš palapinės. Sargybinis stovėjo sustiręs prie kampo. Aš leidausi bėgti. Tačiau jis mane pastebėjo ir pradėjo šaudyti. Viena kulka man pataikė į dešinįjį petį ir įstrigo netoli stuburo. Skuodžiau iš visų jėgų. Buvo paskelbtas aliarmas.

Man pavyko pasprukti. Kraujas be paliovos tekėjo iš žaizdos. Neturėjau jokios tvarsliavos, o sykiu ir jokios galimybės save sutvarstyti. Didžiausias keblumas buvo pereiti per buvusią fronto liniją, nes visur buvo daugybė minų laukų. Kad neužlipčiau ant minos, turėjau sulaukti ryto. Vis dėlto man pavyko sėkmingai pereiti fronto liniją. Tačiau buvau netekęs daug kraujo ir nusilpęs.

Dieną turėjau slapstytis, kad manęs nepastebėtų rusų kareiviai. Įėjau į apgriuvusį namą. Langai išdaužyti, viskas siaubingai nuniokota. Nuėjau į rūsį ir atsiguliau tamsiame kampe. Priešais kitame kampe gulėjo moters lavonas. Moteris buvo nužudyta šūviu į galvą. Jos kojos buvo plačiai išskėstos, drabužiai suplėšyti. Visa tai rodė, jog ją išprievartavo ir nužudė rusai. Sulaukiau nakties ir patraukiau toliau.

Trečią dieną priėjau Šešupę. Joje plaukė ledo lytys. Aš nusirengiau ir įbridau į ledinį vandenį. Kitame krante buvo Turšanų kaimas, priešais Fichtenhoę, mano gimtąjį kaimą. Aš turėjau įveikti dar aštuonis kilometrus iki Senlakių kaimo, kuris buvo prie Sintautų. Tenai gyveno mano teta, kuri mane pažinojo. Ji priglaudė mane savo sodyboje prie Kasperavičių, ir aš netekau sąmonės. Justinas Baukus man iš stuburo pašalino kulką ir pridegino žaizdą įkaitintu peiliu.

Teta mane slaugė tris savaites, o tada vėl galėjau grįžti pas savo tėvus į Pažiegždrius. Jie mane įspėjo, kad galiu būti suimtas kaip dezertyras. Man neliko nieko kito, tik pereiti pas lietuvių partizanus. Jie mane priėmė, paslėpė ir išgydė.

XXVI skyrius LIETUVIŲ PASIPRIEŠINIMAS Partizanų kova prieš sovietus

Vieną 1945-ųjų naktį pas ponią Valaitienę atėjo dvylika lietuvių partizanų. Jų vadas buvo Runas Barzda. Visi turėjo slapyvardžius ir nesikreipdavo vienas į kitą vardu ir pavarde, šitaip norėdami savo artimuosius ir giminaičius apsaugoti nuo sovietų valdžios represijų ir ištrėmimo į Sibirą. Priešingu atveju jie būtų kankinami, norint sužinoti, kur slepiasi partizanai, kur yra jų bunkeriai. Kas pakliūdavo NKVD pagalbininkams į rankas, savo kailiu patirdavo jų žiaurumą.

Tarp lietuvių partizanų buvo ir du vokiečių karininkai: Hansas ir Valteris. Partizanai mėgino mane įkalbėti irgi tapti partizanu. Tačiau Hansas ir Valteris sulaikė mane nuo šio žingsnio: „Jeigu gyvensi legaliai, sulauksi 80 metų. Pas partizanus tu žūsi. Be to, tavo tėvai bus kankinami ir ištremti į Sibirą. Mes nieko nelaimėsime, nes sovietų pranašumas yra pernelyg didelis. Mes būsime nuolat persekiojami. Dideli sovietų daliniai naršo visus miškus. Mes neturime jokio užnugario, jokio tiekimo, jokio aprūpinimo maistu. Mums dažnai tenka kąsti alkį, o mūsų sužeistieji negauna medicininės pagalbos ir gydymo. Gyventojai, kurie mus remia, yra suimami, žiauriai tardomi ir tremiami į Sibirą. Anksčiau ar vėliau sovietai visą lietuvių tautos pasipriešinimą paskandins kraujyje. Mes visi žūsime. Jie išniekins mūsų kūnus ir numes juos turgaus aikštėje. Virš miškų dažnai praskrenda žvalgybiniai lėktuvai, kurie viską fotografuoja. Negana to, pas mus siunčiami šnipai. Savo bunkeriuose mes negalime būti saugūs nei dieną, nei naktį, todėl turime nuolat judėti į kitą vietą, kad ir vėl kaip žiurkės išsiraustume naują bunkerį. Kitos išeities neturime. Vienas mūsų turi likti gyvas, kad papasakotų, kaip mes gyvenome, kovojome ir žuvome“.

Vieną dieną aš su tėvu nuėjau į Patašius, kur jis gimė. Tenai driekėsi didžiulis Sutkų miškas, kuriame slapstėsi paskutiniai lietuvių kovotojai už laisvę. Visi jie vienas po kito žuvo.

Tuo metu aš nebeturėjau jokio asmens pažymėjimo. Vieną dieną, kai ėjau per Lekėčius, mane sulaikė NKVD pagalbininkai. Aš jiems pasirodžiau įtartinas ir jie pareikalavo mano asmens pažymėjimo. Kadangi aš jo su savimi neturėjau, buvau suimtas kaip „banditas“. Turėjau pasakyti, kur yra mano bunkeris. Mane mušė ir stumdė. Paskui jie mano rankas viela surišo už nugaros. Aš buvau apkaltintas esąs „banditas“. ir lietuvių partizanas. Mane nugabeno į kalėjimą Griškabūdyje. Aš buvau žiauriai kankinamas. NKVD tardytojai reikalavo, kad prisipažinčiau esąs vokiečių kareivis. Aš turėjau atskleisti, kur yra lietuvių slėptuvės, ir pasakyti, kur yra kiti mano draugai.

Kalėjime sąlygos buvo siaubingos. Ten aš praleidau beveik tris savaites, įgrūstas į labai ankštą kamerą. Joje nebuvo vietos nei atsisėsti, nei atsigulti. Reikėjo nuolat stovėti, net miegant. Tuo metu aš dažnai keikiau savo likimą ir gailėjausi, kad nežuvau Vokietijos vermachte.

Mane išgelbėjo mano pusbrolis Pijus Marma iš Šėtijos kaimo (Lekėčių apylinkė). Jis KGB kapitonui Šelebinui įteikė gerą dovaną: rūkyto kumpio, dešros, degtinės. Už tai jis pasistengė, kad aš neva stojau priešais karo lauko teismą, kurio nuosprendis buvo sušaudymas už dezertyravimą. Ir vėl mane išgelbėjo Šlosbergo apskrityje man kaip neturinčiam pilietybės išduotas svetimšalio pasas, kuris reiškė, kad aš nesu lietuvis, nes gimiau ne Lietuvoje. Todėl aš, kaip neturintis pilietybės, nebuvau ir sovietų Sąjungos pilietis. Tad negalėjau būti teisiamas pagal 58-ąjį straipsnį kaip tėvynės išdavikas. Aš buvau paleistas į laisvę ir gavau pažymėjimą, kad turiu teisę gyventi Šakių rajone. Man ir vėl per plauką pavyko išvengti mirties.

XXVII skyrius NAUJAS DARBAS Ūkininkauju Lekėčiuose

Pusbrolio Pijaus prašymu man ir tėvams buvo pasiūlytas darbas Povilaičių šeimos ūkyje Lekėčiuose. Šeimos tėvas buvo suimtas ir sėdėjo kalėjime. Jo žmona Antanina Povilaitienė buvo mokytoja ir dirbo Lekėčių mokykloje. 1944-aisiais, kai rusai vėl aneksavo Lietuvą, Povilaičių šeimos turtas buvo atimtas.

Tad aš 1946 m. kovo 25 d. metams tapau ketvirtuoju ūkio tvarkytoju, kol šis ūkis nebuvo perduotas kooperatyvui. Iki manęs buvusius ūkio tvarkytojus nušovė lietuvių partizanai.

Mano pusseserė, Antonė Ripinskienė, atvyko ten per Kalėdas. Jos vyras buvo partizanų bendrininkas. Jos brolis, Antanas Žukas, pateko į NKVD rankas. Marijampolės kalėjime, kur posėdžiavo karo lauko teismas, jis buvo nuteistas myriop. Nuosprendis buvo įvykdytas irgi ten. Mano pusseserė nešdavo alkstantiems partizanams duonos, skalbdavo jų drabužius ir prašydavo manęs duoti jiems grūdų. Didžiausias deficitas buvo vaistai, kurių nuolat trūko, ypač penicilino.

Rudenį, kai javai buvo nupjauti ir iškulti, man pavyko nuo komisijos nuslėpti tris maišus duoninių javų. Aš nugabenau juos mano pusbroliui Leonui Žmilgiui į Genčų kaimą. Ten mano pusseserė Antonė juos perdavė kovotojams už laisvę. Sovietų slaptajai tarnybai pavyko į kovotojų gretas infiltruoti kelis šnipus ir KGB agentus. Jų perduota informacija pražudė daug lietuvių.

Šitaip 1947 m. vasario 16 d. Kurakaimo miške buvo aptikti keli partizanų bunkeriai. Daugybė sovietų karių apsupo bunkerius ir pareikalavo, kad partizanai pasiduotų gyvi. Tuomet jie, neturėdami kitos išeities, nusišovė, kad gyvi nepatektų į budelių rankas. Tarp jų buvo ir du vermachto karininkai: Hansas ir Valteris. Jie didvyriškai atsisveikino su gyvenimu. Rusai jų lavonus ištraukė ir išniekino. Vėliau visi 16 „banditų“ buvo nugabenti į Lekėčius ir suguldyti milicijos kieme, tikriausiai, kad pamatytų kiti. Tarp žuvusiųjų buvo ir jauna mokytoja Gražina Matulaitė bei jos sužadėtinis Žvejys Žalgiris Rinklinė. Visi kovojo sunkiausiomis sąlygomis prieš daug kartų stipresnius sovietų okupantus už nepriklausomą Lietuvą. Jie už lietuvių tautos laisvę ir gyvavimą paguldė savo jaunas galvas. Jie nusprendė kovoti nedideliais būriais ir, jei reikės, žūti už laisvą Lietuvą.

Rusų okupantai lietuvių tautą valdė teroru, plėšė žmones; žmogaus gyvybė išvis nieko nereiškė. Ruzveltas, Stalinas ir Čerčilis Jaltos konferencijoje Baltijos šalis — Estiją, Latviją ir Lietuvą — atidavė Sovietų Sąjungai. Pavergtos tautos keikė Staliną, o Vakarų politikai jį liaupsino.

1946 m. vasarį Lietuvoje įvyko rinkimai. Tiesa, kandidatais į Lietuvos parlamentą buvo iškelti tik komunistai. Visa tauta boikotavo tokius rinkimus ir nėjo balsuoti. Rinkimų dieną balsavimo lapelius į pastatytas urnas sumetė KGB ir NKVD karininkai. Jie pareiškė, girdi, jie balsavę tautos vardu. Šitaip buvo gauti rinkimų rezultatai.

1947 m. gegužės 1-ąją, Darbo šventės dieną, visi buvo verčiami pareikšti ištikimybę komunistiniam Stalino režimui ir komunistų partijai. Buvo sudarytos kolonos. Vienoje kolonoje aš turėjau nešti transparantą. Ant jo buvo parašyta: „Stalinas — mūsų didis mokytoja“ ir „Brangi komunistų partija“. Vieną kotą laikiau aš, kitą — Jurgelis. Jurgelis buvo malūnininkas ir tądien jau spėjęs gerokai įkaušti. Prieš mus ėjo miško darbininkų kolona. Jie išdidžiai nešė Stalino portretą. Prie pat tribūnos, kurioje stovėjo partiniai bonzos, NKVD ir KGB karininkai, Jurgelis, kuris visuomet mėgo krėsti pokštus, suklupo, griuvo, nes vos laikėsi ant kojų, ir nusviedė mūsų transparantą su Stalino portretu į balą. Jurgelis ir aš buvome bematant suimti. Tačiau Lekėčių kaimas negalėjo išsiversti be malūnininko. Tad po dviejų dienų mus paleido.

Po Gegužės pirmosios demonstracijos mano būsimajai žmonai Antaninai Povilaitienei buvo įsakyta su savo aukštesniųjų klasių mokiniais surengti koncertą, kuriame būtų skaitomi eilėraščiai ir skambėtų dainos. Mokyklos direktorius Leonardas Pranaitis peržiūrėjo koncerto programą ir patvirtino. Tačiau toje programoje nebuvo nė vieno Staliną ir komunistų partiją šlovinančio eilėraščio ar dainos. Programą sudarė eilėraščiai, kuriuose buvo kalbama apie pavergtus žmones, uždarytus kalėjimuose, kurie kovoja tol, kol iškovoja laisvę. Tai visiškai nepatiko partiniams bonzoms. Mokytoja Antanina Povilaitienė buvo suimta. Mokyklos direktoriaus dėka jai nebuvo iškelta politinė byla. Vis dėlto 1949 m. kovo 25 d. ji kartu su savo šeima buvo ištremta į Sibirą. Iki tremties jie leido jai dirbti vidurinės mokykloje sekretore, bet už kur kas mažesnį atlyginimą.

Povilaičių šeima — ji buvo mokytoja, jis vyresnysis girininkas, 1919–1921 m. savanoris, kovojęs už Lietuvos nepriklausomybę — turėjo turtingą ūkį su gražiais, naujais pastatais, kuriame aš ir dirbau. Juos persekiojo komunistinių okupantų pakalikai.

1944 m. vasarą karo veiksmai vėl persikėlė į Lietuvą, kurią nuo 1941 m. vasaros nuo sovietinių okupantų buvo išvadavęs Vokietijos vermachtas. Po atkaklių kovų rusai vėl įsiveržė į Lietuvą ir ją okupavo. 1944 m. liepą vyko įnirtingi mūšiai dėl Vilniaus. Vokiečių dalinius apsupo gerokai pranašesnis priešas. Tik vienam daliniui pavyko prasiveržti iš apsupties. Tūkstančiai vokiečių karių žuvo. Karo lauko ligoninė ir pagrindinis tvarstymo punktas šalia Šv. Petro ir Povilo bažnyčios buvo perpildyti vokiečių kareivių. Vidury kiemo buvo iškasta duobė. Visi 668 sužeisti vokiečių kareiviai buvo išmesti pro langus ir gyvi palaidoti toje duobėje. Dar iki šiol gyvi liudininkai, kurie matė šį kraupų NKVD nusikaltimą. Daugybė žuvusių vokiečių kareivių buvo palaidoti Vingio parke. Vėliau ta teritorija buvo išlyginta. Ant žuvusiųjų kaulų buvo pastatytos vaikiškos sūpuoklės.

1944 m. rugpjūtį šalia Povilaičių šeimos ūkio įsikūrė naujokų šaukimo punktas. Jo viršininkas, kapitonas Matestovičius, buvo girtuoklis ir kyšininkas. Rusai pradėjo gaudyti rekrūtus ir gabenti juos į naujokų šaukimo punktą. Gaudynės vykdavo naktį; vyrus ir jaunuolius išversdavo iš lovų ir išsivesdavo jėga.

Visuose Lietuvos, kurią 1944 m. vėl okupavo rusai, rajonų centruose buvo įkurti naujokų šaukimo punktai. Specialūs NKVD daliniai naktimis eidavo per kaimus, visus karo prievolininkus vyrus grasindami ginklu atskirdavo nuo jų šeimų ir varydavo į tuos naujokų šaukimo punktus. Jeigu juos pripažindavo tinkamus karinei tarnybai, pašaukdavo į Raudonąją armiją. Daugybė motinų ir žmonų ateidavo pas naujokų šaukimo punkto viršininką Matestovičių, kad rūkytais kumpiais, dešromis ir panašiais dalykais išpirktų savo vyrus ir jėga atimtus sūnus. Tie kyšiai buvo perduodami per Antaną Povilaitį. Dėl to buvo išgelbėta daugybė žmonių, nes kapitonas Matestovičius išduodavo pažymėjimą, kad toks ir toks esąs netinkamas karinei tarnybai ir turįs būti paleistas.

1944 m. rudenį frontas nusistovėjo prie Rytprūsių sienos. Ne tik Povilaičio ūkyje, bet ir visoje Lietuvoje jaunuoliai buvo varomi į trijų dienų mokymus prie sovietų-vokiečių fronto, kur jų laukė mirtis. Tik bolševikų žmogžudžiai galėjo sugalvoti tokią taktiką — žmones ginklu varyti į mirtį. Už jų nugarų stovėjo specialūs NKVD daliniai su komisarais ir karininkais priešaky, kurie šaudydavo mėginančius trauktis ar sprukti kareivius. Šitaip daugybė kareivių prie vokiečių linijų buvo nušauti į nugaras.

Tokį savo kareivių šaudymą bolševikai grindė tuo, kad jie, girdi, bendradarbiavę su „fašistų kolaborantais“. Todėl jie turėję „savo kaltę prieš tarybinę tėvynę išpirkti savo krauju“. Daugybė jaunuolių iš Lietuvos, kurie nebuvo rusai ir net ne Sovietų Sąjungos piliečiai, nenorėjo, kad juos kaip patrankų mėsą varytų kovoti už svetimus sovietų interesus. Todėl jie bėgo į miškus ir jungėsi prie laisvės kovotojų būrių, kad kovotų prieš Lietuvos okupaciją.

Lietuvos nepriklausomybės laikotarpiu, 1941–1944 m., kartu su Antanu Povilaičiu dirbo gretimos girininkijos girininkas Matulionis. Juodu dėl politinių priežasčių nuolat vienas su kitu ginčijosi, nes Matulionis buvo komunistas. Kai 1944 m. karo veiksmai vėl persikėlė į Lietuvą ir sovietai ją okupavo, Matulionis buvo paskirtas miškų ūkio ministru ir komisaru.

Antanas Povilaitis, remiantis prasimanytais sovietų kaltinimais, buvo suimtas. Namų apyvokos daiktus, baldus, lovas, viską rusai išsivežė arklių traukiamais vežimais. Šitaip sovietai apiplėšė Povilaičių šeimos ūkį. Jis buvo nuteistas dešimčiai metų priverstinių darbų ir ištremtas iki gyvos galvos.

Kol šalia jų kiemo buvo naujokų šaukimo punktas, Povilaitienei buvo leista gyventi šalia jos namų stovėjusioje vištidėje. Tačiau žydas Glikas iš Šakių rajono atėjo pas ją ir pareiškė: „Jums čia nepriklauso niekas, net šaukštas. Viskas yra konfiskuota ir priklauso NKVD“. Jis buvo kolaborantas ir Šakių rajono NKVD pagalbinių būrių vadas. Vėliau jis tapo Griškabūdžio kalėjimo viršininku. Jis buvo žiaurus ir kankindavo sugautus bei sužeistus lietuvių partizanus, kurie jam gyvi patekdavo į rankas, ir šitaip išgaudavo parodymus. Jie būdavo užkankinami negyvai. Ankštame kalėjimo kieme buvo palaidota daugiau kaip 400 nužudytųjų. Kiti Griškabūdyje nužudyti partizanai buvo metami į šulinį. Kiekvieną naktį buvo girdėti kankinamųjų šauksmai ir dejonės. Tardytojas, vyresnysis leitenantas Komovas, buvo žiaurus sadistas. Ne tik Griškabūdyje ir kitur Lietuvoje buvo žiauriai kankinami žmonės. Vilkijoje buvo rasti 32 žiauriai sužaloti kūnai. Juos ištyrus, buvo nustatyta, kad tik du iš jų buvo nužudyti šūviu į galvą. Visiems prieš tai buvo nutrauktas lyties organas.

Vėliau Glikas tapo Lukšių kolūkio pirmininku. Rusai atitinkamai įvertino jo, kaip kolaboranto, nuopelnus. Jis tapo Lietuvos Aukščiausiosios tarybos deputatu. Už nuopelnus jis buvo apdovanotas Tarybų Sąjungos darbo didvyrio ordinu.

Kovotojus už laisvę aktyviai rėmė parapijos klebonas Genčiauskas. Jis duodavo pinigų vaistams. Jų parūpindavo Antanina Povilaitienė. Ji dažnai vykdavo į Kauną, nes gerai pažinojo tenykščio Raudonojo Kryžiaus ligoninės profesorių. Išjoji gaudavo penicilino bei tvarsliavos ir perduodavo man arba tiesiai kovotojams.

1944–1952 m. daugiau kaip 30 000 kovotojų žuvo Lietuvos miškuose. Tūkstančiai mirė kalėjimuose ir Sovietų Sąjungos lageriuose.

XXVIII skyrius MANE SUIMA NKVD kankinimo kameroje

Sukilėlis Animašukas iš Genčių pasidavė rusams ir paskui tapo NKVD agentu. 1947 m. vasario pabaigoje buvau suimtas, nes Animašukas mane išdavė. Jis pasakė, kad Povilaičio ūkio tvarkytojas, tai yra aš, esąs vokiečių nusikaltėlis, kuris sukilėliams nugabeno tris maišus duoninių javų. Dar jis nurodė, kad aš turiu automatą ir pistoletą Walther.

Abu ginklus gavau iš vermachto karininkų Hanso ir Valterio. Mano pusseserė Antonė ir jos vyras Jonas Repiškėnas irgi buvo suimti ir kankinami. Jie manęs neišdavė.

Sovietai norėjo žinoti, iš kur aš gavau tris maišus grūdų. Dar jie kvotė, kas parūpino penicilino, kurį perdaviau sukilėliams. Bet labiausiai juos domino, kur aš slepiu savo ginklus.

Man surišo rankas, ir rusų sadistas, vyresnysis leitenantas Kiseliovas, įkišo jas į durų plyšį. Jis su tokia jėga uždarė duris, kad man iš pirštų ištryško kraujas. Mušimas irgi nedavė norimų rezultatų. Mane pasodino ant kėdės, rankas surišo už nugaros ir su batsiuvio adata ėmė badyti panages. Aš vis buvau klausinėjamas ir spiriamas pasakyti vardus. Tai buvo siaubingas kankinimas. Nuo skausmo man aptemo akyse. Tačiau aš nešaukiau. Kai netekau sąmonės, ant manęs šliūkštelėjo kibirą šalto vandens. Kai atgavau sąmonę, apklausa vyko toliau. Bet kadangi nešaukiau ir iš skausmo tik dejavau, sadistai visai pašėlo. Kai vėl netekau sąmonės, jie mane nuvilko į rūsį ir įmetė į kamerą.

Kitą naktį buvo sučiuptas vokiečių kareivis, pabėgęs iš karo belaisvių stovyklos. Kadangi Lietuvoje vis dar buvo karo padėtis, visi vokiečiai, kurie neturėjo paleidimo iš karo belaisvių stovyklos liudijimo, buvo gaudomi ir sušaudomi. Šitą vokiečių kareivį jie irgi išsivedė ryte ir sušaudė. Paskui jie atėjo manęs ir nusivedė prie nušauto kareivio. Jie manęs paskutinį kartą paklausė, ar aš duosiąs parodymus, antraip jie mane irgi nušausią. Aš nesutikau kalbėti ir pasakiau, kad jie galį daryti, ką nori — aš vis tiek neduosiąs parodymų. Jie jau rengėsi man užrišti akis, bet aš nesileidau ir pasakiau: „Negaiškit laiko ir greičiau mane nušauki“. Jie jau taikėsi mane paguldyti ant nugaros, bet aš pasipriešinau ir pareiškiau, kad mirties nebijau. Tada sadistas Kiseliovas — jis buvo girtas — man ant galvos pastatė degtukų dėžutę. Šūviu numušęs dėžutę, jis įkišo pistoletą į dėklą ir tarė, esą man nušauti gaila kulkos. Aš, fašistų šuo, pateksiąs ten, kur gyvas supusiąs.

Antanina Povilaitienė paskambino mano motinai ir sutarė kapitonui Šulebinui įteikti dovanų. Viršininkui Šulebinui skirtas dovanas — krištolinius stikliukus, degtinę, rūkytą dešrą ir drabužius — mano motina perdavė per vertėją Joną Kalanauską kaip kyšį.

Kitą rytą buvau išvestas iš karcerio, išbetonuotos rūsio patalpos. Kiseliovas tenai irgi buvo. Viršininkas Šulebinas įsakė mane paleisti, kadangi manęs negalima apkaltinti bendradarbiavus su partizanais.

Kai atėjau pas motiną, ji manęs nepažino. Mano veidas buvo sutinęs, nusėtas mėlynėmis, nagai nulupti, nugara — vienos kraujosruvos ir žaizdos.

Klebonas Genčiauskas pas mane atsiuntė vieną moterį, kad praneštų, jog įgalioti pareigūnai intensyviai ieškojo naujo Antano Povilaičio ūkio tvarkytojo. Tačiau neatsirado nė vieno, kuris būtų norėjęs užimti mano vietą, nes visi mūsų parapijoje žinojo, kokie buvo mano santykiai su buvusio ūkininko žmona. Aš jai kiek galėdamas nuolat pagelbėdavau ir ją palaikydavau.

Tuo metu Lietuvoje buvo 320 000 sovietų kareivių, milicija, Raudonoji armija, NKVD, KGB. Partizanai įnirtingai kovojo prieš penkis kartus stipresnį priešą. Pasiųsti agentai taip pat dirbo savo juodą darbą ir pranešdavo sovietams, kur miškuose yra įrengti bunkeriai. Pasitaikydavo, kad miško broliai juos vaišindavo, o šie į kavą įpildavo migdomųjų, ir tuomet partizanai atsibusdavo NKVD kalėjimuose ir jų laukdavo tardymai, kankinimai ir nuosprendis. Tūkstančiai kovotojų už laisvę žuvo miškuose.

Tačiau dar baisiau buvo tai, kad nuteistieji ilgus metus vargdavo Sibiro ir Kazachijos sunkiųjų darbų lageriuose. Kas trečias lietuvis, ištremtas ten, mirė.

Rajonų centruose sovietų karinės jėgos dėka buvo įsitvirtinę lietuvių kolaborantai — komunistai. Be jos jie valdžioje nebūtų įstengę išsilaikyti nė savaitės. Civiliai gyventojai dėl pagalbos partizanams buvo įbauginti nuolatiniais suėmimais ir kankinimais. Buvo padegami ištisi kaimai, be perstogės vyko masiniai trėmimai į Sibirą.

XXIX skyrius MAN GRESIA PAVOJUS Tolesnės apklausos

1948-ųjų pavasarį mane atpažino šnipas Maskevičius, komsorgas iš Fichtenhoės. Jis žinojo, jog tarnavau vermachte ir buvau snaiperis. Visa tai aš paneigiau KGB viršininko Šulebino akivaizdoje. Jis neturėjo jokių įrodymų. Tačiau aš tapau jiems labai įtartinas. Jie toliau intensyviai ieškojo ūkio tvarkytojo. Jutau, kad galiu būti likviduotas. Tačiau neatsirado nė vieno išdaviko.

Manęs klausinėjo, ar aš esąs vokietis, ar lietuvis, ar aš nenorįs grįžti į savo tėvynę, jie leisią man išvykti. Šitaip kalbėdami NKVD pakalikai kvatojo, nes žinojo į kokią tėvynę aš būsiu išsiųstas. Jie tiesiog nušausią mane duobėje. Šitaip jie jau pasielgė su alkstančiomis vokiečių moterimis ir vaikais, taip pat karo belaisviais Kauno rajone. Slapta buvo nužudyta daugybė vokiečių karo belaisvių. Daugelis žinojo, bet bijojo apie tai kalbėti. Ligi šiol tebėra nesurastos masinės nužudytų vokiečių kareivių kapavietės Lietuvos miškuose.

1946 m. sausį mirė mano motina. Grįžęs iš laidotuvių, aš sėdėjau namie prie stalo ir negalėjau sulaikyti ašarų, kurios be paliovos riedėjo per skruostus. Į mane žvelgė trys poros vaikiškų akių. Tris Marijos Stepat vaikus, likusius našlaičiais, įsivaikino giminės.

Vieną dieną atvyko naujas tardytojas Kondrašovas, kad mane suimtų. Po to, kai jį gerai pavaišinau ir daviau išgerti, jis parodė man kaltinamąjį raštą, kuriame buvo parašyta, kad aš esu vokiečių karininkas, atsiųstas čia šnipinėti. Jis įmetė kaltinamąjį raštą į ugnį ir mane paleido. Likimas dar kartą man buvo maloningas.

Mudu su Antanina Povilaitiene pasikvietėme naująjį viršininką, kapitoną Kruglovą, ir teismo tardytoją Kondrašovą į svečius ir juos pavaišinome. Gerai įkaušęs, Kruglovas mums patarė kuo skubiau sprukti iš Lekėčių ir traukti į Klaipėdos kraštą, kur mūsų niekas nepažinojo.

Mudu su Antanina supratome, kad rengiamasi ją ištremti, o mane suimti. Pavojus buvo labai didelis. Aš jutau, kad esu visąlaik stebimas. Iš partizano Runo gavau įsakymą viską nedelsiant mesti ir ateiti pas juos. Aš mačiau jų prislėgtą nuotaiką. Partizanų vadas Runas kalbėjo, esą jie geria iš nevilties, kadangi niekas jiems neateinąs padėti. „Anksčiau ar vėliau mus visus nušaus. Geriau mirti savo krauju aplaistytoje gimtojoje žemėje, negu nusibaigti lageryje vergaujant. Mes žinome, kad visi žūsime, bet neturime kitos išeities“.

Lekėčiuose įgaliotos instancijos man surašė kaltinimą, dėl kurio grėsė tremtis į rytų Sibirą. Šitaip aš patekau į juodąjį trėmimų sąrašą. 1946–1947 m. žiemą į Lietuvą atvyko vokietės su vaikais — jie ligi tol gyveno sugriautuose Rytprūsių kaimuose. Jie prašinėjo maisto produktų, nes iš bado jau kone žvelgė mirčiai į akis. Lietuviai palengvino jiems vargus. Jie buvo karo atplaišos, brutalaus vokiečių išvarymo iš Rytprūsių ir kitų rytinių Vokietijos dalių likučiai.

XXX skyrius TREMTIS Sibiras arba NKVD suėmimas

Buvo 1949 m. kovo 25-oji. Penktą valandą ryto mane pažadino sargas, kuris naktimis saugodavo girininkiją. Net ir žiemą aš miegodavau klėtyje. Petras B. man pasakė, kad Antanina Povilaitienė kartu su vaikais būsianti ištremta į Sibirą. Aš iš baimės apmiriau, tačiau širdyje pasiryžau sunkiausią gyvenimo valandą nepalikti jos likimo valiai.

Antanina — aš ją vadinau Tone — buvo už mane vyresnė devyniolika metų. 1948-ųjų vasarą mudu sėdėdavom prie lango ir žiūrėdavom į tekantį mėnulį. Tuomet Tonė man pasakė, jog ją ištrems. Jau tada ji savo širdies gilumoje jautė Sibiro šaltį. Visi žinojo, kad artėja nauja trėmimų banga. Tąkart jai pasakiau: „Tone, jeigu tave ištrems, aš nepaliksiu tavęs likimo valiai, tavo nelaimėje dalinsiuos su tavim džiaugsmais ir vargais, visais sunkumais. Jeigu mudu esame draugai laimėje ir meilėje, aš būsiu su tavimi ir nelaimės valandą. Patikėk manim, aš, rizikuodamas gyvybe, nešiau savo sužeistus draugus iš mūšio lauko. Aš nepalikau ją likimo valiai. Lygiai taip pat ir tavęs nepaliksiu likimo valia“.

Ji nenorėjo manim tikėti ir tarė: „Kai jie ateis manęs išsivesti, tu pabėgsi, kaip ir daugybė kitą vyrą. Jie paliko savo moteris likimo valiai, kad išsigelbėtą nuo tremtie“.

Aš bijojau tremties ir nežinojau, kur mane išveš ir ar aš dar kada nors grįšiu. Žinojau, kad daugybė žmonių tremtyje žuvo, o kiti, sunkiai dirbdami taigoje, šiaip taip stūmė savo dienas. Žmonės mirdavo nuo šalčio; jie tolimajame Sibire paskutinio poilsio atguldavo į amžinojo įšalo žemę.

Aš vaizdavausi viską, kas mūsų laukia, tačiau tėvas mėgino mane atkalbėti savo noru vykti su Tone į tremtį. Bet aš pasiryžau. Jeigu man lemta žūti, tai geriau kartu su moterimi, kurią pamilau miške. Tenai, kur NKVD būriai išnaršydavo vis didesnius plotus, o įtartinas vietas puldavo badyti aštriais geležiniais smaigais ir durtuvais. Sovietų kareiviai labai kruopščiai ieškojo partizanų bunkerių. Jeigu aptikdavo lentą, žinodavo, jog tai įėjimas į bunkerį. Tuomet kovotojams už laisvę likdavo tik pasiduoti gyviems, patiems kartu su bunkeriu išlėkti į orą arba nusišauti. Žūdavo vis daugiau kovotojų, kurių lavonus sovietai išniekindavo ir numesdavo miestelių turgaus aikštėse, kad pamatytų kiti. NKVD kareiviai juos trypdavo ir spardydavo, o jų giminės ir artimieji negalėdavo išsiduoti, jog tenai guli jų sūnūs, tėvai ar vyrai, antraip jie irgi būtų ištremti į Sibirą. Tad jie iš skausmo plyštančiomis širdimis praeidavo pro išniekintų saviškių kūnus ir negalėdavo jų palaidoti kapinėse.

Aš nuėjau pas Tonę Povilaitienę. NKVD žmonės, saugoję jos namus, nenorėjo manęs leisti vidun. Apie mane jie pranešė savo vadui. Jis leido man užeiti vidun pas ją, tačiau įspėjo, jog Tonė būsianti ištremta į Sibirą. Jis pridūrė, kad aš dar nesąs toks senas, kad negalėčiau susirasti jaunos merginos ir ją vesti, o ta senė su trim vaikais man esanti nereikalinga. Aš jo paklausiau, ar Sibire gyvena žmonės. Jis atsakė, jog Sibiras esąs milžiniška ir neištirta Sovietų Sąjungos teritorija. Tada jam atkirtau, jog tuomet aš nepražūsiąs, jeigu tenai esama žmonių.

Tonė apsirengusi sėdėjo ant lovos ir laikė ant kelių savo mažiausiąjį vaiką, gimusį 1943-aisiais. Jos skruostais riedėjo ašaros. Aš tariau Tonei: „Neverk. Tu ne viena. Nuo šiandien aš dalinsiuos su tavim džiaugsmais ir vargais ne tik laimėje, bet ir nelaimėje. Mes kartu viską iškęsime“. Tonė man atsakė: „Brunai, tu žinai, kur jie mane tremia — į Sibirą! Prašau tavęs, nevažiuok su manim, kad vėliau netektų gailėtis. Daryk, kaip tau liepia širdis“.

Jie nenorėjo man leisti vykti kartu. Vadas pareiškė, jog mano pavardės nėra trėmimų sąraše, be to, aš nesąs vyras, už kurio ji būtų ištekėjusi. Jis Įeisiąs man vykti kartu, jeigu aš pasirašysiąs prašymą, kad tremtį renkuosi savo noru. Tonė parašė prašymą, ir aš jį pasirašiau. Mums buvo padaryta išimtis, ir mes galėjome pasiimti viską, kas dar buvo likę. Visi kiti tremtiniai galėjo pasiimti tik tiek, kiek įstengė panešti rankose ir kiek tilpo į sunkvežimį, kuriuo važiavo keturios šeimos. Tačiau mums vieniems buvo skirtas atskiras sunkvežimis. Todėl aš pasiėmiau viską, kas dar buvo likę neišplėšta.

Lekėčiuose stovėjo paruošti sunkvežimiai. Vieni verkė, kiti juokėsi. Atvyko vežimai, kuriais iš Holtlindeno rajono buvo atvežti žmonės, įtraukti į trėmimų sąrašus. Moterys raudojo, nenorėjo lipti į sunkvežimius, kai kurios puolė prieš kareivius ant kelių ir maldavo: „Nušaukite mus. Mes norime mirti čia, o ne būti palaidotos Sibire, amžino įšalo žemėje“. Jos buvo jėga įkeltos į sunkvežimius.

Sunkvežimių kolona pajudėjo ir atvežė mus į geležinkelio stotį, kur mūsų laukė paruoštas traukinys. Mes buvome sulaipinti į gyvulinius vagonus, kurie buvo specialiai parengti tremtiniams. Vagone mes įsitaisėme viršuje, o daiktus sudėjome apačioje. Languose buvo spygliuota viela, kad niekas nepabėgtų. Vagonus saugojo sovietų kareiviai su užmautais ant šautuvų durtuvais. Durys buvo užstumtos taip, kad niekas jų negalėtų atidaryti iš vidaus. Netoli durų buvo didelis kubilas, į kurį galėjai atlikti savo reikalus. Nori nenori visiems teko tuštintis į tą kubilą. Ypač gėdijosi moterys. Vidury stovėjo geležinė krosnis, o šalimais supiltos anglys.

Tonė prisiglaudė ir padėjo galvą man ant krūtinės. Ji nusiramino ir nebeverkė. Ji žinojo, jog turi gyvenimo draugą, kuris su ja dalinsis visais vargais ir rūpesčiais. Ką aš būčiau daręs be jos? Kiek kartųjį mane traukė iš NKVD nagų? Ne kartą mano gyvybei grėsė pavojus už sukilėlių, kurie kovojo prieš raudonąjį komunistinio režimo terorą ir už lietuvių tautos laisvę bei gyvavimą, palaikymą. Tūkstančiai žuvo kovodami prieš sovietų okupantus, didžiulė suėmimų banga nusirito per visą šalį. Žmonėms teko iškęsti žiaurius kankinimus, jie buvo nuteisti daugybę metų praleisti lageriuose. Visoje Sovietų Sąjungoje buvo lagerių, kuriuose daugybė žmonių dirbo nepakeliamą darbą ir žūdavo.

Aš žinojau, kas manęs laukia, todėl verčiau norėjau būti ištremtas, o ne vėl pakliūti į NKVD rankas. Jaučiau, kad man grėsė suėmimas, nes prisidėjau prie ginkluoto sukilimo. Be to, gerai žinojau, kad tuomet šis bei tas būtų paaiškėję ir apie mano praeitį. Taip pat, kad dalyvavau kare ir buvau vermachto snaiperis. Tokiu atveju iš karo lauko teismo galėjau tikėtis tik mirties bausmės sušaudant. Taigi man reikėjo iš čia išvykti ir dingti tiems budeliams iš akių.

Vidurnaktį mūsų traukinys su nelaimėliais ir uždarytomis vagonų durimis pajudėjo. Ginkluoti sargybiniai mus lydėjo į Rusiją. Žmonės — vieni verkė, kiti meldėsi — klausinėjo, ar jie dar kada nors grįš į savo tėvynę Lietuvą, kur rusai žiauriausiais būdais ir nėmaž nepaisydami žmogaus teisių sovietizavo žmones. Daugelis verkė. Tai buvo jų atsisveikinimas su savo mieląja tėvyne, brangiąja Lietuva.

Ryte traukinys sustojo Vilniuje. Tonė pravirko. Vilniaus universitete studijavo jos sūnus Romas. Jis nežinojo, kad jo motina, sesuo ir brolis yra tremiami, o traukinys atvyko į Vilnių. Vagonų durys buvo atidarytos. Į mūsų vagoną turėjo įlipti grupė vyrų ir moterų, kurie buvo atvežti iš Lietuvos kalėjimų ir į trėmimo vietą vyko kartu su mumis. Su savimi jie turėjo tik po nedidelį daiktų ryšulėlį. Jie buvo suimti už pagalbą lietuvių partizanams. Už tai jie buvo nubausti tremtimi ir jau kurį laiką sėdėję kalėjime.

Trumpam sustojęs Vilniuje mūsų traukinys skubiai pajudėjo Rusijos link. Vagono durys visąlaik buvo uždarytos. Jas atidarė tik tuomet, kai buvome jau pakankamai toli už Maskvos. Po trijų dienų, kai traukinys vėl sustojo, mums buvo leista išpilti kubilą ir atsinešti vandens. Be to, galėjome išlipti iš vagono, o mus saugojo kareiviai su durtuvais, kad niekas nepabėgtų.

Trumpai pastovėjęs mūsų traukinys pajudėjo toliau. Kažkokioje didesnėje stotyje jis vėl sustojo. Iš kiekvieno vagono buvo išleista po kelis vyrus, kurie atnešė kelis kibirus karštos sriubos ir duonos, taip pat anglių krosnims kūrenti. Vaikams davė pieno. Per vagonus ėjo gydytoja ir teiravosi, ar niekas neserga. Kelionės metu vienai moteriai prasidėjo gimdymas. Kai atvažiavome į stotį, ten jau laukė paruoštas sanitarinis automobilis, kuris tą moterį nugabeno į ligoninę. Traukinys pajudėjo toliau — liko du maži vaikai, kurie buvo visiškai vieni ir gailiai verkė.

Pravažiavus Uralą, Europos ir Azijos sieną, mes jau nebuvome taip stipriai saugomi.

Už Uralo buvo dar žiema ir visur gausybė sniego. Kai traukinys sustodavo, mums leisdavo išlipti išsituštinti. Vyrai ir moterys tūpdavo vieni šalia kitų, o greta stovėdavo kareiviai ir saugodavo. Vienoj stoty mums buvo leista iš kubilų išpilti išmatas. Prie gretimo vagono durų su užmautu ant šautuvo durtuvu stovėjo NKVD kareivis, kuris lydėjo mūsų traukinį, ir ėjo sargybą. Viena mergina paėmė išmatų kubilą ir išpylė jį tiesiai sargybiniui ant galvos. Mes visi pratrukome juoktis. Kareivis negalėjo palikti savo posto ir turėjo toliau eiti sargybą. Išmatos tekėjo per jo milinę, jis nukratė jas nuo savo šautuvo ir durtuvo. Skuduru jis nusivalė tik veidą. Jis turėjo laukti, kol jį pakeis. Pasirodė vadas ir paklausė, kas išpylė ant kareivio galvos kubilą. Niekas nepratarė nė žodžio, visi tylėjo ir neišdavė merginos. Vagono durys buvo uždarytos ir neatidarytos tris dienas. Jame buvę žmonės negavo šiltos sriubos, duonos ir vandens. Vėliau tą vagoną atkabino ir nukreipė į šiauriausią Sibiro dalį.

XXXI skyrius SIBIRAS Gyvenimas pasaulio pakrašty

Mums su Tone tai buvo kelionė į nežinomybę. Vagone mes gulėjome vienas šalia kito, ir Tonė priglusdavo prie manęs. Mes pravažiavome Čeliabinską, Omską, Krasnojarską, atvažiavome į Taišetą ir galiausiai pasiekėme Irkutską, kur buvome išlaipinti su visais daiktais. Gydytojai klausinėjo, ar nėra sergančių.

Irkutske jau laukė paruošti sunkvežimiai, kurie turėjo mus vežti toliau. Kelionė iš Lietuvos iki Irkutsko truko keturias savaites. Traukinys ne sykį ilgiau stovėdavo, negu važiuodavo. Šalia mūsų sėdėjo seni žmonės, iš kurių pasigavome utėlių. Niežėjo visas kūnas. Šį jausmą jau buvau patyręs fronte. Kai vasarą tūnodavome apkasuose ir būdavo ramu, mes išsirengdavome ir ieškodavome utėlių, kurių šimtus pritraiškydavome pirštais.

Taigi Irkutske mus susodino į sunkvežimius ir naktimis vežė toliau. Viską aplink dar dengė sniegas ir ledas. Kai atvykome į Irkutską, buvo jau balandis. Miesto žiburiai atsispindėjo Baikalo ežere. Mes jau mokykloje žinojome, kad tai yra giliausias pasaulio ežeras. Irkutske vokiečių karo belaisviai statė hidroelektrinę. Jos statyboje jų žūdavo tūkstančiai.

Dieną mes negalėdavome važiuoti. Saulė jau švietė gana kaitriai ir tirpdė sušalusią žemę. Žiemos tenai būdavo šaltos, o pavasario šiluma užgriūdavo iškart, ir viskas ištirpdavo akimirksniu. Mus vežė Balaganco kryptimi, į Žigalovo rajoną, kuris buvo maždaug už 450 kilometrų nuo Irkutsko.

Sunkvežimių ratai buksavo. Toliau buvo neįmanoma važiuoti. Turėjome laukti nakties, kol šaltis vėl sukaustys žemę. Mes su Tone kiek pasitraukėme į taigos gilumą, atokaitoje nusirengėme marškinius ir ėmėme ieškoti utėlių bei traiškyti jas. Kiti irgi darė tą patį. Tonė iš pasišlykštėjimo mėtė utėles į taigos samanas, nes negalėjo prisiversti jų traiškyti. Netrukus sutemo, patekėjo mėnulis ir užslinko naktis.

Mes pajudėjome toliau. Visur plytėjo taiga. Važiavome pro gyvenvietes, apgriuvusius kaimus. Niekur nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Čia žmonės jau per 1932–1934 metų kolektyvizaciją išmirė badu arba buvo nužudyti, nes priešinosi ir atsisakydavo stoti į įsteigtas komunas.

Visa tai baugino, ir į mano širdį įsismelkė baimė. Mes jau numanėme, jog jie mus atgabeno čia, norėdami apgyvendinti šį kraštą. Laukai buvo užleisti, aplinkui, kiek akys užmato, driekėsi bekraštė taiga. Mes atsidūrėme ten, kur buvo tokių vietų, į kurias joks žmogus, išskyrus galbūt medžiotojus, nebuvo įkėlęs kojos.

Tenai buvo daugybė vilkų ir šeimininkavo lokiai. Jei norėjai pereiti taigą, turėjai įveikti 200 kilometrų, kad pasiektum artimiausią kaimą. Iš čia tikrai būtų neįmanoma pabėgti.

Mes atvykome į kaimą, kuriame gyveno keletas gyventojų. Tai buvo Federošino kaimas. Jis buvo pusiau sunykęs. Čia mus išlaipino: pastogės buvo parūpintos maždaug 15 šeimų. Mūsų jau laukė. Gyventojams buvo pasakyta, kad mes esame lietuviai fašistai, banditai ir buožės. Girdi, mes turį savo kaltę išpirkti sąžiningu darbu.

Mes patekome į kaimo gale esančią sodybą, kurios šeimininkė rusė mus turėjo apgyvendinti. Ji mums davė vieną kambarį. Mes apsižvalgėme: visur viešpatavo vargas ir skurdas — rusai ne gyveno, o gyvaliojo. Mes pažvelgėme pro langą ir pamatėme, kaip jos sūnus, maždaug 12-14 metų amžiaus, rausė žemę ieškodamas bulvių, kurias jie pasodino praeitais metais. Jis rado kelias supuvusias bulves. Mes žiūrėjome, ką jis toliau su jomis darys. Jis jas nuplovė vandeniu. Kambario viduryje stovėjo geležinė krosnis, ant kurios jie virė ir kurią žiemą kūreno kiaurą parą, kad nesušaltų. Užsikloti jie neturėjo nieko, išskyrus skarmalus. Berniukas iš pernykščių supuvusių ir nuplautų bulvių padarė lepiošką, pakepė ją ant krosnies ir godžiai suvalgė.

Mudu su Tone susižvalgėme. Nejaugi ir mūsų laukė toks vargas ir badas?

Gerai, kad mes galėjome pasiimti daugiau maisto produktų nei kiti. Tonė pravirko, aš ėmiau ją raminti. Nereikia panikuoti, mes kaip nors apsiprasime ir ką nors sugalvosime. Pražūna tas, kuris pasiduoda.

Į kambarį susinešėme visus savo daiktus ir pastebėjome, kad vairuotojas iš mūsų pavogė ryšulį baltinių. Daugelis atėjo pažiūrėti, kas čia per naujakuriai, kurie yra labai turtingi ir turi tiek daug daiktų. Be to, Tonė turėjo dešimt červoncų, aš — nė vieno. Savo 40 červoncų (vienas červoncas buvo lygus dešimčiai rublių) — algą už kovą turėjome gauti tik balandžio pradžioje.

Mes persirengėme. Tačiau prieš tai nuėjome į pirtį, kurią šeimininkė, prinešusi vandens, iškūreno, kad galėtume išsimaudyti ir atsikratyti utėlių, kuriomis aptekome per keturias savaites trukusią kelionę iš Lietuvos. Išsimaudę pasiklojome lovas ir sugulėme miegoti. Bet vos tik užgesinome žibalinę lempą, mus užpuolė alkanos ir kraujo ištroškusios blakės. Per jas negalėjome užmigti ir kiaurą naktį prasivartėme nuo šono ant šono. Mes iš Lietuvos per visą Rusiją važiavome gyvuliniuose vagonuose, bet, net ir ratams bildant, galėjome miegoti, nes nebuvo blakių.

Ryte atsikėlėme neišsimiegoję ir rūškanais veidais. Mums buvo liepta prisistatyti į kolūkio kontorą, kur turėjome atiduoti visus dokumentus ir pasus. Mums buvo pranešta, kad čia esame ištremti visam gyvenimui ir už kiekvieną mėginimą pabėgti bus baudžiama aštuoneriais metais lagerio. Nuo šiol mes esame pavaldūs specialiam komisariatui ir turime vykdyti visus jo nurodymus. Be komisaro leidimo mes negalime niekur pasišalinti, turime klausyti brigadininko bei kolūkio pirmininko ir atlikti visus nurodytus darbus. Kiekvienas turėjome pasirašyti, kad susipažinome su šiais nurodymais. Prislėgti ir braukdami ašaras, mes išėjome iš kontoros. Visą likusią gyvenimo dalį turėsime praleisti čia. Visi ašarojo.

Iš pradžių mums buvo paskirtas komisaras, kuris ir dar du milicininkai mus visąlaik saugojo. Bet po dviejų mėnesių jie buvo pakeisti, ir mes gavome laikiną komisarą, su kuriuo radome bendrą kalbą. Jis buvo pavarde Polekovas ir turėjo ginklą.

Šaltą žiemą netruko pakeisti pavasaris, ir buvo galima pradėti lauko darbus. Pavasario darbai — arimas ir sėja — vyko dieną ir naktį. Sulig kiekviena diena gamta vis labiau budo. Žemė atitirpo maždaug 50 centimetrų. Giliau buvo amžinas įšalas. Net ir vasarą, atsisėdęs ant žemės, galėjai peršalti. Tačiau džiaugsmą pavasariu ir bundančia gamta temdė milijonai uodų, kurie buvo ištroškę kraujo, musės dydžio ir skaudžiai kando. Mes turėjome užsisegioti visas sagas, o ant veido nešioti tinklelį nuo uodų, antraip ištindavo akys, veidas ir lūpos. Kai pavasarį nubusdavo gamta ir taiga virsdavo nuostabiu gėlynu — pražysdavo tulpės ir kitokios gėlės, — mes negalėdavome jomis gėrėtis, nes taiga buvo tikras žaliasis pragaras. Aplink skraidė kraujo ištroškę uodų spiečiai, o dieną dar ir bimbalai taikėsi įgelti.

Netoliese tekėjo upė, kuri buvo labai žuvinga. Vietiniai misdavo žuvimis. Tačiau dar didesnės jų maitintojos buvo karvės. Jei karvė nudvėsdavo, visi verkdavo, nes nebeturėdavo pieno, kurio šlakelį galėdavo įsipilti į arbatą.

Kai mūsų šeimininkė ką nors virdavo, košę arba bulvių sriubą, po valgio indus duodavo šuniui, kuris kantriai laukdavo, pasiruošęs visus juos švariai išlaižyti. Šunims irgi trūko maisto.

Kai aš įvykdydavau dienos normą, gaudavau 500 gramų miltų ir 20 kapeikų. Mes dirbome septynias dienas per savaitę, šeštadieniais ir sekmadieniais irgi. Taigi — be poilsio dienų. Dirbant pievose, mus puldavo devynios galybės sparvų ir uodų, o dieną dar ir bimbalų, kurie visi taikėsi išsiurbti mūsų kraują. Kai karštą dieną pildavo prakaitas, dar būdavo pusė bėdos. Tačiau apsiniaukusią arba lietingą dieną būdavo tikras pragaras. Parazitai mus tiesiog apspisdavo, skrisdavo tiesiai į burną ir akis. Ištindavo visas veidas. Naktimis mus grauždavo blakės, nors viską plikėme verdančiu vandeniu, o savo paprastos medinės lovos kojas įstatėme į dubenis su vandeniu. Tuomet blakės užropodavo ant kambario lubų ir iš ten krisdavo ant mūsų.

Tačiau pamažu, nors ir nelengvai, prie to pripratome. Pievose, kur dažnai nakvodavome, nuo lietaus apsikloję eglių šakomis bei nuo jų nuplėštomis žievėmis, per naktį kūrendavome laužą, kad mūsų nesukapotų uodai ir galėtume nors truputį pamiegoti.

Maisto mums parūpindavo kolūkis. Jeigu medžiotojas nušaudavo lokį, mums duodavo mėsos, šiek tiek miltų ir bulvių — ir, žiūrėk, jau galėdavai išsivirti sriubos. Viskas buvo apskaičiuota — maistas kainavo 2,5 rublio. Kad sumokėčiau už maistą, turėjau dirbti daugiau kaip savaitę, nes už darbo dieną mokėdavo po 20 kapeikų. Mes buvome vergai ir gaudavome tik tiek, kad nemirtume iš bado.

Kartą aš labai išsigandau, kai, pjaudamas žolę, panorau atsigerti iš šaltinio. Neturėjau jokio puodelio, todėl atsiguliau ant žemės. Begerdamas ūmai išgirdau, kad kažkas iš priekio irgi artinasi prie šaltinio. Kai pažvelgiau į viršų, priešais save išvydau didžiulį lokį. Aš išsigandau. Tačiau lokys irgi išsigando, suriaumojo ir pabėgo. Aš lengviau atsikvėpiau ir nusibraukiau nuo kaktos prakaitą.

Mus žadindavo ketvirtą ryto, ir mes turėdavome eiti pjauti žolę. Dešimtą valandą pusryčiaudavome. Papusryčiavę, valandą ilsėdavomės, o tada kapodavome šieną ir kraudavome į didžiules kupetas, kad nepermirktų ir išstovėtų iki žiemos. Aš veikiai išsimiklinau taip krauti kupetas, kad tapau šieno kupetų meistru.

XXXII skyrius KALĖJIME Areštas blakynėje

Tačiau dėl kai kurių sąlygų mes nesutikome. Aš įrodinėjau, kad mūsų lietuvės merginos turėtų keltis ne ketvirtą, o aštuntą valandą. Tuomet pasirodė mūsų viršininkas Polekovas ir užtvojo man lazda. Aš išplėšiau iš jo rankų lazdą ir nusviedžiau šalin. Tada jis išsitraukė pistoletą, šovė į mane, bet pataikė į kepurę. Viskas baigėsi tuo, kad jis mane suėmė. Jis kartu su meteorologinės stoties vadovu man užlaužė rankas ir uždėjo antrankius. Tinklelis nuo uodų buvo nuplėštas man nuo galvos, tad sparvos ir uodai ėmė gelti veidą. Aš negalėjau jų nubaidyti ir nuo jų apsiginti. Mane aštuoniolika kilometrų varė atgal į Federošino kolūkį. Tenai buvo surašytas aktas. Komisaro Filipenkos įsakymu aš turėjau būti nuvarytas į Žigalovo, kuris buvo už 68 kilometrų. Keliaujant į Žigalovo, Polekovas jojo, o aš turėjau eiti pėsčiomis.

Aš buvau pirmasis tremtinys, kurį suėmė. Tonė verkė ir atsisveikindama pabučiavo. Visi kalbėjo, kad mane sušaudys.

Vėlai vakare mes pasiekėme Znaminką, kur komisaro Filipenkos įsakymu Polekovas mane uždarė į kalėjimą. Aš buvau mirtinai pavargęs. Mano ranką prie geležinių lango grotų antrankiais prirakino taip, kad negalėjau atsigulti ir visą naktį turėjau stovėti. Tačiau galiausiai man pavyko šiek tiek numigti atsirėmus į sieną. Taip miegoti išmokau fronte, žygiuodamas kolonoje. Jei kas norėdavo miegoti, eidavo į kolonos vidurį, kur jis, iš kairės ir dešinės prilaikomas kitų kareivių, galėdavo ir miegoti, ir žygiuoti. Šiek tiek numigęs, jis užleisdavo vietą kitam.

Kitą rytą man nuėmė antrankius ir davė šiek tiek sriubos ir duonos.

Mes žygiavome toliau į Zigalovo rajoną, iki kurio dar buvo likę 60 kilometrų. Kai nuėmė antrankius, aš pasijutau kiek geriau ir galėjau nuvyti į akis bei burną lendančius uodus. Man tai buvo tikras palengvėjimas.

Vakare pasiekėme Žigalovo, ir aš buvau nuvestas į kalėjimą. Kitą dieną mane nuvedė pas teisėją. Jis pasakė, kad aš labai blogai atrodąs ir pasigailėjo manęs, skyręs man penkias dienas karcerio.

Tenai mane išrengė, ir likau tik su marškiniais ir apatinėmis kelnėmis. Aš buvau įmestas į tikrą blakynę. Karceryje nebuvo jokios lovos, tik kėdė, kuri buvo vienintelis patogumas. Mane akimirksniu apipuolė blakės. Aš gyniausi, traškiau jas, kol pirštų galai tapo kruvini. Buvau mirtinai pavargęs, visiškai nusivylęs ir jau norėjau nusižudyti, bet nepasiekiau grotų ant lango, nes jis buvo per aukštai. Nusikamavęs aš užmigau.

Kai ryte pabudau, buvau nuo galvos iki kojų sukandžiotas blakių. Gavau pusę puodelio vandens ir 200 gramų duonos. Mano gerklė buvo perdžiūvusi, liežuvis prilipęs prie gomurio. Būčiau galėjęs išgerti kibirą, tačiau ta pusė stiklinės vandens man buvo tarsi vaistas. Prižiūrėtojai nebuvo beširdžiai. Jie slapčia atnešdavo sriubos ir stiklinę vandens.

XXXIII skyrius GYVENIMAS SIBIRE Daug darbo — daug vargo

Po penkių dienų mane paleido. Aš buvau nubalęs kaip drobė, vos pastovėjau ant kojų, bet šiaip taip pasiekiau turgų, kur ketinau parduoti savo palapinsiaustę — nes daugiau nieko neturėjau, — kad nusipirkčiau šiek tiek duonos.

Staiga prie manęs priėjo vyras ir paklausė, ar esu vokietis. Aš patvirtinau. Tada jis nusivedė mane į savo baraką. Jis buvo Pavolgio vokietis, vardu Kerberis. Lageryje jam teko patirti daug prievartos. Jis buvo atskirtas nuo savo šeimos, jo žmona su trim vaikais liko viena. Jis man davė pavalgyti ir šiokių tokių drabužių. Jis pats vos vertėsi, bet vis tiek man padėjo. Galiausiai, dvi dienas keliavęs pėsčiomis, aš, vis dar labai išblyškęs, grįžau pas Tonę. Jos žodžiai man įkvėpė drąsos: „Ką aš be tavęs daryčiau. Juk tu man esi viskas. Būk atsargus ir laikyk liežuvį už dantų. Ne mūsų jėgoms panaikinti prievartą ir įžūlumą“.

Jie manęs jau nebesiuntė krauti šieno. Dabar aš turėjau padėti kirsti javus, nes buvo pjūties metas. Mes turėjome mojuoti dalgiais, rišti pėdus ir vežti juos kulti. Kuldavome per naktį iki trijų valandų ryto. Tuomet galėdavome numigti, pavalgyti ir aštuntą vėl traukdavome į darbą.

Atėjo ruduo ir metas kasti bulves. Bulviakasyje taip pat dalyvavo moterys ir vaikai. Jie turėjo iš 15 hektarų prikasti 200 maišų bulvių. Žemė buvo labai derlinga, bet visiškai užleista. Todėl derlius buvo labai menkas. Bulvės buvo pasodintos giliai. Jas aparus ir apakėjus, bulvių gumbai pasidaugino, bet vėliau suslūgusi žemė juos prispaudė ir dauguma jų nesudygo. Bulviakasis vyko dieną ir naktį, nes jau nuo rugsėjo 5-osios prasidėjo šalnos. Todėl turėjome paskubėti nusikasti bulves. Mes irgi naktimis kastuvais rausėme trijų hektarų dirvoną. Savo palaidines mainėme į bulves.

Tenai plytėjo dideli nedirbamos žemės plotai. Bet jeigu norėjai gauti gabalą žemės savo reikmėms, turėjai mokėti mokestį. Tonė iš nevilties pravirko. Mes neturėjome pinigų nusipirkti žibalo ir druskos. Iš kur gauti pinigų? Tad teko vėl parduoti savo palaidinių, kad nemirtume badu. Kitos šeimos, kurios turėjo pinigų, gyveno geriau. Kiti ėjo dirbti į laukus, bet taip nusiplūkdavo, kad po darbo nebeįstengdavo grįžti namo, ir juos tekdavo parvežti vežimu.

Mes valstybei nuo kiekvienos karvės turėjome duoti po aštuonis kilogramus sviesto, o nuo vienos vištos — 60 kiaušinių. Kas nieko neduodavo, būdavo apšaukiamas valstybės priešu. Todėl siekiant papildyti lagerius, kuriuose žmonės mirdavo masiškai, nuolat buvo ieškoma naujos darbo jėgos.

Pavasarį karvės atrodydavo siaubingai, nes žiemą jos net ir naktimis, kai temperatūra nukrisdavo iki 50 laipsnių žemiau nulio ir daugiau, likdavo lauke. Kaip karvė galėjo duoti pieno, jeigu pavasarį iš jos dažniausiai likdavo tik oda ir kaulai ir iškrisdavo kailio lopai? Tie, kurie pieno atsinešdavo iš kolūkio ir jo neužvirindavo, susirgdavo. Tais metais mirė keli jauni vyrai, kęsdami baisius skausmus, nes nebuvo vaistų. Jie mirė kankindamiesi ir pririšti prie lovų.

Tai atsitiko 1949-ųjų vasarą, sutvarkius šieną. Hoferių ir Montvilų šeimos nusprendė bėgti ir grįžti į Lietuvą. Jiems pavyko pasprukti, tačiau po kelis mėnesius trukusių nepaliaujamų vargų ir slapstymosi jie nusprendė vienoje geležinkelio stotyje įlipti į traukinį. Tuomet jie buvo sučiupti, nugabenti atgal ir teisiami. Teismo nuosprendžiu jie turėjo būti išsiųsti į lagerį. Kai po teismo nuosprendžio paskelbimo šeimos buvo atskirtos, pasigirdo širdį veriantis mažos mergaitės verksmas. Ji buvo išvežta į Tiptos našlaičių namus.

Obluše, rytinėje Irkutsko srities dalyje, anksti iškrito sniegas. Mūsų derlius dar ne visas buvo nuimtas, kai jį užklojo sniegas. Senyvo amžiaus žmonės, kuriems žiemą trūkdavo maisto, dažnai mirdavo. Amžino įšalo žemėje man teko ne vieną kartą kapinėse iškasti duobę. Tai buvo tikrai nelengva, nes reikėdavo kurti laužą ir atitirpdyti žemę.

Iš pradžių vietiniai į mus žvelgė gana įtariai. Jiems buvo pasakyta, girdi, mes esame valstybės priešai, buožės ir fašistai, kurie siurbė kitų kraują. Tačiau jų nuomonė greitai pasikeitė, kai jie pamatė, kad lietuviai yra labai darbštūs. Jie gyveno ne taip kaip daugelis rusų, kur vyrai nenorėjo dirbti ir tik gerdavo. Daugybė jų nebegrįžo iš karo, o tie, kurie grįžo, paprastai nenorėdavo dirbti ir per dienas gerdavo.

Iš rajono atvažiavo komisija. Rajono pirmininkas ir partijos sekretorius tikrino, kiek mes turėjome prikūlę grūdų. Jie dar labiau padidino normą, kurios kiti kolūkiai nedidino. Svarbiausia jiems buvo, kad pas mus būtų įvykdytas valstybinis planas ir jie apie tai galėtų pranešti į Maskvą. Nuo ryto iki nakties triūsiančiam kolūkiečiui vėlei grėsė likti be duonos ir badauti. Tačiau tas komisijai rūpėjo mažiausiai, nes svarbiausia buvo grūdų pristatymas valstybei. Todėl iš kolūkiečių buvo atimtos visos grūdų atsargos, nes jie neturėjo jokių teisių ir buvo tik vergai.

Tarybų Sąjungoje kruvino teroro režimo sąlygomis kiekvienas uždirdavo tik tiek, kad gyveno baisiausiai skursdamas ir vargdamas.

Rytų Sibire žemė buvo derlinga. Jeigu šis kraštas priklausytų lietuvių valstiečiams, jie jį išties paverstų rojumi. Tačiau komunistai, kuriems nerūpėjo liaudis, viską sužlugdė.

Mes savo akimis matėme daugybę svirnų, kur iki bolševikų revoliucijos žmonės gyveno turtingai ir pasiturinčiai. Jie nuimdavo gausų derlių ir nežinojo, kur jį visą dėti. Visi jų svirnai lūžo nuo grūdų.

Tačiau dabar, kai darbas buvo atliekamas paviršutiniškai, grūdų derlius siekė vidutiniškai 10 centnerių iš hektaro. Gerai, rūpestingai apdirbant žemę, derlių buvo galima padidinti iki 60-80 centnerių iš hektaro.

Pirmiausia reikėjo įvykdyti valstybinį planą, normą, kurią nustatydavo kolūkiams. Vėliau kolūkiai turėdavo atsiskaityti valstybei už grūdus, kuriuos gaudavo pavasarinei sėjai, o mašinų ir traktorių stotims — už paskolintą žemės ūkio techniką.

Už vieną įskaitytą darbo dieną mes gaudavome 600 gramų kviečių grūdų duonai. Tie, kurie turėjo gyvulių, mėsos ir sviesto, taip pat turėjo atiduoti viską, nes tai priklausė valstybei. Už visus darbus buvo išskaičiuojami mokesčiai, prie kurių dar prisidėdavo draudimas. Todėl už vieną darbo dieną buvo mokama tik 20 kapeikų, o už valgį reikėjo mokėti 2,5 rublio.

Rezultatų skaičiavimo dieną, kuri paprastai būdavo vasarį, mus sukviesdavo į kaimą. Jo prieigose mus pasitikdavo kaimo kapela. Visur kabodavo transparantai su komunistų partijos šūkiais, šlovinančiais Leniną, Staliną, Marksą, ir raudonos vėliavos. Dalyvaudavo apskrities komunistų partijos sekretorius ir pirmininkas. Pastarasis sakydavo sveikinamąją kalbą, dėkodavo kolūkiečiams už darbą ir aukštus pasiekimus. Jis mūsų kolūkio pirmininkui įteikdavo pereinamąją vėliavą. Tai buvo aukščiausias įvertinimas, kuris atitekdavo geriausiam apskrities kolūkiui. Taip pat mums pranešdavo apie valstybinio plano normų įvykdymą. Už tai mus apdovanodavo pereinamąja vėliava. Dar būdavo skiriama tūkstančio rublių premija, iš kurios 600 rublių gaudavo kolūkio aktyvistai.

Visi plojimais pagerbdavo išmintingąjį Staliną ir komunistų partiją. Visi iš džiaugsmo atsistodavo, nors vėl kiaurus metus turėjo kęsti alkį ir vegetuoti.

Mes už visų metų darbą gavome 60 kilogramų kviečių, o triūsėme nuo vasaros iki rudens, sekmadieniais bei šiokiadieniais, nuo ryto iki išnaktų. Tačiau aš kolūkiui vis tiek likau skolingas 200 rublių, nes dirbau ir valgiau.

Mes neturėjome pasų, kad nepabėgtume. Mus registruodavo kaimo bendruomenės pirmininkas. Dauguma jaunuolių, kurie buvo pašaukti į Raudonąją armiją, atlikę tarnybą, atgal dažniausiai negrįždavo. Tie, kurie stodavo į aukštąsias mokyklas, bandydavo ištrūkti iš vergovės ir skurdo. Todėl kaimai vis labiau nyko.

Kai kas nors mirdavo, apie tai būdavo nutylima, nes mirusieji turėdavo padėti gyviesiems išlikti. Gyvieji gaudavo jų maisto davinį — 700 gramų duonos. Net kai numirėliai imdavo pūti ir dvokti, juos kraudavo į krūvą ir laukdavo pavasario.

Lageriuose žmonės paslapčia atsipjaudavo nuo numirėlių kūno mėsos ir ją valgydavo, kad nemirtų iš bado.

XXXIV skyrius MANO SAPNAI Kalėdos

Kai nukirsdavau medį, kuris švilpdamas nuvirsdavo į sniegą, nereikėdavo genėti šakų, nes jis būdavo taip sušalęs, kad nuo smūgio suduždavo kaip stiklas. Tuomet užkurdavau laužą ir šildydavausi, galvodavau apie tėvynę ir draugus, kurių nebebuvo šalia. Prisimindavau vieną kareivį, su kuriuo kartu kovojom ir kuris savo draugą išnešė iš mūšio lauko.

Danguje pamačiau krintančią žvaigždę. Ar tai buvo mano žvaigždė? Tolumoje išgirdau kaukiančius vilkus, kurie žiūrėjo į tekantį mėnulį. Vienas jų užkaukdavo aukštu pratisu balsu, kiti choru jam pritardavo ir kalendavo dantimis. Mielai būčiau užkaukęs kartu su jais, nes jaučiausi kaip pamestas šuo.

Kodėl anuomet kulka pataikė į Horstą, o ne į mane? Gyvenimas man nebeteko jokios prasmės.

Aš nuėjau į rąstų namą ir suskaičiavau, kiek dar turiu bulvių. Ar dar užteks rytdienai ir porytdienai? Šiandien dar galėjau suvalgyti tris bulves. Užkaičiau puodą, įdėjau tris bulves, atkirtau šiek tiek sušalusio pieno ir įbėriau saują miltų. Tai buvo mano pietūs ir sykiu vakarienė. Ant geležinės krosnies pastačiau puodą su sniegu, ištirpdžiau jį ir užvirinau. Tai buvo mano arbata. Daugiau neturėjau nieko.

Aš buvau pavargęs. Šiandien įvykdžiau darbo normą. Man buvo įskaityta pustrečios darbo dienos. Uždirbau 1,5 kilogramo miltų ir 60 kapeikų.

Aš atsiguliau ant vienračio, užsiklojau paltu. Buvau mirtinai pavargęs, todėl bematant užmigau ir sapnavau, kad esu namie.

Skaisčiai švietė saulė. Mano motina priglaudė mane prie krūtinės — bet aš jau seniai nebeturėjau motinos. Ji miega amžinu miegu ir ilsisi ramybėje kapinėse. Nebeturėjau aš ir namų. Jų vietoje dabar buvo rusų tankų poligonas. Visi namai buvo sugriauti, o žmonės išnaikinti. Mano mielieji ir brangieji Rytprūsiai, ar aš jus dar bent kartą pamatysiu? Be galo ilgiuosi jūsų, savo gimtinės. Kaip esu toli nuo jos!

Aš žvelgiau į svetimą žvaigždę, kuri man spindėjo danguje, svetimoje šalyje. Aš drebėjau iš šalčio, krosnis buvo užgesusi. Tačiau dar labiau drebėjau savo širdies gilumoje, jaučiau, kad ji sustingo į ledą. Ar gyvenimas turėjo man kokią nors prasmę? Sapne aš buvau namie. Kol būsiu gyvas, tu, mano tėvyne, man būsi brangiausia.

Šiandien buvo Kūčių vakaras — Kalėdų išvakarės. Maisto produktai besibaigią. Aš turėjau grįžti į Federošiną pas Tonę. Snigo, vėjas tolydžio stiprėjo. Bet kadangi maniausi įveiksiąs 15 kilometrų pėsčiomis, nenorėjau laukti iki ryto, kai jie atvažiuos mūsų pasiimti rogėmis.

Kai išėjau, buvo jau vidurdienis. Kaimą ketinau pasiekti iki tamsos. Vėjas vis labiau stiprėjo. Kai ėjau taiga, jis neatrodė toks stiprus. Bet kai išėjau iš jos ir leidausi laukais, visi keliai jau buvo užpustyti — iki kaimo dar likę du kilometrai. Kelio nebuvo matyti nė ženklo, pūtė smarkus ledinis vėjas. Spaudė 45-50 laipsnių šaltis, man degė skruostai ir veidas. Vos stūmiausi pirmyn, nes vėjas pūtė iš priekio. Aš pavargau — buvau pernelyg silpnas — ir nuvirtau į sniegą. Iki kaimo buvo likęs vienas kilometras, bet aš nebeturėjau jėgų atsikelti.

Man buvo neapsakomai gera. Danguje spindėjo žvaigždės. Aš išvydau regėjimą, o pūga mane akimirksniu užklojo sniegu. Mane užplūdo didžiulis palengvėjimas, ir aš nebejutau šalčio.

Su Erika susipažinau 1944 m. lapkritį kareivių poilsio namuose, kurie buvo netoli fronto, Vyslos kilpoje. Aš gavau savaitę atostogų, kad pailsėčiau Busko kareivių poilsio namuose, kur anksčiau buvo sanatorija. Ji žiūrėjo, kaip aš valiau savo snaiperio šautuvą ir blizginau aulinius batus. Netarusi nė žodžio, ji ėmėsi adyti mano maskuojamąją striukę, kuri buvo peršauta kulkų.

Grįžęs iš kino, pamačiau, kad Erika buvo tvarkingai suadžiusi visas skyles. Ji buvo graži ir man patiko. Aš apie ją galvojau dieną ir naktį ir pamilau visa širdimi.

Aš jai irgi patikau. Iš pradžių ji žiūrėjo į mane labai įdėmiai. Žinojau, kad Erika man yra nepasiekiama. Aš buvau paprastas kareivis. Mane bet kurią akimirką galėjo nušauti snaiperių dvikovoje. Aš niekada nemaniau, kad liksiu gyvas priešakinėse pozicijose.

Antrą kartą išvydau Eriką, kai svečiavausi pas 4-osios tankų armijos vyriausiąjį vadą, šarvuočių ir tankų kariuomenės generolą Fricą Hubertą Grėserį. Grįždamas į priešakinę fronto liniją, aš trumpam užsukau pas Eriką. Kartu mes praleidome valandą ir ji paruošė mudviem pietus.

Per 1944-ųjų Kalėdas, Kūčių vakarą į priešakines pozicijas mūsų aplankyti atėjo vyresniosios medicinos seserys, tarp kurių buvo ir Erika. Jos perdavė mums linkėjimus iš tėvynės. Iš pradžių jų nenorėjo leisti į mūsų kovos ruožą nes tai buvo labai pavojinga. Priešas ketino persikelti per Vyslą ir stengėsi išplėsti savo placdarmą. Čia dažnai vykdavo įnirtingi mūšiai ir nuolatiniai susišaudymai. Erika pasiteiravo, kur galima rasti snaiperį Bruną Sutkų. Jai buvo nurodyta, kur aš esu. Tuomet ji tarė“. Ten, kur yra mano snaiperis Brunas, aš tai pat galiu ir turiu būti“. Jie, nors ir nenorom, turėjo jai nusileisti.

Aš buvau ką tik grįžęs iš 5-osios kuopos pozicijų, kai mane iškvietė į bataliono štabą Gavau įsakymą likviduoti rusų snaiperį, kuris tądien jau buvo nušovęs penkis mūsiškius. Aš kol kas nesirengiau keisti savo pozicijos. O rusas kaip tik pakeitė savąją Aš tykojau jo ir buvau pasiruošęs. Jis šovė į mane — mano maskuojamoje striukėje vėl atsirado skylė, — bet aš buvau greitesnis, anksčiau paspaudžiau nuleistuką ir jį nušoviau.

Paskui nuėjau į bataliono štabą ir pranešiau majorui Hofmanui, kad įvykdžiau įsakymą ir nušoviau rusų snaiperį. Tada nuėjau į ryšių tarnybos bunkerį pavalgyti. Staiga atsidarė durys ir priešais mane išdygo Erika. Man tai buvo tartum vizija. Ji man buvo viskas: meilė, tėvynė, gyvenimas — viskas, dėl ko aš gyvenau ir, jei reikėtų, buvau pasirengęs atiduoti gyvybę. Aš perbraukiau ranka sau akis ir negalėjau patikėti, kad čia stovi Erika. Apstulbęs atsistojau ir negalėjau ištarti nė žodžio. Tada ji žengtelėjo prie manęs ir tarė. „Tai aš, Brunai“. Ji mane apkabino ir pabučiavo. Tai buvo brangiausia Kalėdų dovana, kokią tik esu gavęs gyvenime. Kiekvieną Kūčių vakarą aš apie ją galvoju ir galvosiu, kol gyvas būsiu. Aš jos niekada nepamiršiu.

Mano laimei, o gal nelaimei, mane aptiko du medžiotojai su šunimis. Jie irgi traukė į Federošino kaimą. Šunys puolė į priekį, ėmė loti, letenomis kasti sniegą ir traukti mane iš pusnies. Sušalusį ir be sąmonės jie pargabeno mane į savo namus, pradėjo mane trinti sniegu ir gaivinti, kol galiausiai po ilgųjų pastangų aš iš tikrųjų atsigavau. Tada jie dar davė man gurkštelėti degtinės ir nugabeno į Tonės namus. Tonė, pamačiusi mane tokį, nualpo. Iš Suaminko buvo pakviestas gydytojas. Aš labai karščiavau ir turėjau abipusį plaučių uždegimą. Kojos ir veidas buvo sušalę, bet galiausiai atgijo. Ant kojų atsivėrė negyjančios žaizdos. Jie nugabeno mane į Žigalovo ligoninę pas chirurgą Lapkovą. Ligoninėje man jau ketino amputuoti kojas, tačiau Lapkovas tarė: „Jeigu jis nenori, neskubėkime“. Kai kurie pirštų galai buvo jau bemaž apmirę, bet pamažu atgijo. Po mėnesio aš grįžau pas Tonę į Federošiną. Mirtis dar kartą mane aplenkė.

XXXV skyrius PERSIKĖLIMAS Jaunoji karta svetimoje žemėje

Kovo mėnesį ankstesnįjį komisarą pakeitė naujas — komisaras Filibenko. Kiekvieną mėnesį mes turėdavom pasirašyti, kad dar esam čia. Kadangi Federošino kolūkis negalėjo išmaitinti visų tremtinių, penkios šeimos turėjo išsikelti. Mudu su Tone buvome perkelti į Rudovką, Molotovo kolūkį. 1950-ųjų balandžio pradžioje atvažiavo sunkvežimiai, kad nuvežtų mus į Rudovką, kuri buvo prie Lenos upės, už dešimties kilometrų nuo Žigalovo. Mus apgyvendino name, kuriame buvo įsikūrusi geologų ekspedicija. Po grindimis mes aptikome maždaug 10 centnerių sušalusių bulvių, nes geologai blogai kūreno krosnį. Bulves jie atidavė mums, taip pat geležinę krosnį, kuri stovėjo vidury kambario ir kurią reikėjo kūrenti dieną ir naktį, nes buvo labai šalta.

Mes buvome perduoti komisarui Gemžikovui ir turėjome pasirašyti, kad be jo leidimo nepaliksime kaimo, norėdami nueiti į Žigalovą, kuris, šiaip ar taip, buvo arčiau civilizacijos. Žigalove buvo ligoninė, kelios parduotuvės ir gydytojai. Priešingai nei Federošine, kur nebuvo nieko.

Visi atėjo pas mus apsidairyti. Buvo kalbama, kad čia atvežė turtingus buožes su daugybe daiktų. Atėjo ir kolūkio pirmininkas, norėdamas paganyti akis į mūsų dukterį Gražiną, kuri buvo daili mergina.

Jie davė man oblių ir pjūklą, ir aš padirbau stalą ir du suolus. Mes pasiklojome lovas ir sugulėme miegoti. Bet negalėjome užmigti, nes vos tik užpūtėme lempą, iš visų plyšių pradėjo lįsti blakės ir mus pulti. Negalėjome nė akių sumerkti. Ryte atsikėlėme kaip girti ir skaudančiomis galvomis.

Mes visą dieną virinome vandenį ir pylėme jį į visus plyšius. Kitą dieną aš nuėjau į Žigalovą ir vaistinėje nupirkau dusto, kurį sumaišėme su kalkėmis. Mes išbaltinome savo kambarį ir šitaip išnaikinome blakes. Mums buvo keista, kad rusų namai buvo aptekę blakėmis.

Rudovkos kolūkis irgi buvo nusigyvenęs, ne ką geresnis už Federošino. Geležinkelio linijos Taišetas — Uskatas atšaką nutiesė vokiečių karo belaisviai, lagerių katorgininkai ir rusai, kurie buvo patekę į vokiečių nelaisvę ir dėl to ištremti. Blogiausiai ir žiauriausiai rusai elgėsi su buvusiais Vlasovo armijos kareiviais. Tūkstančių tūkstančiai jų pražuvo tame žaliajame pragare. Po kiekvienu pabėgiu amžinojo įšalo žemėje, toli nuo tėvynės, guli 5-6 tremtiniai. Traukiniai rieda virš jų kaulų, gabendami įvairias prekes į tolimąją šiaurę. O taiga, nugrimzdusi į amžiną miegą, sau ošia ir linguoja, ji saugo savo paslaptis ir jų neišduoda. Kiek tenai būta skausmo, vargo, ašarų ir tėvynės ilgesio? Taiga viską regėjo ir tyli.

Į Rudovką buvo ištremtas toks Jenčius. Jo tėvas dirbo Amerikoje ir susitaupė pinigų. Jis nusipirko 25 hektarus žemės, pasistatė namą ir gana pasiturimai gyveno. Vėliau jis buvo apšauktas buože ir ištremtas į Sibirą. Kai jis mirė, aš iš lentų sumeistravau karstą ir palaidojau jį kapinėse. Po pusmečio mirė jo žmona. Kartą aš paklausiau jo sūnaus Jono: „Tave irgi dėl to ištrėmė? Tu juk kovojai sovietų kariuomenėj“. 1944-aisiais jis buvo suimtas. Štai ką jis man papasakojo: „Aš ir šiandien negaliu pamiršti, kaip vokiečiai, paklusę mūsų įsakymui, pasidavė. Jie sudėjo ginklus, pulko štabas buvo paimtas į nelaisvę. Sovietų karininkams patiko vokiečių apranga, kailiniai, odiniai paltai ir auliniai, net apdovanojimai, kuriuos prie krūtines buvo prisisegę karininkai. Jie norėjo gauti viską. Jie įsakė kareiviams juos išvesti ir kažkokioje lūšnoje sušaudyti. Mes juos išvedėme. Privertėme nusirengti. Vienas majoras, kupinas paniekos, pirmas pradėjo nusirenginėti, juo pasekė visi kiti. Mes palikome juos tik su apatinėmis kelnėmis. Tądien vien dėl aprangos buvo nušauti aštuoni karininka“.

Jis man pasakė, kad negalįs viso to pamiršti, kad šios žudynės ir apiplėšimas įvykę vien dėl godumo. Jį iki šiol persekiojantys paskutiniai paniekos kupini vokiečių kareivių žvilgsniai.

Pavasarį karvės atrodė siaubingai, nes jos visą žiemą buvo laikomos lauke. Tik veršingos karvės buvo uždaromos į tvartą. Visos kitos ilgomis ir šaltomis naktimis drebėdavo aptvare. Rytais jos buvo varomos prie upės atsigerti, ten, kur iš grunto virto šaltinis, ir vanduo neužšaldavo. Po to jas parvarydavo atgal į tvartą ir pamelždavo. Nebuvo jokio pašaro. Daugeliui karvių ėmė lopais kristi kailis. Jos buvo priverstinai papjautos, o mėsa suvalgyta. Kadangi mes gyvenome prie fermos, mums duodavo plaučių ir kepenų, jeigu nudirdavome karvėms odą.

Susirinkime mums buvo pasiūlyta įstoti į kolūkį ir tapti lygiateisiais kolūkiečiais. Kas įstodavo, gaudavo hektarą žemės aplink namus, o kas atsisakydavo stoti, gaudavo tik 0,25 hektaro ir bulves turėdavo sodintis darže.

Lietuvis Gogą ir aš įstojome. Visi iš mūsų šaipėsi, kad mes parsidavėme ir ligi grabo lentos būsime kolūkiečiai.

Lietuvoje gyvuliai ganydavosi netoli namų, žemė buvo gerai patręšta. Jeigu prie Lenos norėjai rasti derlingo juodžemio sluoksnį, reikėjo beveik metrą kasti gilyn. Jeigu tokio derlingo juodžemio sluoksnį sumaišytum su moliu ir tą žemę kaip reikiant įdirbtum, iš vieno hektaro būtų galima gauti nuo 60 iki 80 centnerių bulvių.

Aš pasikinkiau du arklius ir suariau 40 arų pievos. Visi žiūrėjo, ką čia darysiu. Aš paėmiau kastuvą ir maždaug penkių centimetrų gylyje į suartą dirvą pasodinau bulvių pusių ir apibėriau žemėmis. Visi juokėsi ir kalbėjo“. Čia labai karšta, saulė viską išdegins“. Fichtenhoėje aš nuo pat mažens pas dvarininką Amą Braemerį bei kitus valstiečius išmokau dirbti visus žemės ūkio darbus. Kai mano tėvas susirgo, aš tapau žemdirbiu ir įtvirtinau savo žinias. Aš užaugau dvare ir dirbau visus darbus, kol 1943-aisiais buvau pašauktas į vermachtą.

Vietiniai rusai bulves sodindavo giliai į žemę, kuri buvo šalta dėl amžino įšalo. Jos gulėjo žemėje ir nedygo, nes buvo per šalta. Tai aš pastebėjau jau Federošine. Vos tik bulvės sudygdavo, jų kerus užgoždavo piktžolės. Apie gerą derlių nebuvo nė ko kalbėti — vidutiniškai buvo prikasama nuo 7 iki 9 centnerių. Lietuvoje mes, pasistengę, iš hektaro prikasdavome nuo 60 iki 80 centnerių bulvių. Pagal planą kolūkyje buvo pasodinta 50 hektarų bulvių, ir viską spręsdavo jo pirmininkas. Paprastas kolūkietis neturėjo jokių teisių.

Mano bulvės, pasodintos suartoje pievoje, netrukus sudygo. Jų kerus aš apkaupdavau ryte ir vakare. Mano bulvės augo greitai, o suarta velėna puvo po žeme. Rudenį iš savo 40 arų aš prikasiau 117 didelių maišų bulvių. Dienomis dirbau kolūkyje, o naktimis mėnesienoje kasiau savo bulves, kad nesušaltų. Jau rugsėjo 7 dieną pasirodė pirmosios šalnos ir temperatūra naktį nukrisdavo iki aštuonių laipsnių šalčio.

Tonė ir Gražina mūsų darže pasėjo agurkų, burokėlių, pasodino svogūnų ir kopūstų. Tik pas mus derėjo dideli raudoni pomidorai, kurių mes pasodinome 100 kerų. Daugybė žmonių ateidavo iš kitų kaimų, net ir tie, kurie iš mūsų šaipėsi, ir apžiūrinėdavo daržą. Dabar mes galėjome bulvių valgyti iki soties ir mums nereikėjo badauti. Pardavę dalį bulvių, galėjome nusipirkti būtiniausių daiktų: žibalo lempai, cukraus, taip pat pasisiūti šimtasiūles.

Atėjo metas nuimti rugių, kviečių ir miežių derlių. Žemė buvo įmirkusi nuo lietus, molis lipo prie ratų. Mums teko darbuotis kauptukais, dalgiais ir pjautuvais. Kolūkyje reikėjo dirbti net sekmadieniais; prasidėjus sėjos darbams, dirbdavome dvylika valandų per dieną, septynias dienas per savaitę. Mūsų kolūkis dar nebuvo įvykdęs valstybinio pristatymo plano. Todėl sekmadieniais iš rajono miestelio Žigalovo įmonių sunkvežimiais buvo vežami darbininkai, kurie nemokamai turėjo padėti nuimti derlių. Naktį ir anksti ryte praūžė smarki audra, lietus pylė kaip iš kibiro, ir visur telkšojo vandens klanai. Atvažiavo pats rajono pirmininkas, vietos komunistų partijos sekretorius ir komisaras, kad paragintų mus, tremtinius, greičiau kibti į darbą. Nukirsti javai, surišti į pėdus, buvo vežami kulti. Aš turėjau permirkusius pėdus kišti į kuliamąją. Mašina javų varpas vertė šiaudais. Aš sustabdžiau mašiną, ištraukiau pusiau iškultą pėdą, parodžiau jį rajono pirmininkui ir pasakiau, kad kulti nėra jokios prasmės, nes visi pėdai yra šlapi ir grūdai patenka į šiaudus. Jis liepė man kulti toliau. Tada man trūko kantrybė ir aš išdrožiau jam, kad mes, kolūkiečiai, ir vėl liksime be duonos. Mes privalėjome padaryti tai, kas buvo neįmanoma, kad būtų laiku įvykdytas valstybinis planas, o jie už tai gautų ordiną.

Tačiau jiems buvo nė motais, kad kolūkiečiais badaus. Komisaras įsakė mane nedelsiant suimti. Aš buvau bematant nugabentas į Žigalovą. Mane kaip kokį nusikaltėlį, surakintą antrankiais, uždarė į kalėjimą, kur išvanojo guminėmis lazdomis. Mano nugara buvo visa mėlyna, nusėta kraujosruvomis, kurios trūkinėjo. Žaizdotas ir surakintomis rankomis, aš vėl buvau įmestas į karcerį, kuriame knibždėte knibždėjo blakės. Gulėdamas ant cementinių grindų, aš netekau sąmonės. Dar spėjau pagalvoti, kad galbūt jis įsakė mane sušaudyti.

Sovietų Sąjungoje žmogui užtekdavo pareikšti kritinę pastabą. Jeigu trys komunistai tai paliudydavo ir patvirtindavo parašais, tą žmogų naktį išsivesdavo ir teisdavo. Stalino įsaku už tokius pasisakymus buvo baudžiama mirtimi. Kaltinamajam neleisdavo net pasiteisinti. Nebuvo jokio advokato, jokios galimybės apskųsti nuosprendį ar pateikti malonės prašymą. NKVD mirties nuosprendį turėdavo įvykdyti per 24 valandas.

Kai atsipeikėjau, tebegulėjau ant šaltų cementinių grindų. Mano rankos buvo už nugaros surakintos antrankiais. Sukaupęs visas jėgas, atsistojau ir apsiverkiau — aš norėjau mirti. Aš buvau visas sukandžiotas blakių, akys virto iš akiduobių, liežuvis buvo prikepęs prie gomurio, burna perdžiūvusi. Troškau gauti bent lašą vandens, kurio man niekas nedavė. Veikiausiai jie manė, kad pirmadienį stosiu prieš teismą ir būsiu sušaudytas kaip antivalstybinis elementas, liaudies priešas.

Man viskas jau buvo vis tiek. Norėjau tik vieno, kad mano gyvenimas kuo greičiau baigtųsi. Mirtį regėjau kaip išganymą.

Vidurdienį mano karcerio durys atsidarė. Priešais mane stovėjo rajono pirmininkas ir komisaras. Jie pareiškė, esą jiems būtų gaila manęs netekti, nes aš esąs geras darbininkas. Tačiau už savo liežuvį gavęs tai, ko nusipelniau. Komisaras liepė man nuimti antrankius ir išsiųsti namo, kad dar tą pačią naktį galėčiau stoti prie darbo.

Jie man atidavė drabužius, ir aš išėjau, draskomas prieštaringų jausmų. Aš godžiai išgėriau stiklinę vandens ir svirduliuodamas patraukiau į Rudovką. Jaučiausi labai prastai ir šiaip taip pėsčiomis įveikiau dešimt kilometrų. Dauguma kraujosruvų ant mano nugaros pratrūko ir atsivėrė žaizdos, prie kurių prilipo marškiniai. Prieštaringų jausmų kamuojamas, aš nuėjau pas Tonę. Pamačiusi mane tokį, ji puolė man ant kaklo. Jos duktė Gražina jai jau buvo spėjusi papasakoti, kas man nutiko. Tonė pravirko, tada nuvilko man marškinius. Jai sublogo širdis, kai išvydo mano nugarą, ir ji nualpo. Vėliau ji taip kalbėjo: „Koks gi tu kvailas, tu pas juos svečiavaisi jau antrą kartą šiais metais. Trečią kartą jau nebeištrūksi, jeigu nepasimokysi. Visi žino, visi tyli, tik tu vienas nelaikai liežuvio už dantų. Pats juk supranti, kad teroro ir išnaudojimo nesustabdysi — mes esame jų vergai! Aš tave, vokiečių ereli, pririšiu ir patirpsiu tau sparnus, kad negalėtum daugiau pakilti į dangų. Aš tave tvirtai suimsiu į nagą ir nurodysiu gyvenimo tikslą, dėl kurio turi gyventi ir kuriuo turi rūpintis. Aš laukiuosi nuo tavęs kūdiki“.

Aš ją apkabinau ir pabučiavau. Aš turėsiu sūnų, kurį man padovanos Tonė! Dabar aš jau žinojau, dėl ko gyventi. Dėl savo sūnaus aš buvau pasirengęs paaukoti gyvybę, kad tik jo ateitis būtų šviesesnė. Nepaisant tremties vargų ir nepriteklių, Tonė su džiaugsmu laukė gimsiančio vaiko. Aš prisirišau prie jos. Be Tonės aš daugiau nieko neturėjau, ji man buvo kaip motina. Ji buvo mano gyvenimo draugė, kuri dėjo visas pastangas, stengdamasi mane, paprastą kaimo vaikiną, išauklėti ir apšviesti.

Aš galvojau apie Eriką, su kuria paskutinį kartą mačiausi 1945-ųjų pavasarį Naštetene. Tąkart mes sėdėjome medžio pavėsyje. Staiga Erika su širdgėla balse pasakė „Tegul šitas medis nuvirsta ir mus užmuša. Brunai, tu savo motinai esi brangesnis negu man“. Aš viską supratau. Aš neturėjau nieko ir buvau niekas. Neturėjau net tėvynės. Jeigu mes būtume laimėję karą, viskas būtų buvę kitaip. Kurgi man dabar dėtis ir ką daryti? Viską reikėjo pradėti iš pradžių.

1945 m. sausio 11 d. aš paleidau 209-ąją taikliąją kulką. 1945 m. sausio 12 d. kareivių poilsio namuose mane turėjo pagerbti 4-osios tankų armijos vyriausiasis vadas, šarvuočių ir tankų kariuomenės generolas Fricas Hubertas Grėseris. Kareivių poilsio namuose buvo ruošiamasi pažymėti šią kuklią šventę. Tad buvo kepama ir verdama.

Man buvo įsakyta iš 5-osios kuopos ateiti į bataliono štabą ir prisistatyti majorui Hofmanui. Pulko adjutantas, kapitonas Šiopenhagenas, ta proga mane pasveikino. Be to, aš turėjau gauti paaukštinimą ir kaip patyręs snaiperis tapti snaiperių kursų vadovu.

1945 m. sausio 12 d. trečią valandą nakties prasidėjo tikras pragaras. Rusai pasiekė Vyslą. Jų pleišto smaigalyje stovėjo dvi smogiamosios armijos, pasiruošusios dideliam puolimui.

Žemė drebėjo ir virpėjo, kai per aštuonias valandas viename kvadratiniame kilometre buvo susprogdinta 800 000 sviedinių. Rusai puolė šešiomis septyniomis pėstininkų eilėmis, kurias palaikė daugiau kaip 200 tankų. Priešo uraganinė artilerijos ugnis mūsų frontą tiesiog nušlavė. Kilo baisi suirutė. Kiekvienas gelbėjosi, kaip išmanė, kad tik liktų gyvas.

Taigi mudviem su Erika nebuvo lemta švęsti mūsų frontinių sužadėtuvių.

Tačiau viskam ateina galas, kadangi mano tėvai buvo evakuoti iš Rytprūsių į Štiobnicą (Rochlico apskritis). Marija Stepat, kuri augino mano motiną nuo tada, kai jai buvo šešeri, su savo trimis vaikais gyveno kartu su mano tėvais. Jos vyras Franzas Stepatas žuvo Leningrado fronte. Amerikiečiams užėmus Štiobnicą, ją bandė išprievartauti amerikiečių kareivis. Ji gynėsi ir apdraskė jam veidą. 1945 m. gegužės 11 d. apie šeštą valandą vakaro ji išėjo iš namų, vedina savo mažomis mergaitėmis. Ji ėjo pas amerikiečių įgulos vadą, norėdama paprašyti leidimo Rochlice nusipirkti būtiniausių daiktų. Amerikiečių kareivis, norėjęs ją išprievartauti, patykojo ir nušovė ją į galvą. Jį apsupo kiti amerikiečiai, kareivis buvo suimtas. Tačiau po dviejų dienų amerikiečių dalinys buvo perdislokuotas, ir atėjo rusai. Šitaip mano motina liko viena su trimis Marijos vaikais: Renata, Brunu ir Magdalena — dvejų, trejų ir ketverių metukų.

Erika man patarė vykti į Vysbadene esančią amerikiečių komendantūrą, nes Našteteną, kur ji gyveno, buvo užėmę prancūzai. Ten aš turėjau susitikti su karininku, kurio vardą ji man pasakė. Erika jau kalbėjosi su juo apie mane. Jis ketino mane įdarbinti viename koncerne, amerikiečių firmoje Afrikoje, Konge, kur jie vertėsi aukso ir deimantų kasyba. Kadangi ten buvo dažni susišaudymai, jis ketino mane skirti sargybiniu, nes jie ten turėjo savo apsaugos būrį. Aš turėjau pasirašyti kelių metų sutartį. Už tai aš iškart būčiau gavęs avansą. Amerikiečių pulkininkas sakė, kad jo dalinys būsiąs perkeltas į Ramiojo vandenyno rajoną, į kurį aš turėsiąs vykti kartu!

Aš kovojau už vokiečių tautą ir tėvynę, bet nenorėjau parsiduoti už JAV dolerius. Tada amerikiečių pulkininkas man papriekaištavo, girdi, mes norėję užkariauti visą pasaulį. Aš jam atsakiau: „Jūs leidote mus žudyti, kai mes gelbėjome Europą nuo Stalino raudonąją ordą. Jūs mus išdavėte. Už tai daugybė milijonų žmonių sumokėjo savo gyvybe. Jūs galvojote tik apie naudą. Pinigai nekvepia, net jei jie sutepti krauju. Jūs išgelbėjote raudonąją kailinę utėlę, kuri dabar apsigyveno jūsų kailiniuose. Vėliau jums teks išmesti ne tik kailinius, bet ir marškinius bei kelnes, kai utėlės ims ropoti po visą jūsų kūną“. Jis patarė, kad jeigu aš nuspręsiąs nepasirašyti sutarties, pasiieškoti darbo Vysbadene. Bet jeigu aš grįšiąs pas savo motiną, rusai mane bematant suimsią. Aš paklausiau kodėl, juk aš su jais kovojęs sąžiningai — ginklu prieš ginklą. Jis patikino mane, kad nepuoselėčiau tuščių iliuzijų. Rusai mane atiduosią karo lauko teismui arba išsiusią tiesiai į Sibiro lagerį.

Atsisveikindama Erika kitoje savo nuotraukos pusėje parašė: „Išmok gyvenimui sakyti taip. Net kai dangus apniūkęs, rūpesčiai — tik tamsūs debesys, kurie nuslenka tolyn. Jeigu tu šiandien vienišas stovi prie bedugnės krašto, rytoj tave vėl lydės sėkmė. Niekada nepamiršk Erikos“. Šiuos žodžius ji parašė ne tik ant savo nuotraukos, bet ir mano širdyje. Aš jos niekada nepamiršau. Sunkiausiomis gyvenimo valandomis aš nuolat galvojau apie ją. Po daugelio metų aš jai parašiau. „Tu suteikei jėgų ir drąsos ištverti visus likimo smūgius. Tačiau tavęs, Erika, mažosios gėlelės, vardu Erika, kuri tebežydi mano širdyje, ligi šiol negaliu pamiršt“.

Kai aš 1945-ųjų liepą grįžau pas savo motiną, kitą dieną mane suėmė rusai. Aš negalėjau pasielgti kitaip ir turėjau grįžti pas savo motiną. Negalėjau jos palikti vienos su trimis Marijos našlaičiais. Mano motinai visada buvo sunku, bet ji niekad nesiskundė. Ji su Marijos vaikais eidavo prašyti išmaldos, kad nemirtų iš bado. Šiandien jos kapo nepuošia joks antkapis.

Netrukus atėjo metas nuimti bulvių derlių kolūkio laukuose. Į bulviakasį turėjo eiti visos moterys, net ir senos. Penki arai buvo norma, už kurią buvo įskaitomos 1,25 darbo dienos. Bulvės buvo mažos. Savo darže, kuriame aš suariau pievą ir kauptuku susmulkinau velėną, iš vieno kero prikasiau 18 didelių bulvių, tris pilnas saujas. Kasdamas naktimis, šviečiant mėnesienai, aš iš 0,40 hektarų prikasiau 317 maišų bulvių. Kolūkis iš 15 hektarų prikasė tik 280 maišų. Jie net negalėjo grąžinti valstybei to bulvių kiekio, kurį buvo pasiskolinę sėklai. Beprasmiškas darbas.

Pavasarį — sniegas dar buvo nenutirpęs — aš turėjau pjauti ir ruošti malkas mokykloms, ligoninėms ir kitoms valstybinėms įstaigoms. Dviem žmonėm buvo nustatyta penkių kubinių metrų norma, kuri buvo įvertinta pusantros darbo dienos. Aš, dirbdamas motoriniu ir rankiniu pjūklais, vienas įvykdžiau normą. Medžius nukirsdavau kirviu. Kitoje vietoje vienas pripjoviau 100 kubinių metrų malkų, kurių viena dalis buvo skirta kūrenti žiemą, o kita parduota. Man niekas nepadėjo nei tąkart, nei vėliau. Tačiau aš norėjau ir turėjau dirbti, kad tremtyje mano šeima galėtų išlikti.

Naktimis aš eidavau pjauti žolės ten, kur kolūkis jos dar nebuvo sudeginęs. Aš tempiau ir nešiau ją iš vandens, džiovinau ir ant nugaros vilkau namo. Vėliau žiemą ją pardaviau Žigalove.

Derliaus nuėmimas užtruko iki žiemos. Dar nenupjautus kviečius mes turėjome dalgiais nupjauti iš po sniego. Iki vėlyvos nakties dirbo kuliamosios. Sunkvežimiai dieną ir naktį gabeno į Žigalovą valstybei skirtus išdžiovintus grūdus. Mums buvo dar labiau pakelta plano norma. Paskutiniai sunkvežimiai buvo papuošti raudonomis vėliavomis, griežė armonika. Buvo iškabinti šūkiai, kuriuose mes su džiaugsmu perskaitėme, kad baigėme sudoroti derlių ir pristatėme jį mūsų mokytojams, didžiajai komunistų partijai ir išmintingajam Stalinui. Jis buvo mūsų tėvas. Su džiaugsmu ir dėkingumu mes žengiame į laimingą ateitį, į kurią mums kelią rodo komunizmas. Suskaičiavus rezultatus, iš kolūkiečių buvo atimta viskas. Už kiekvieną įskaitytą darbo dieną mes gavome šiek tiek kviečių.

Mudu su Tone nugabenome į Žigalovą patalų ir iškeitėme juos į ožką, kurią pavadinome Mune. Ji atsivedė du ožiukus, kurių vieną papjovėme. Taigi dabar turėjome šiek tiek pieno, kuriuo rytais galėjome užbalinti arbatą, taip pat miltais ir ožkos pienu pagardinti bulvienę. Mes tapome labai turtingi, nes turėjome, ką valgyti: rytais — šiek tiek duonos, vakarais — bulvių. Valgydavome tik du kartus per dieną.

Apsilankius finansų apskaitininkui, mums iškilo dideli sunkumai. Mes naudojome hektarą žemės, iš kurios 0,5 aro užėmė daržas, o 40 arų buvo užsodinti bulvėmis. Mums buvo uždėtas 1200 rublių mokestis. Iš kur mes galėjome tuo momentu gauti tiek pinigų? Už darbadienį mums mokėjo 28 kapeikas. Tačiau mes vis tiek buvome skolingi, nes pietums, kuliant lauke, gaudavome dubenėlį sriubos, kurią suvalgydavome ir turėdavome už tai pasirašyti. Ta sriuba mums kainavo 2,5 rublio. Vadinasi, turėjai lieti prakaitą ir dar likdavai skolingas. Mes nesumokėjome mokesčio įmokų už keturis mėnesius, nes neturėjome nė kapeikos. Dėl to jie konfiskavo mūsų vienintelę ožką Munę, dėl kurios Tonė labai verkė.

Mano žmona dabar turėjo geriau maitintis, todėl ožkos pienas mums buvo labai svarbus. Viena moteris mums paskolino pieno. Sekmadienį mes vėl į turgų nunešėme parduoti šį bei tą iš savo daiktų; aš pardaviau savo vienintelį kostiumą, kad apmokėčiau skolas. Už tai mes atgavome savo ožką.

Atėjo Kalėdos, Kūčių vakaras. Savo Kūčių stalą mes padengėme tuo, ką turėjome: raugintais kopūstais, virtomis bulvėmis ir burokėliais. Tonei net pavyko sutaupyti pusę litro ožkos pieno. Mes buvome turtingi. Kiti net to neturėjo ir badavo. Tačiau mūsų nuotaika buvo gera.

Mes uždegėme ant sienos popieriaus skiautes, o patys stovėjome šešėlyje ir mėginome suprasti, kas mūsų laukia ateityje. Kiekvienas galvojo apie namus. Tonė pravirko. Ji galvojo apie savo vyriausiąjį sūnų Romą, kuris išvengė tremties, nes tądien, 1949 m. kovo 25 d., buvo paskaitose. Jis liko be jokios pagalbos ir nebegalėjo tęsti studijų. Jį išmetė iš universiteto. Retkarčiais giminės jam atsiųsdavo dešros ir lašinių.

Vieną dieną aš sumaniau nuvažiuoti į taigą ir rogėmis parsivežti malkų, kurių neseniai buvau pripjovęs. Pakeliui susidūriau su gauja vilkų. Mano arklys atsistojo piestu, bet man pavyko jį suvaldyti. Su savimi aš turėjau tik kirvį. Jauna vilkė — nuostabaus grožio padaras — stovėjo vos už trijų metrų ir žiūrėjo į mane. Šiek tiek atokiau buvo dar 20 vilkų. Aš stovėjau kaip suakmenėjęs ir galvojau, kad dabar jie mane sudraskys. Tačiau keistas dalykas — aš visiškai nebijojau ir tik jutau, kad jie man nieko nedarys. Vilkė ir aš žvelgėme vienas kitam į akis, tarsi būtume supratę kits kitą. Tada jie toliau patraukė savo keliais. Mano širdis buvo bemaž nusiritusi į kulnus. Aš nusišluosčiau nuo kaktos prakaitą, nes ji buvo visa šlapia.

Kitą dieną mes už savo darbadienius gavome dar du maišus kviečių. Tad man teko važiuoti į vandens malūną, kuris buvo už 28 kilometrų nuo Rudovkos, Nižniaja Ilabdagoje. Visi ten veždavo malti savo grūdus, kad galėtų išsikepti duonos. Malūnininkas buvo ištremtas lietuvis, kuris prižiūrėjo malūną. Be savo maišų, dar turėjau paimti tris kolūkio maišus. Kelias vedė per taigą iki Žigalovo, Balaginsko, Irkutsko atsišakojimo. Nuo ten buvo dar trys kilometrai iki vandens malūno. Turėjau laukti visą dieną, kol atėjo mano eilė. Kai šėriau arklius, malūnininkas man tarė: „Paimk šiuos du skudurus, užvyniok juos ant pagalių ir pasidaryk fakelus, nes tu neturi jokio ginklo. Mes, tremtiniai, negalime turėti ginklo. Jeigu tave užpuls vilkai, uždek fakelus, nes vilkai bijo ugnies“. Skudurus jis dar apšlakstė benzinu. Iš pradžių aš nenorėjau jų imti. Juk turėjau kirvį.

Kai mano miltai buvo sumalti, aš susiruošiau važiuoti namo. Kol sukroviau maišus ir pakinkiau arklius, atėjo vidurdienis. Kai įsukau į kelią, vedantį į Žigalovą, pratrūko švilpti ledinis vėjas ir kilo pūga, kuri užpustė visus kelius. Aš sudvejojau, ar įstengsiu rasti kelią, nes nemačiau jokių vėžių. Aš leidau arkliui rinktis, kuria kryptimi važiuoti, tikėdamasis, kad jis mane su miltų maišais nuveš į Rudovką. Jis savo kanopomis per sniegą jautė kelią. Tik juo galėjau pasikliauti.

Jis rado kelią per taigą, nors buvo tikrai nelengva. Ledinis vėjas ir stipri pūga čaižė veidą. Turėjau nuolat trinti nosį ir skruostus, kad jų nenušalčiau. Aš klampojau paskui roges, nes arkliui buvo sunku traukti. Buvo labai šalta, ir aš bijojau sušalti, kadangi neturėjau išties šiltų žieminių drabužių.

Jau iš tolo pamačiau tamsoje žibančias vilkų akis. Iš priekio artinosi gauja vilkų. Mano arklys išsigando ir atsistojo piestu. Aš jį suvaldžiau ir, prisipažinsiu, išsigandau, kad vilkai mane sudraskys.

Beveik nesitikėjau likti gyvas. Drebančiomis rankomis puoliau ieškoti degtukų, kad uždegčiau fakelus. Tačiau mano rankos nuo šalčio buvo sugrubusios. Negalėjau iškart tvirtai sugriebti degtukų dėžutės. Iš susijaudinimo ji iškrito man iš rankų ir įkrito į sniegą. Galiausiai ją radau. Aš ėmiau vieną po kito degti degtukus, bet vėjas juos vis užpūsdavo. Turėjau susiimti, jeigu nenorėjau būti sudraskytas. Pagaliau man pavyko uždegti fakelus. Aš puoliau vilkų pusėn, mojuodamas fakelais. Vilkai spruko šalin. Mano arklys iš paskutiniųjų tempė roges pirmyn.

Vidurnaktį aš visas šlapias nuo prakaito pasiekiau Rudovką. Mano arklys atvežė mane namo. Tonė verkė, glostė mane ir džiaugėsi, kad grįžau gyvas. Tądien, kai aš rengiausi važiuoti į malūną, ji atsisveikindama širdyje jautusi pavojų ir baimę, kad man gali kas nors nutikti. Tad aš nebuvau vienas, nes mane lydėjo jos meilė ir rūpestis. Aš juk turėjau gyventi dėl ateities.

Mūšio lauke lieka gyvas tik stipriausias. Aš mačiau, kaip mano draugus, kurie gulėjo šalia manęs apkasuose, sudraskė sviediniai. Kiti buvo nušauti. Vienas jaunas kareivis nebeištvėrė ir pabėgo. Jis buvo sučiuptas už fronto linijos ir perduotas karo lauko policijai. Jis stojo prieš karo lauko teismą ir buvo nuteistas mirties bausme. Mes visi turėjome dalyvauti egzekucijoje.

Tačiau pas rusus vyravo nusikalstama savivalė. 1942 m. liepą rusų armijos traukėsi. Visus buvo apėmusi panika. Kas nepaklusdavo įsakymui: „Nesitraukt“, būdavo Stalino įsakymu sušaudomas vietoje. Kai rusai puldavo vokiečių pozicijas, jiems iš paskos eidavo komisarai ir karininkai, kurie juos varydavo pirmyn. Kas nenorėdavo pulti, tą nušaudavo. Žmonių nuostoliai jiems nieko nereiškė.

Kartą mes neįstengėme išlaikyti savo pozicijų. Tačiau, gavę pastiprinimą, mes sustabdėme rusų puolimą. Visus vienuolika sužeistų mūsiškių, kurių negalėjome pasiimti traukdamiesi, radome nužudytus. Jie buvo nužudyti šūviu į pakaušį arba durtuvu.

Rusų snaiperiai bet kur ir kada tik galėdami be gailesčio šaudė mūsų kareivius. Kas per aukštai iškišdavo galvą iš apkaso, tą jie nušaudavo. Aš gavau įsakymą nustatyti jų pozicijas ir juos nušauti. Priešakinėse linijose stengiausi, kad mūsiškiai pralietų kuo mažiau kraujo. Dėl jų aš rizikavau savo gyvybe. Priešas buvo negailestingas. Tačiau man labiau sekėsi nei jiems, nors į mane jie ne kartą buvo nusitaikę, norėdami nušauti.

Snaiperių dvikovoje gyvas likdavo tas, kuris savo meistriškų įgūdžių dėka pirmas pastebėdavo priešą. Todėl reikėjo dieną ir naktį treniruotis, mokytis apskaičiuoti atstumą ir atsižvelgti į vėją. Jokiu būdu negalima buvo panikuoti. Savo taiklumą, šaudant atviroje vietovėje, aš irgi miklinau jau nuo vaikystės, kai būdavau prie Šešupės, Lietuvos pasienio. Aš tiksliai nustatydavau, kur yra pasienio postai, ir ne kartą besidaužančia širdimi esu kirtęs Vokietijos sieną, gabendamas namo kontrabandines prekes. Aš bijojau, kad, kertant sieną, mane gali sučiupti tiek lietuvių, tiek vokiečių pasieniečiai. Todėl turėjau pažinoti vietovę ir mokėti gerai užsimaskuoti.

Dar būdamas berniukas, aš sėlindavau į dvaro sodą vogti obuolių. Aš stengdavausi, kad manęs nepastebėtų sodininkas ir vėliau nepasiskųstų mano tėvui. Tuomet tėvas man būtų diržu išvanojęs užpakalį.

Mano tėvas susirgo, ir aš, šešiolikmetis, turėjau stoti jo vieton ir dirbti visus žemės ūkio darbus Fichtenhoės dvare. Šešiolikos aš jau ardavau vienas keturių arklių kinkiniu. Rudenį, kai būdavo nuimamas derlius, aš turėdavau į svirno antrą aukštą sunešioti 300 maišų. Tekdavo kaip reikiant paplušėti. Tačiau man visa tai išėjo į naudą fronte, nes aš nebuvau išlepintas mamos sūnelis. Gyvenimas prie Vokietijos ir Lietuvos sienos man irgi buvo tikras ikikarinis pasirengimas.

Aš nuo pat mažens augau, apsuptas gamtos, ir greitai pastebėdavau jos pasikeitimus. Kai rusų snaiperiai man norėdavo paspęsti spąstus ir suklaidinti, aš visuomet laiku pastebėdavau, kur jie būdavo užsimaskavę, tykodami mane nušauti. Taip, gamtą reikia pažinti iki menkiausių smulkmenų. Tuomet tikrai atskirsi, kur iš tikrųjų yra augmenija, o kur tik maskuotė. Reikia mokėti atpažinti menkiausią pasikeitimą, antraip neilgai būsi snaiperiu. Tave pastebės ir — vos tik krustelėsi — nušaus. Reikia pasikliauti savo gebėjimais ir taikliai šaudyti. Meistriškumą galima pasiekti tik nuolat treniruojantis. Tuomet jausiesi ramiau ir neprarasi savitvardos. Reikia būti ramiam ir nesinervinti, nes tavo dažnas pulsas gali būti juntamas net per optinį taikiklį. Aš niekada — net ir fronte — nerūkiau. Snaiperis gali suklysti tik vieną kartą, nes antro karto nebebus, kadangi jis jau bus nušautas.

Vėl atėjo žiema. Paskutinius javus mes nukirtome dalgiais, jau iškritus sniegui. Iki lapkričio pradžios visi lauko darbai buvo baigti. Žigalove aš sutikau buvusius draugus iš SS. Etniniai vokiečiai iš Krymo srities ir Odesos apylinkių pagal Vokietijos ir Sovietų Sąjungos susitarimą Perkėlimo komisijos sprendimu buvo apgyvendinti Vartegau, Vokietijoje. Tačiau kai vėliau tenai atsikraustė lenkai, su savimi jie galėjo pasiimti tik tiek, kiek galėjo panešti — daugiausiai po 46 kilogramus kiekvienas. Visą likusį turtą jie gavo palikti svetimiems atvykėliams.

Sutikti draugai, kaip ir aš, irgi buvo ištremti. Aš apie daug ką su jais kalbėjausi. Jie kaip rusų karo belaisviai Vorkutoje, taip pat tolimoje šiaurėje esančiame Norilske tiesė poliarinės jūros kanalą. Jie krito šimtais, tūkstančiais. Jie mirdavo nuo išsekimo ir raudonarmiečių, kurie juos šitaip vertė dirbti, smūgių. Tenai nuo nepakeliamo darbo ir nepriteklių jie buvo virtę skeletais ir šiaip taip dar laikėsi, o griežto režimo lageriuose tūkstančiai mirdavo badu. Statant poliarinės jūros kanalo šliuzus, dešimtys tūkstančių jų gavo galą. Dešimtys tūkstančių vokiečių kareivių žuvo, statydami Koslosos-Vorkutos geležinkelio liniją. Kiekvienas pabėgis yra padėtas ant penkių ar šešių vokiečių kareivių kaulų. Ant jų lavonų buvo užpiltas žvyras bei smėlis ir nutiestas geležinkelis. Vienintelis nugalėtojas buvo žiaurumas, kuriam šie nelaimėliai negalėjo pasipriešinti. Viešpatavo dvasinės prievartos ir žmogaus orumo žeminimo sistema. Ant savo vėliavų jie parašė šūkį: „Visų šalių proletarai, vienykitės“. Buvo pralieta daug kraujo, visur viešpatavo vargas ir skurdas. Žmonės gyveno įbauginti žiauraus teroro.

Mes dar turėjome šiek tiek maisto. Bulvės buvo mūsų pagrindinis maistas. Buvo 1950-ųjų Kalėdos, kai Tonė laukėsi. Aš kiekvieną dieną važiuodavau į taigą, nes turėdavau pripjauti malkų mokyklai, o kartu ir namo atsiveždavau sausų malkų, kurių buvau pripjovęs mėnesienoje. Mūsų būstas buvo didelis ir turėjo būti šildomas dieną ir naktį, kad nesušaltume. Geležinei krosniai, kuri stovėjo vidury kambario, reikėjo daug malkų.

Tais metais mūsų nuotaika buvo gera. Mes galvojome apie netrukus gimsiantį kūdikį. Aš norėjau sūnaus ir apie tai juokais užsimindavau Tonei. Mes turėjome pakankamai maisto, šiek tiek duonos ir ožkų pieno. Be to, Tonės sesuo iš Lietuvos mums atsiųsdavo siuntinių su dešromis ir lašiniais.

1951-ųjų vasarį įvyko ataskaitinis susirinkimas. Už per visus metus išlietą prakaitą ir pasiektus rezultatus turėjo būti atsiskaityta žemės ūkio produktais ir pinigais. Į iškilmes atvyko orkestras, bet ne už ačiū — už tai turėjome mokėti mes. Susirinkime dalyvavo Žigalovo rajono pirmininkas ir komunistų partijos sekretorius. Kolūkio pirmininkas savo ataskaitiniame pranešime iš pradžių išliaupsino mūsų „išmintingojo tėvo ir mokytojo Stalino“ nuopelnus. Visi atsistojo ir paplojo. Jam buvo taip dėkojama, kad, regis, liaupsėms nebus galo. Mes įvykdėme valstybinį planą ir pristatėme reikiamą grūdų, mėsos, vilnos ir sviesto kiekį. Mums buvo padėkota už gerą darbą, o mano pavardė buvo paminėta tarp geriausių darbininkų. Tačiau buvo pabrėžta, kad dėjome per mažai pastangų, nuimdami derlių blogu oru, — tuomet pylė kaip iš kibiro ir didelė dalis derliaus pražuvo. Todėl už vieną darbadienį mes gavome po 0,8 kilogramo kviečių ir 28 kapeikas.

Mūsų šeima su dukra Gražina papildomai uždirbo 160 kilogramų kviečių ir vis tiek liko skolinga kolūkiui 112 rublių.

Taigi mums ir vėl teko badauti. Vienintelis maisto produktas, kurį mes turėjome, buvo mūsų bulvės, kurias aš iškasiau, dirbdamas naktimis.

Vieną dieną Tonei nutekėjo vandenys ir prasidėjo sąrėmiai. Aš nuvežiau ją į Žigalovo ligoninę. Tenai 1951 m. birželio 1 d. Tonė man pagimdė sūnų. Aš buvau be galo laimingas, kad turiu sūnų. Per gimdymą buvau prieškambaryje ir girdėjau, per kokias kančias į pasaulį ateina žmogus. Mes pavadinome sūnų Vytautu.

Aš turėjau gyvenimo tikslą, kurio siekiau savo darbu, net ir būdamas tremtyje. Mano šeima turėjo būti visokeriopai aprūpinta, kad ateityje gyventų geriau.

Tonė turėjo mažai pieno. Laimei, mūsų kaimynė Klara buvo irgi nesenai pagimdžiusi. Ji turėjo daug pieno, kurį ne visą išgerdavo jos kūdikis. Tad ji krūtimi maitino ir mūsų sūnų.

Ėjo 1953-ieji. Kolūkio susirinkime buvo nuspręsta man perduoti įdirbti 15 hektarų bulvių lauko. Aš sutikau su šiuo sprendimu. Tik iškėliau sąlygą, kad jie duos man veiksmų laisvę.

1954-ųjų rudenį buvo nuspręsta, kad aš turiu perimti kiaulių fermą. Fermoje buvo 148 kiaulės su paršeliais, kurie buvo galvos dydžio, iš jų buvo likę tik oda ir kaulai. Baisu žiūrėti — suvargę ir sulysę gyvuliai. Ferma buvo nauja, ir aš turėjau perimti kiaulių priežiūrą.

Namuose dažnai su Tone kildavo ginčai dėl mano darbo kolūkyje, kuris atimdavo daug laiko ir energijos. Aš vis mažiau laiko galėjau skirti savo ūkiui ir vis daugiau darbų perleisdavau Tonei. Ji su tuo nesutiko ir reikalavo, kad aš daugiau rūpinčiausi ja ir namais. Ji buvo teisi. Tačiau aš turėjau daug darbo ir įsipareigojimų, kuriuos turėjau įvykdyti. Dažnai namo grįždavau labai vėlai.

Niekas kolūkyje nebuvo išdirbęs tiek daug darbadienių kaip aš. Mes gavome po 1,5 kilogramo kviečių už darbadienį. Aš išdirbau 1300 darbadienių. Dalį kviečių pardaviau turguje ir nusipirkau paaugusį paršelį, taip pat radijo aparatą su baterijomis, nes elektros mes neturėjome. Rudovkoje mes buvome pirmieji, kurie turėjo radijo aparatą.

Per ketverius metus mes taip prasigyvenome, kad tapome turtingesni už tenykščius gyventojus, dirbusius kolūkyje. Mes viską pasiekėme savo jėgomis ir pasiaukojamu darbu. Aš dirbau dieną ir naktį, kad mano šeima gyventų geriau nei kitos.

1954-ųjų Kalėdos buvo jau kur kas linksmesnės nei ankstesnės. Pas mus grojo radijas, mes klausėmės „Amerikos balsą“, kuris taigoje, prie Lenos, buvo gerai girdimas. „Amerikos balso“ laidos lietuvių kalba teikė mums paguodą ir viltį, kad mes nesame užmiršti. Mes klausėmės, kaip vyskupas B. iš Amerikos guodė visus kenčiančius, drąsino ir perdavė Dievo palaiminimą. Mes iš susijaudinimo šluostėmės ašaras. Mes su dėkingumu galvojome apie mūsiškius tėvynėje — Vokietijoje, Lietuvoje ir visame Vakarų pasaulyje, — kurie mūsų neužmiršo.

Mano sūnui jau buvo treji. Kai jį paklausdavai: „Kas tu esi“, jis atsakydavo „Fricas“. Tuomet visi juokdavosi.

Bet buvo menki juokai, kai ištuštėjo svirnas ir žiurkės tenai nebeturėjo, ko ėsti. Jos prasikasė požeminius urvus iki pat mūsų namo ir ėmė graužti bulves. Negana to, tamsoje jos lakstydavo po kambarį. Vieną naktį Tonė pabudo. Mūsų sūnus Vytautas gulėjo lopšyje, į kurį buvo įsmukusi žiurkė ir pradėjusi jį graužti. Jis klykė. Tonė irgi suklykė, išvydusi didžiulę žiurkę. Be to, naktimis jos lakstydavo mums per galvas: Tonei pešiojo plaukus ir apkandžiojo ausis, o man įkando į nosį. Naktį aš pagavau vieną žiurkę, bet išsigandau, kai ji man įkando į ranką, ir ją paleidau. Tada viena rusė man padovanojo mažą katytę ir pasakė, kad niekas iš rusų dėl žiurkių nenorėjo gyventi mūsų namuose, nes tuomet, kai svirnai ištuštėdavo, jos persikeldavo į namus.

Naktį, kai mes miegodavome, žiurkės išlįsdavo iš savo urvų. Kartą mažoji katytė nutvėrė vieną žiurkę už sprando ir nepaleido. Žiurkė ėmė cypti, katytė šnypšti. Aš pabudau ir šokau padėti savo katytei. Tuomet visos žiurkės sulindo į urvus.

Katytė, kuri buvo prie manęs labai prisirišusi, nutaikiusi progą, užšokdavo man ant kelių. Jos nagai dar buvo gana minkšti ir neskaudžiai drėksdavo. Ji mėgdavo gulėti man ant sprando arba kojų. Ji kasdien pasitikdavo mane, kai grįždavau iš darbo namo.

Žiemą mes po stalu laikėme jau 12 vištų, o pavasarį pasiskerdėme kiaulę.

XXXVI skyrius SAPNUOJU TĖVYNĘ Rytprūsių ilgesys

Naktimis Irkutsko laiku aš dažnai klausydavausi radijo. Trečią valandą nakties gerai girdėdavosi BBC. Būdavo transliuojama dviejų valandų trukmės programa vokiečių kalba. Viduriniųjų bangų diapazonu buvo galima išgirsti Deutsche Welle, bet šiek tiek silpniau. Šitaip išgirdau, kaip Kelno katedros varpai paskelbė Kalėdas ir Naujuosius metus. Aš galvodavau apie savo gimtąją Vokietiją ir draugus, kurių sugrįžtant veltui laukia jų motinos ir žmonos. Jie guli užkasti rytų Sibiro amžino įšalo žemėje. Tenai, kur ošia taiga, snaudžia amžinu miegu ir saugo savo paslaptis.

Aš nusišluosčiau ašaras. Dieve mano, koks aš buvau vienišas ir kaip toli nuo savo tėvynės! Tėvynės ilgesys persmelkė mano širdį. Naktimis sapnuodavau, jog esu namuose, kur niekas iš manęs negalėjo atimti gimtosios Vokietijos. Laimingas aš pabusdavau savo nuostabiuosiuose Rytprūsiuose, ten, kur užaugau. Brangiausią atminimą apie juos aš išsaugojau širdyje. Niekas negalėjo jo iš manęs atimti. Naktį sapne aš grįždavau namo.

Anksti ryte Fichtenhoėje, Šešupės pakrantėje, šviečia saulė. Pievose spindi rasos lašai tarsi deimantai. Jie džiugina mane. Tai mano tėvynė, čia kadaise buvo mano namai. Ar aš tave dar kada nors išvysiu?

Aš stoviu Lenos pakrantėje, žiūriu į vandenis, kurie teka į Laptevų jūrą. Pasiimk mano mintis apie manąją tėvynę ir jos ilgesį, nuplauk man ašaras nuo veido. Ak, kregždute, kaip ilgesingai į tave žiūriu, kai tu pavasarį parskrendi iš tolimųjų kraštų, galbūt iš manosios tėvynės. Tačiau mano širdis šalta, nes esu taip toli nuo tavęs, mano tėvyne.

Aš žvelgiu į aukštą žvaigždėtą dangų, pamatau krintančią žvaigždę. Ar tu esi mano žvaigždė? O Dieve, koks vienišas ir apleistas jaučiuosi.

Aš sapnuoju tave. Ar tu, mano drauge, dar prisimeni, kaip mes vienas šalia kito stovėjome apkasuose? Aš pasidalinau su tavim paskutiniu duonos kąsniu. Aš, atkirstas priešo, nepalikau tavęs nelaimėje, prasiveržiau ir išnešiau tave, kad galėtum gyventi, mano drauge. Ar tu dar prisimeni mane?

Aš žvelgiu į dangų, kur paukščiai traukia savo amžinais keliais. Jie parskrenda atgal, nes čia yra jų namai. Ak, kaip aš jums pavydžiu, juk jūs turite sparnus ir jums nesutrukdys jokios sienos. O aš esu ištremtas čia visam gyvenimui. Aš ne kartą esu pagalvojęs, ar gyvenimas man dar turi kokią nors prasmę. Dažnai nebenorėdavau gyventi, galvodavau apie Horstą, kuris, pašautas į krūtinę, griuvo, o aš jį pagavau, kad nenukristų į apkasuose telkšojusį klaną. Jo kraujas tekėjo man tarp pirštų. Jis maldavo manęs: „Brunai, laikyk mane. Žinau, kad tuoj mirsiu. O tu privalai gyventi. Parašyk mano sužadėtinei, kad manęs nebelauktų“. Paskutiniai jo žodžiai buvo „Mama, mama“. Tu, Horstai, nugalėjai. Tu esi amžinai jaunas, į tavo širdį nesismelkia mirties jausmas, šaltis, badas. Tavo gyvenimas baigėsi. Kodėl kulka pataikė į tave, o ne į mane?

XXXVII skyrius KIAULININKYSTĖ Nežymūs laimėjimai kolūkyje

Tarp mudviejų su Tone vis dažniau kildavo ginčai, kai aš turėdavau eiti į kontorą, kitiems užrašyti darbadienius. Tonė man nepagrįstai priekaištaudavo, girdi, man patinkanti buhalterė Riana ir kad aš per ilgai užtrunkąs kontoroje. Tačiau aš turėjau suspėti visur, kitaip nebūčiau galėjęs paskirstyti darbų ir tikrinti, kaip jie atliekami.

1954-aisiais, kai aš perėmiau fermą, moterys buvo įpratusios visas kiaules šerti lauke. Jos vogdavo kiaulėms skirtus miltus, prie kurių galėdavo prieiti. Aš žinojau tai, bet toliau taip tęstis negalėjo. Iš pradžių sustiprinau kontrolę ir paskirsčiau joms kiaules. Kiekviena turėjo prižiūrėti po 30 kiaulių, paršavedžių, meitėlių bei paršelių ir pačios juos šerti. Šalia kiaulių fermos buvo pastatytas didelis rūsys, kur buvo laikomos bulvės, kad žiemą nesušaltų. Jame tilpo keli šimtai tonų bulvių.

Vieną dieną kiaulių fermoje įvyko susirinkimas, kuriame buvo nutarta, kad kiaulių šėrėjos turi besąlygiškai vykdyti visus mano nurodymus. Tarp manęs ir jų vis dažniau kildavo nesutarimų. Kartą Naviskaja užsimojo kibiru ir jau rengėsi man juo trenkti. Ji kalbėjo: „Mano sūnus žuvo kare. Tai tu, fašiste, jį nužudei. Lietuvoje jūs gėrėte žmonių kraują. Todėl jus ir ištrėmė čia. Jus reikėjo ne ištremti, o sušaudyti. Jūs negersite čia mūsų kraujo“.

Aš nuėjau pas kolūkio pirmininką Novopašiną ir pasakiau jam, kad daugiau kojos nekelsiu į kiaulių fermą. Tada partijos sekretorius kartu su manim nuėjo į fermą ir išbarė moteris: „Jeigu jūs nenorite čia dirbti, rasime kitų darbininkų. Jūs turite vykdyti visus Sutkaus nurodymus. Mes žinome, kad jis buvo vokiečių kareivis; valstybinės valdžios organai tuo užsiima. Tai jums neturi rūpėti“. Šitaip aš likau savo poste.

Iki tol kiaulės buvo kergiamos tarpusavyje ir toliau šitaip tęstis negalėjo. Niekas niekada nepagalvojo apie tai, jog kasmet paršavedės turi būti keičiamos, kad atvestų gerą ir sveiką veislę. Man teko įtikinėti kolūkio pirmininką, kad mes turime viską pradėti iš pradžių. Rajono pirmininkas, kuris irgi dalyvavo, mane palaikė. Mudu su kolūkio pirmininku leidomės važiuoti per kolūkius ir šitaip pakeitėme kuilius bei kelias paršavedės. Dėl to aš ir vėl turėjau didelių nemalonumų. Vis kalbėjo, esą Sutkus nori išparduoti visą kiaulių fermą, ir rašė skundus. Tikrinti skundų atvyko prokuratūros atstovas, bet jokių pažeidimų neaptiko.

Kiaulių ferma veikiai atsigavo. Paršavedės atsivesdavo po 11 ar 12 paršelių. Anksčiau paršeliai, kai dar būdavo žindukliai, atrodydavo sveiki ir dailūs. Tačiau po mėnesio, kai juos atjunkydavo, daugelis nugaišdavo, nes būdavo vieno kraujo ir silpni. Bet kai atnaujinau kiaulių veislę, visi paršeliai likdavo sveiki ir nė vienas nenugaišdavo.

Aš laikiau jaunas sveikas paršavedės, o senosios buvo nupenėtos ir paskerstos. Anksčiau kiaulių ferma kolūkiui buvo vienas nuostolis -ji nenešė jokio pelno. Tačiau staiga kiaulininkystė tapo pelningiausia kolūkio šaka. Moterys, kurios buvo atsakingos už kiaules, likdavo fermoje, kai paršavedė paršiuodavosi. Jos žiūrėdavo, kad viskas vyktų sklandžiai ir paršeliai nenugaištų. Jeigu paršavedė atsivesdavo vienuolika paršelių, vieną paršelį jos galėdavo pasiimti kaip premiją. Aš joms įskaičiuodavau viską, pas mane jos per mėnesį išdirbdavo iki 114 darbadienių.

Tonės dukrai Gražinai pavyko prasimušti. Jai buvo leista ir 9-ą, ir 10-ą klases baigti Žigalovo vidurinėje mokykloje. Tenai taip pat mokėsi mokiniai iš Krugų, Lietuvos. Aš jai padėjau, kuo galėjau, kad ji baigtų vidurinę mokyklą. 1952–1953-ųjų žiemą aš gavau du tvirtus arklius.

XXXVIII skyrius VORJOBOJE Gyvenimas prie speigračio

Man buvo įsakyta vykti į Vorjobos kaimą, kur buvo tarybinis ūkis. Vasarą to ūkio darbininkai dirbdavo laukuose, o žiemą turėdavo toli taigoje kirsti medžius, kuriuos krovė rietuvėmis Lenos pakrantėje. Pavasarį rąstus rišdavo į sielius ir plukdydavo pasroviui į Žigalovą. Iš jų buvo statomos baržos, kurios vėliau gabendavo krovinius į tolimąją šiaurę, kur nebuvo taigos, o plytėjo tundra. Iš baržą buvo statomi namai, arba jos buvo naudojamos tiesiog kaip miško medžiaga.

Tolimajame speigratyje išlikdavo labai nedaug žmonių. Beveik visi susirgdavo skorbutu. Jiems iškrisdavo dantys, jie be perstogės viduriuodavo. Likdavo gyvi tik stipriausieji.

Tenai pateko daug Pavolgio vokiečių, ypač daug jų buvo Norilske, poliariniame mieste. Buvo kalbama, esą jį pastatė sovietų komjaunuoliai. Tačiau iš tikrųjų miestas ir fabrikai yra pastatyti ant lagerių kalinių kaulų. Šimtai tūkstančių dalyvavo statybose ir daugelis jų žuvo.

Vorjoba nuo Rudovkos buvo už 35 kilometrų. Aš turėdavau nukirstus medžius krauti ant rogių ir savo arkliais vežti juos iš taigos į Lenos pakrantę. Pusę sumos iš man priklausančio atlyginimo atskaitydavo, kita pusė atitekdavo kolūkiui. Už vieną dieną man iškaitydavo du darbadienius.

Aš gyvenau pas tokią senyvo amžiaus moterį. Savo arklius laikiau aptvare. Aš turėdavau keltis ketvirtą ryto ir juos pašerti, šeštą kinkyti ir važiuoti į kalną 15 kilometrų iki kirtavietės. Tekdavo važiuoti ir spaudžiant 50 laipsnių šalčiui, kai viskas pokšėdavo, o stiklas nuo šalčio skilinėdavo.

Šeimininkė, kurią slėgė didis sielvartas, rūpinosi manimi. 1937-aisiais jie išsivedė jos vyrą. Jis kažką pakritikavo, ir niekas nežinojo, kur jis dingo. Jie turėjo septynis sūnus, kurie visi žuvo 1941–1945 metais rusų-vokiečių fronte. Ji rodė man jų nuotraukas ir verkė. Jų jauniausias sūnus, kuriam buvo vos aštuoniolika, irgi žuvo per Berlyno šturmą. Kiekvieną vakarą ji jam pataisydavo patalą, o ryte ašarodama jį nuimdavo. Jos širdis nenorėjo tikėti, kad jis niekada nebegrįš. Ji vis dar jo laukė.

Ji pažvelgė į mane ir paklausė, ar aš turi motiną. Aš atsakiau: „Ne, ji jau seniai mirusi. Aš esu vienas su savo lemtimi“. Ji priėjo prie manęs ir tarė“. Tada aš būsiu tavo motina ir mane pabučiavo. Aš nustėrau ir pagalvojau“. Galbūt aš nušoviau vieną iš jos sūnų“.

Tą pačią akimirką pajutau, kad ji atspėjo mano mintis. Ji tarė man“. Tu nekaltas. Mesk iš galvos tą kaltą dėl karo“. Aš pravirkau, ašaros man riedėjo per skruostus, kai patyriau jos skausmą ir begalinę širdgėlą. Tačiau ji man nejautė jokios neapykantos.

Ji tarė „Tu negali taip apsirengęs važiuoti į taigą. Tau reikia šiltų žieminių drabužių“. Ji atnešė savo žuvusių sūnų žieminius drabužius. „Jiems jie jau nebereikalingi“, — tarė ji. Aš nežinojau, kaip man elgtis — priimti juos ar ne. Aš susigėdau. Ji pastebėjo tai, pajuto mano sumišimą ir tarė: „Dievas išgirdo mano maldas. Vietoje mano sūnų jis atsiuntė tave“.

Šitaip aš dabar turėjau dvi motinas. Vieną, kuri gulėjo po žeme, ir kitą, rusę, kurios širdis plūdo krauju. Ji apkabino mane ir pabučiavo. Ji norėjo būti mano motina.

Aš dažnai prisimenu savo mielą ir brangią mamą, kuri dėl manęs darė viską, man padėjo, kad aš nepražūčiau. Kai aš kartą vėlavau grįžti namo, mano antroji mama irgi išskubėjo manęs ieškoti į taigą. Baigęs darbą, aš dar kartą nuvažiavau į taigą ir nukirtau didžiulį sausmedį, įverčiau jį į roges ir atvežiau savo motinai, kad galėtų jį kūrenti. Ji buvo išsigandusi, galvojo, kad man atsitiko kokia nelaimė, kad aš guliu taigos glūdumoje, prispaustas medžių — taip dažnai nutikdavo, — negaliu pajudėti ir baigiu sušalti. Ji jau rengėsi skubėti manęs ieškoti ir buvo be galo laiminga, kai išvydo mane gyvą ir sveiką su sausmedžiu, nes mums stigo malkų kūrenimui.

Būdamas jos sūnumi, aš dažnai jausdavau jos širdies šilumą. Kartais ji geriausius kąsnelius palikdavo man. Ji būdavo laiminga, kad gali juos atiduoti man. Visur ir visuomet aš jaučiau jos rūpestį. Ir tautybė čia neturėjo jokios reikšmės, nors aš buvau vokietis, o ji — rusė.

Aš esu labai turtingas. Aš turiu vieną motiną, kuri mane pagimdė, ir kitą motiną, kuri su manimi elgiasi kaip su sūnumi. Gražiausius ir brangiausius prisiminimus apie Aną Fiodorovną aš visąlaik saugau savo širdyje. Aš žinau, kad ji jau seniai mirusi, tačiau mano širdyje ji gyvens amžinai.

Galiausiai mes suvežėme visus medžius, ir aš su savo arkliais grįžau į Rudovką. Man buvo labai sunku išsiskirti su savo ruse motina. Ji palinkėjo man laimingai grįžti į savo gimtąją Vokietiją. Aš jos ir tenai, kol gyvas būčiau, nepamirščiau, jeigu man pavyktų ištrūkti iš šios taigos, ošiančios prie Lenos.

Aš atvažiavau namo. Visos malkų atsargos, kurias buvau atgabenęs iš taigos, buvo sudegintos. Tad turėjau pripjauti naujų malkų. Tonė neapsakomai džiaugėsi, kad aš vėl esu namie.

Kai gavau arklį, prikroviau roges šiaudų ir nugabenau juos į Žigalovą, kur keli žmonės laikė karves ir mielai juos pirko pašarui. Šiaudus nupirko viena vokiečių šeima. Jie pakvietė mane išgerti su jais stiklinę karštos arbatos. Mes kalbėjomės vokiškai. Jie stebėjosi, kad aš išties buvau vokiečių kareivis. Jie pasipasakojo apie savo gyvenimą ir vargus. Anksčiau jie gyveno vokiečių kolonijoje Odesos rajone. Vokietijos ir Rusijos repatriacijos komisijos nutarimu jie 1940 metais atvyko į Vartegau ir buvo apgyvendinti prie Torenco. Kai vėliau šią sritį užkariavo rusai, lenkai išvijo vokiečius su didžiausia neapykanta. Net rusų komisarams teko ginti vokiečius nuo įsisiautėjusių lenkų.

Jie buvo surinkti į lagerį ir vėliau išvežti į Uzbekiją. Jų šeimoje buvo trys vaikai, kurių vyriausiajam keturiolika. Jų tėvai, kurie, kepinant saulei, tarybiniame ūkyje turėjo sodinti ryžius vandeniu užlietuose laukuose ir rinkti medvilnę, mirė tenai nuo difterijos, maliarijos ir šiltinės, kaip ir jų vaikai. Mirtis buvo negailestinga — žmonės krito kaip musės. Liko gyva tik jų šeima. Moteris sužinojo, kad jos vyras kovojo SS būriuose ir liko gyvas. Jis turėjo tiesti geležinkelio liniją Kozlovka — Vorkuta ir grįžo visiškai sukriošęs ir praradęs sveikatą. Moteris verkė. Ji viską prarado: tėvus, vaikus. Jos vyro sveikata buvo prasta. Tai buvo didelė tragedija.

Brunas Sutkus 1944 m. rugsėjį Karpatuose. Šioje nuotraukoje gerai matyti jo šautuvas, karabinas 98k, kurio kryptukas su gaubteliu. Iš optinių prietaisų jis naudoja firmos Ajak optinį taikiklį, kuris priartina keturis kartus ir yra pritvirtintas prie žemo stovo. Optinio taikiklio darbinis stiklas yra šešiskart priartinantis 6 x 30 lęšis. Jis dėvi tipišką snaiperio maskuojamąją striukę.

Vokiečių artilerija atmušinėja sovietų atakas Karpatų rajone.

Vokiečių motorizuotos pėstininkų divizijos eiliniai gynybiniame mūšyje.

Įdomi nuotrauka, kurioje pavaizduotas Brunas Sutkus dvikovoje su sovietų snaiperiais 1944 m. rudenį. Jis naudoja optinį taikiklį Ajak.

Snaiperis mūšyje.

Hubertas Grėseris, 4-osios tankų armijos vyriausiasis vadas, šarvuočių ir tankų kariuomenės generolas, kuris savo pagarbą Sutkui išreiškė keliais padėkos raštais.

Generolas majoras Paulis Šeuerflugas, 68-osios pėstininkų divizijos vadas. 1945 m. kovo 16 d. jis, kaip generolas leitenantas, buvo apdovanotas Riterio kryžiumi su ąžuolo lapų vainiku.

Snaiperis su savo stebėtoju mūšio metu.

Vyriausiosios kariuomenės vadovybės leistas laikraštis Unser Heer („Mūsų kariuomenė“.) 1944 m. spalio 1 d. išspausdino didelį straipsnį apie snaiperį Bruną Sutkų.

Per 1944 m. mušius Rytų fronte visi kareiviai patyrė didžiausių sunkumų ir nepriteklių.

Kareivis priešakiniuose apkasuose, kurį apšaudo priešai.

4-osios šarvuočių ir tankų kariuomenės fronto laikraštis 1944 m. gruodžio 5 d. išspausdino išsamų pranešimą apie Bruną Sutkų.

1944 m. lapkričio 25 d. Brunas Sutkus buvo paminėtas Vokietijos vermachto suvestinėje.

Branas Sutkus 1944 m. gruodį su Raudonojo Kryžiaus medicinos seserimi Erika Lene. Optinis taikiklis nuo jo karabino yra nuimtas. Ant karabino gerai matyti priekinis montavimo pagrindas.

Grandinis Brunas Sutkus. Nuotrauka daryta 1945 m. kovą, kai jis buvo karo ligoninėje.

Raudonojo Kryžiaus medicinos sesuo Erika Lene, su kuria Sutkus susipažino 1944 m. Vyslos kilpoje ir palaikė ryšį per ilgus dešimtmečius trukusią tremtį.

3-osios pakopos snaiperio ženklelis, kuriuo buvo apdovanotas Sutkus. Apvadas papuoštas auksine spalva.

Fiurerio įsakymas dėl snaiperių apdovanojimų įsteigimo, paskelbtas 1944 m. rugsėjo 7 d. bendrose kariuomenės žiniose.

Sovietinėje tremtyje. Nuo 1957 iki 1971 m. Brunas Sutkus dirbo šachtininku Sibiro anglių šachtose.

Čerenkovo anglių šachtos brigada (Sutkus tupi užpakalyje).

Žlugus komunistinei teroro sistemai, susidomėta Sutkaus fronte įgyta patirtimi. Lietuvos kariuomenės rengimo centre karininkai nustebę žiūrinėja jo vermachto dokumentus.

Lietuva, 1996-ieji. Brunas Sutkus jauniems Lietuvos kariuomenės kariams skaito paskaitą apie savo, kaip snaiperio, kovas.

Lietuvos Karo akademijoje Sutkus pasakoja apie snaiperių taktiką ir jų panaudojimą mūšyje.

1990-ieji. Susitikimas su buvusia Raudonojo Kryžiaus medicinos seserimi Erika Regli-Lenc po 45 metų Dortmundo geležinkelio stotyje.

Šioje nuotraukoje 1963 m. gegužės 3 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ambasados Maskvoje raštas.

1944 m. liepos 6 d. raštas dėl 2-ojo laipsnio Geležinio kryžiaus suteikimo.

Buvusi Raudonojo Kryžiaus medicinos sesuo Erika Lene prašė užsienio reikalų ministro Genšerio padėti.

Liudijimas apie juodo Sužeistojo ženklelio suteikimą, pasirašytas kapitono Herberto Hofmano.

1944 m. lapkričio 16 d. dokumentas dėl 1 -ojo laipsnio Geležinio kryžiaus suteikimo.

Kalnų šaulių korpuso generolo Karlo fon Le Suiro padėkos raštas.

XXXXVIII tankų korpusui vadovaujančio, generolo leitenanto Maksimiliano Reichsfreihero fon Edelšeimo siuntinio lydraštis.

Vienas rečiausių dokumentų: 1944 m. lapkričio 21 d. 3-osios pakopos snaiperio ženklelio suteikimo Brunui Sutkui liudijimas, pasirašytas majoro Šulcės, laikinai einančio 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko vado pareigas.

4-osios šarvuočių ir tankų kariuomenės vyriausiojo vado, tankų armijos generolo Frico Huberto Grėserio padėkos raštas.

150-ojo taiklaus šūvio proga autorius iš 4-osios šarvuočių ir tankų kariuomenės vyriausiojo vado, generolo Frico Huberto Grėserio gavo dovanų rankinį laikrodį.

SNAIPERIO DIENORAŠTIS

Ypatingo autentiškumo šiam snaiperio dienoraščiui teikia tai, kad jis patvirtina Bruno Sutkaus 209 taiklius šūvius. Jis išsklaido bet kokias abejones dėl šio skaičiaus tikrumo.

Vien jau dėl čia paskelbtų dokumentų šis dienoraštis yra itin vertingas įnašas į Antrojo pasaulinio karo istorijos tyrimą, nes ligi šiol jis yra vienintelis tokios formos dokumentas. Kadangi šiame snaiperio dienoraštyje aprašyta mūšių, kurių metų buvo iššauti taiklūs šūviai, eiga dažnai yra panaši, čia pateikėme tik kelis puslapius iš snaiperio dienoraščio.

Originalumo dėlei šie puslapiai yra pateikti faksimilės pavidalo. Šie puslapiai yra pirmieji tokio pobūdžio dokumentai, išspausdinti apie snaiperių laimėjimus.

XXXIX skyrius NAUJAS PAVOJUS Iš vėl išdavystė

Grįždamas į Rudovką, važiavau pro Galanovkos kaimą, kur gyveno vienas pažįstamas, pavarde Šakotis. Mudu įsikalbėjome. Aš papasakojau, kad esu vokietis ir buvau vermachto snaiperis. Tačiau nežinojau, kad jo sūnus dirbo kažkokiame sovietų komitete ir buvo valstybės saugumo informatorius. Kitą dieną jis perdavė jiems, ką sužinojęs.

Negana to, pas mane lankydavosi ir kiti informatoriai, kaip kad Petras Kunieška, kuris sakėsi esąs rezistentas, nes norėjo mane išklausinėti. Tonė mane nuolat įspėdavo: „Neplepėk tiek daug, nes nežinai, kas jie per žmonės“. Pastebėjau, kad manimi labai pradėjo domėtis valstybės saugumo organai. Pas mane ateidavo nemažai visokių žmonių, kurie ieškodavo progos mane iškvosti. Kadangi jau kelerius metus turėjome radijo aparatą, mes, aišku, klausėmės ir „Amerikos balsą“. Visa tai neliko nepastebėta valstybės saugumo organų.

Vieną dieną, kai manęs nebuvo namie, pas Tonę atėjo kaimo bendruomenės seniūnas ir ėmė klausinėti, kas aš iš tikrųjų esąs. Tačiau Tonė griežtai atsisakė su juo kalbėtis ir suteikti jam žinių apie mane. Ji išprašė jį lauk.

Buvo 1956-ųjų vasaris. Vieną dieną netikėtai man buvo liepta vykti į Žigalovą pas komisarą Chaušikovą. Kartu su juo kabinete buvo ir saugumo karininkas Šveicovas iš Irkutsko valstybės saugumo komiteto.

Jis buvo labai mandagus, padėjo priešais mane tris nuotraukas, kuriose buvau nufotografuotas kaip garbės svečias pas 4-osios tankų armijos vyriausiąjį vadą, šarvuočių ir tankų kariuomenės generolą Fricą Hubertą Grėserį. Kitus senus duomenis jie paėmė iš užgrobtų Vokietijos vermachto archyvų. Žiūrėjau į juos ir negalėjau paneigti, kad aš, Brunas Sutkus, buvau snaiperis ir grandinis. Tada jis man tarė: „Mes jau seniai žinome, kas jūs esate. Prieš jus yra pradėtas teismo procesas“.

Toliau aš sužinojau, kad mane rengėsi teisti karo tesimas. Tačiau po to, kai Maskvoje apsilankė pirmasis Vakarų Vokietijos federalinis kancleris Konradas Adenaueris, mano byla buvo nutraukta ir mane amnestavo. Šveicovas pasakė, kad man labai pasisekė ir kad aš tik per plauką išvengęs mirties. „Jeigu mes būtume anksčiau tai sužinoję, šiandien jūsų nebebūtų gyvo! Jums pasisekė, pasirinkęs tremtį, jūs laimėjote laiko, kuris jums buvo reikalingas kaip oras“. Komisaras pareiškė, kad aš būsiąs paleistas iš kolūkio. Tačiau mane gali paleisti tik visuotinis kolūkiečių susirinkimas. Tik tada aš galėsiąs gauti pasą.

Grįžęs namo į Rudovką, aš parodžiau Tonei savo amnestijos raštą, kuris man suteikė teisę gauti pasą. Prieš tai mes, aišku, dar turėjome palaukti susirinkimo, nes aš, kaip kolūkio narys, buvau priklausomas nuo visuotinio kolūkiečių sprendimo. Susirinkime taip pat dalyvavo rajono pirmininkas. Jis pareiškė, kai mano žmona Tonė gaus leidimą grįžti į Lietuvą, mūsų tremtis baigsis. Tik tada jie mane paleisią iš kolūkio. Tada Tonė demonstratyviai atsistojo, paėmė mane už rankos ir mes išėjome iš susirinkimo.

Tonė iš Žigalovo gyventojos Marinos išsinuomojo pusę namo su šešias arais daržo ir sumokėjo 800 rublių. Tai buvo nuoma už visus metus. Mes persikėlėme į Žigalovą. Man buvo gaila palikti Rudovką. Aš jau buvau ten apsipratęs ir galutinai susimokėjęs už savo namą. Tai buvo pirmoji mano nuosavybė, kuri priklausė man asmeniškai ir kurią įgijau triūsdamas dieną ir naktį.

Mes pardavėme namą Rudovkoje. Vieną ankstų rytą išvažiavome ir be kolūkio leidimo persikraustėme į Žigalovą. Tačiau čia mūsų niekas nenorėjo priimti į darbą, nes aš neturėjau atleidimo iš kolūkio rašto.

Tuomet nuėjau pas rajono pirmininką Germoleną. Pirmiausia jis mane išplūdo. Kas man davęs teisę visų kolūkiečių akivaizdoje demonstratyviai palikti salę? Jis kalbėjo, kad mano kaltė esanti didžiausia, kad aš esąs žudikas, kurį reikia pakarti; sušaudymas man būtų per didelė garbė. Jis tvirtino, kad mano amnestija esąs melas, kad aš turįs grįžti atgal į kolūkį Rudovkoje ir toliau ten dirbti. Jis neišdavė man atleidimo rašto, kuris man būtų suteikęs teisę gauti pasą. Aš jam atrėžiau, kad aš net nemanąs jo prašyti manęs pasigailėti. „Jeigu jūs manote, kad aš esu kaltas, galite mane pakarti, ir juo greičiau, juo geriau ir jums, ir man. Bet į kolūkį aš nebegrįšiu“. Tada jis mane išvarė iš savo darbo kabineto.

Aš nežinojau, ką daryti. Nuėjau į miltų kombinatą, kur malė miltus, ir pasiteiravau, ar jiems nereikia malkų lokomotyvams kūrenti. Jiems reikėjo tokių žmonių, kurie buvo pasirengę vasarą leistis į žaliąjį pragarą, taigą, pjauti malkų, kur jų laukė žmogaus kraujo ištroškę milijonai uodų ir spiečiai bimbalų. Tačiau aš neturėjau kitos išeities. Geriau jau žaliasis pragaras negu Rudovkos kolūkis.

Kitą pirmadienį mes trise su dar dviem vyrais jau darbavomės taigoje. Mes privalėjome pjauti malkas, kurios turėjo būti 70 centimetrų ilgio, perskeltos ir sukrautos į 1,40 metro aukščio rietuves. Už vieną tokį kubinį metrą aš gaudavau septynis rublius. Per 14 valandų aš su rankiniu pjūklu pripjoviau aštuonis kubinius metrus malkų. Medžius aš nukirsdavau kirviu.

Darbo sąlygos buvo siaubingos: nes reikėjo dirbti visąlaik užsisegiojus ir užsimovus ant veido kojinę, kad uodai nekąstų į akis ir lūpas. Tačiau karštą dieną mus apspisdavo spiečiai bimbalų, kurie dūgzdavo kaip bitės; negalėjai net prakaito nusišluostyti. Bet vis dėlto aš ištvėriau. Pirmą mėnesį už savo darbą gavau 120 rublių. Tai po septynerių metų katorgiško darbo kolūkyje buvo pirmieji mano uždirbti pinigai. Aš bematant Tonei nupirkau šilkinės medžiagos suknelei, kurią jai pasiuvo lietuvė siuvėja. Tai buvo mano pirmoji dovana Tonei per septynerius tremties metus. Taip pat savo mažajam sūnui Vytautui nupirkau eilutę. Likusių pinigų dar pakako nusipirkti sau marškinius.

Naktį mes miegodavome senoje trobelėje maždaug keturias valandas. Keldavomės anksti ryte. Į darbą išeidavom dar neišaušus ir pjaudavome malkas ligi išnaktų. Tada aš grįždavau į trobelę, užkurdavau ugnį, ruošdavau maistą ir valgydavau. Mano pagrindiniai maisto produktai buvo mėsa, miltai, bulvės ir duona. Tada pavargęs išsitiesdavau ant plikų lentų, kurios man buvo lyg minkšti patalai ir baisiame karštyje nusnūsdavau keturias valandas. Tada vėl iki vėlaus vakaro pjaudavau ir skaldydavau malkas.

Po trijų savaičių aš grįžau iš taigos. Bet namie neradau Tonės ir savo sūnaus Vyto. Jie buvo Žigalovo ligoninėje. Gydytojai jo inkstuose aptiko akmenų. Užėjus priepuoliams, jis iš skausmo šaukdavo. Iš Irkutsko buvo iškviestas sanitarinis lėktuvas. Irkutske jį apžiūrėjo profesoriai ir nustatė diagnozę. Kitą dieną Vytą turėjo operuoti. Tačiau vienas profesorius jį dar kartą apžiūrėjo. Jis pastebėjo, kad jo stuburas yra išlinkęs į vieną šoną. Visa tai bylojo, jog jis serga stuburo slankstelių tuberkulioze. Buvo pakviestas profesorius Busyginas. Jis apžiūrėjo Vytautą ir nustatė, kad penktas ir šeštas slanksteliai yra pažeisti tuberkuliozės. Po to jis buvo nugabentas į tuberkuliozinių susirgimų ligoninę, o vėliau — į antrąją Irkutsko vaikų tuberkuliozinių susirgimų ligoninę. Jis išbuvo tenai daugiau kaip metus ir turėjo dieną ir naktį gulėti gipse, kol jo stuburas pagijo.

XXXX skyrius SAUGUMO GRASINIMAI Rusas prieš savo valią

Milicija man liepė kuo greičiau susitvarkyti visus reikalus, kad galėčiau gauti pasą, kadangi aš neturėjau teisės gyventi Žigalove be jo. Be to, aš turįs susirasti darbą kokioje nors organizacijoje, o ne bastytis po taigą.

Aš vėl nuėjau pas rajono pirmininką. Šįkart jis mane priėmė draugiškai ir neišvarė kaip pavasarį. Jis liepė savo sekretorei išrašyti man pažymėjimą, kurį jis pasirašė ir kurio pagrindu aš įgijau teisę gauti pasą. Majoras iš pasų skyriaus pareikalavo mano senojo paso ir patvirtinimo, kad aš esu vokietis ir gimęs Rytprūsiuose. Jis pareiškė, jog jie man išduosią neturinčiojo pilietybės pasą tik tuo atveju, jeigu aš pateiksiu savo gimimo liudijimo originalą bei vokišką pasą ir šitaip įrodysiu esąs vokietis. Aš turėjau Lietuvoje išduotą pažymėjimą, kad esu ne Vokietijos pilietis, o asmuo be pilietybės.

Šitaip jie man išdavė pasą, kuriame buvo įrašyta, jog aš esu lietuvis ir tuo pačiu Sovietų Sąjungos pilietis. Jis pareiškė, kad jokio kito paso jis negalėjęs išduoti. Tuo viskas ir baigėsi. Norom nenorom teko jį paimti. Šitaip aš prieš savo valią tapau Sovietų Sąjungos piliečiu, nes negalėjau pateikti jokio patvirtinimo, kad esu gimęs Tanenvaldėje, Šlosbergo apskrityje, Rytprūsiuose. Tačiau aš viską supratau tik vėliau.

Tokiu būdu man buvo paspęsti spąstai, iš kurių man vos pavyko išsisukti. Iš kur aš galėjau gauti savo gimimo liudijimo originalą, jeigu Šilfeldė buvo Rytprūsių pasienyje, Šlosbergo apskrityje? Civilinės metrikacijos biuras su visais registrais greičiausiai buvo sunaikintas per karo veiksmus. Fichtenhoės kaimas, kuriame aš lankiausi 1945-aisiais, taip pat buvo visiškai sudegęs. Viskas buvo sunaikinta. Be to, anuomet aš nežinojau, kad ilgametis Fichtenhoės kaimo burmistras Richardas Šileris išgelbėjo visus gyventojų sąrašus, kuriuos šiandien tebesaugo jo sūnus Georgas, gyvenantis Bremene.

Vieną dieną manęs atėjo saugumo karininkas. Aš turėjau vykti į Irkutską ir asmeniškai prisistatyti generolui pulkininkui Mirošničenkai, kuris ketino mane apklausti. Jis pats mane apklausė apie 1945 m. lapkričio 15 d. įvykį Karpatų priekalnėse prie kelio Jastžebiecas — Zanikai.

Anuomet į mano optinį taikiklį pakliuvo sovietų patikrinimo komisija. Jie turėjo išsiaiškinti, kur yra vokiečių pozicijos, kurias po kelių dienų rengėsi bombarduoti jų karinės oro pajėgos. Tačiau bombos buvo numestos ant jų pačių pozicijų. Žemėje esantys rusų daliniai netgi šaudė šviečiančiosiomis kulkomis, norėdami parodyti, kur reikia pulti, tačiau pilotai jų nepastebėjo ir numetė bombas ant saviškių. Mes pasinaudojome tuo ir be vargo užėmėme jų atsparos punktą.

Rusai savo vadovybėje puolė ieškoti kaltų. Jų vadai buvo įspėti asmeniškai, kad tame fronto ruože yra pavojingas vokiečių snaiperis. Tačiau jie iš to tik pasijuokė, nes nė nemanė bijoti kažkokio vieno vokiečio, ir šaipėsi, esą pats laikas jį likviduoti.

Mes žinojome, kad jie puls. Naktį mūsų žvalgų būrys sugavo rusų „liežuvį“, kuris prasitarė, jog laukiama atvykstant patikrinimo komisijos. Tad man buvo pavesta užimti poziciją prie to kelio, kuriuo jie turėjo važiuoti, posūkio. Kito kelio šioje pelkėtoje vietovėje nebuvo. Generolas pulkininkas Mirošničenka anuomet buvo komisaras ir taip pat kariavo tame pačiame fronto ruože. Jis man pasakė, kad mano vardas jiems buvo gerai žinomas. Aš irgi tai žinojau, nes dažnai savo vardą girdėdavau minint per garsiakalbius; rusai vadino mane „žiauriausiu fašistu“ ir nuolat grasino mane „sunaikinti“. Visi jų bandymai įvilioti mane į spąstus — jų snaiperiai tykojo manęs pasirengę bet kurią akimirką šauti — buvo perniek. Panika rusų apkasuose buvo didelė, nes aš juos šaudžiau vieną po kito ir nė vienas jų nesijautė saugus. Jei kuris jų bent kiek kilstelėdavo galvą, krisdavo vietoje su kulka galvoje. Aš išvalydavau fronto ruožą nuo priešo snaiperių, kad būtų kuo mažiau pralieta mūsiškių kraujo. Aš buvau svarbus pagalbininkas priešakinėse pozicijose.

Kai sovietų karininkas Šveicovas įvedė mane į savo tarnybinį pastatą, atsidarė visų tarnybinių kabinetų durys. Visi norėjo pamatyti tą žinomą, pavojingą vokiečių snaiperį, kuris jau keletą metų gyveno jų panosėje ir nežinojo, kad aukščiausiasis karo tribunolas jį išteisino.

Jie negalėjo manęs apkaltinti jokiu karo nusikaltimu, nes aš sąžiningai kovojau ginklu prieš ginklą. Mane patį galėjo ne vieną kartą nušauti, bet man labiau sekdavosi, nes būdavau greitesnis ir taiklesnis.

Bet dėl šito generolas pulkininkas Mirošničenka nebūtų manęs kvietęs. Jis norėjo mane užverbuoti į sovietų saugumą. Jis pasiūlė man karininko laipsnį, jeigu aš sutiksiąs dirbti Vokietijoje ir šitaip išpirksiąs „savo kaltę“. Tenai aš būčiau turėjęs vykdyti sovietų saugumo užduotis.

Aš kategoriškai atmečiau jo pasiūlymą. Aš niekada neišduosiąs savo draugų, kurie ir už mane atidavė savo gyvybę, ir savo tėvynės.

Tada jis pareiškė, kad aš galįs net nesvajoti kada nors grįžti į Vokietiją. Aš visą gyvenimą turėsiu darbu išpirkinėti savąją kaltę. Aš liksiąs tremtyje ir būsiąs valstybinio saugumo tarnybos akiratyje bei turėsiąs klausyti visų jų nurodymų. Jis tarė: „Deja, jūs gailėsitės, kad likote gyvas. Daugelis gaus leidimą išvykti, bet jūs niekados“. Aš atsakiau, kad man pakanka ir to, ką uždirbu savo sąžiningu darbu.

Aš peržiūrėjau prieš mane padėtus dokumentus, kuriuos jie paėmė iš užgrobto Vokietijos vermachto archyvo. Saugumas gerai padirbėjo. Aš turėjau pasirašyti, kad niekam nepasakosiu, kas aš iš tikrųjų esu, neskleisiu antivalstybinės propagandos ir nesiimsiu antivalstybinių veiksmų. Galiausiai jis mane paleido.

Išėjau draskomas prieštaringų jausmų. Aš visas drebėjau vien nuo minties, kad visą gyvenimą būsiu pavaldus šitam šėtonui ir neturėsiu teisės kada nors grįžti į tėvynę. Tačiau aš nenorėjau būti tėvynės išdavikas. Iš nevilties nubraukiau nuo akių ašaras.

Aš aplankiau Tonę ir Vytą, kurie gulėjo srities ligoninėje, ir grįžau į Žigalovą.

Buvo 1956-ųjų spalis. Netrukus į Žigalovą pas mane grįžo ir Tonė. Ji paliko Vytą ligoninėje. Ten juo rūpinosi Tonės duktė Gražina, kuri Irkutske kaip tik mokėsi ir rengėsi tapti medicinos seserimi. Ji mums padėdavo, kuo galėdama.

1956 m. lapkričio 1 d. aš vėl išvykau į taigą pjauti malkų. Per savaitę aš, stovėdamas iki klubų sniege, paruošdavau iki šešių kubinių metrų medienos.

XXXXI skyrius ŽINIA IŠ TĖVYNĖS Laiškas nuo Erikos

Dar gyvendamas Rudovkoje, aš ne vieną kartą rašiau į Vokietiją, nes žinojau, kad Rūdiniuose kalnuose esančiame Nyderdorfe prie Chemnico gyvena mano sesuo. Bet nežinojau, kad ji persikėlė į Dortmundą, kai jos vyras grįžo iš nelaisvės. Todėl mano laiškai jos nepasiekė. Bet vieną kartą į Nyderdorfą paviešėti atvyko Irmgarda Šrioder, mano sesers duktė. Ir kaip tik tuo metu tenai atėjo mano laiškas, kuris jai buvo perduotas. Jie dešimt metų negavo iš manęs jokių žinių ir nežinojo, ar aš dar gyvas. Jie man pranešė, kad mano motina mirė 1948 m. sausio 1 d.

Aš parašiau buvusiai Raudonojo Kryžiaus medicinos seseriai Erikai, kuri man irgi atrašė. Aš išsiunčiau senuoju adresu laišką savo senelei, kuri gyveno Čikagoje. Paskutinį kartą gimtinėje ji viešėjo 1929-aisiais ir aplankė mano tėvą. Ji perdavė jam kelis dokumentus, taip pat auksinį kišeninį laikrodį, ant kurio dangtelio buvo išgraviruotas jo senelio herbas, ir antspaudinį žiedą su šeimos herbu. Tėvas įsiutęs sviedė dokumentus ir žiedą į ugnį. Senelė pravirko, tačiau tėvas, kupinas įtūžio, jai išrėžė „Geriau jau jie būtų mane nužudę vos gimusį, o ne palikę gyventi šitaip! Žmogus be jokio išsilavinimo, nebaigęs nė vienos klasės, vietoje parašo turintis dėti tris kryžiukus“. Šiandien aš galiu suprasti jo skausmą. Mano tėvas gimė iš grafo romano su paprasta mergina. Kadangi jam nebuvo leista vesti nekilmingos merginos, berniukas augo ne itin palankiomis sąlygomis. Tačiau laiškas iš Čikagos grįžo atgal — „Adresatas miręs“.

XXXXII skyrius ANGLIŲ ŠACHTOSE Katorgiškas darbas Čerenkove

Po keturių mėnesių mes gavome leidimą persikelti gyventi prie Irkutsko. Bet kadangi Tonė buvo komisariato žinioje, 1957 m. kovą mes persikėlėme į Čerenkovą, kuris buvo maždaug 125 kilometrai nuo Irkutsko.

1957 m. balandžio 1 d. aš pradėjau dirbti šachtininku anglių šachtoje. Anglių baseinas Čerenkove buvo vadinamas Čerembasu. Tenai buvo daugiau kaip 30 anglių šachtų, kurios neveikė, nes anglių gavyba valstybei buvo nuostolinga. Čerenkovas, kuris aprūpino anglimis visą rytų Sibirą, buvo nešvarus miestas. Ten visi kūreno anglis. Kai žiemą būdavo šalta ir spausdavo 40 laipsnių šaltis, mieste tvyrodavo toks tirštas rūkas, kad būdavo neįmanoma kvėpuoti. Čerenkove knibždėjo daugybė įvairaus plauko nusikaltėlių. Čia buvo galima sutikti visų tautybių atstovų, tarp kurių buvo vokiečių, lietuvių ir kitų. Dauguma jų buvo paleisti iš lagerių ir dar turėjo išbūti savo tremties laiką, pavyzdžiui, totoriai. Pavolgio vokiečiai, kurie buvo perkelti iš savo tėvynės, neturėjo teisės ten grįžti. Daugybė kalnakasių, kurie dirbo 32 anglių šachtose, anksčiau buvo rusų kareiviai, kurie kariavo sovietų-vokiečių fronte. Jie pateko į vokiečių nelaisvę ir buvo išvaduoti Raudonosios armijos. Jie pateko iš karo belaisvių į rusų stovyklas ir vėlei atsidūrė ten, kur siautėjo raudonasis teroras, nes buvo apkaltinti tėvynės išdavimu. Jie negalėjo grįžti į tėvynę pas savo artimuosius ir buvo negailestingai ištremti. Iš jų buvo atimtos visos teisės.

Aš irgi patekau į anglių kasyklą ir buvau priimtas kaip šachtų sutvirtintojas. Man niekada anksčiau neteko būti anglių šachtoje. Aš pažinojau taigą, kur mane lydėdavo ir man kompaniją sudarydavo didelis lokys. Berlyno miesto herbe taip pat yra pavaizduotas lokys, o mūsų 196-ojo motorizuoto pėstininkų pulko 68-osios pėstininkų divizijos ženklas buvo rudas lokys.

Anglių šachtoje aš buvau visiškai žalias ir nė nenutuokiau, ką reiškia būti šachtininku. Šį darbą aš lyginau su frontu. Eidamas į darbą, aš nežinodavau, ar gyvas grįšiu namo pas Tonę, kurią kaskart atsisveikindamas pabučiuodavau.

Kasdien nutikdavo pakankamai incidentų, kurių metu tave galėdavo užversti arba sutraiškyti. Per keturiolika savo darbo po žeme metų man ne kartą pavyko išvengti mirties. Mane lydėjo sėkmė, kaip buvo dainuojama vienoje dainoje: „Palinkėkite sėkmės, kasyklų meistras štai ateina“.

Anglių šachtos, kuriose aš dirbau, buvo labai pavojingos, nes kasant anglis staigiai padidėdavo slėgis. Tuomet kiekvieną kvadratinį metrą slėgdavo 2000 tonų svoris. Jeigu tvirtinimai neatlaikytų, visa ta masė užgriūtų ir užverstų šachtininkus. Reikėjo stebėti žiurkes. Jeigu jos sprukdavo iš štrekų, reikėdavo bėgti drauge. Mane nustebino tai, kad apačioje viskas atrodė kaip požeminis miestas: dauguma štrekų buvo 10 kilometrų ilgio ir turėjo daugybę atsišakojimų. Lygiai taip pat kaip tikrame mieste, kur visos gatvės sueina į magistralines gatves. Anglių kasykloje visi štrekai vedė į centrą. Tenai anglių prikrauti vagonai būdavo keliami į viršų, kur anglys būdavo išpilamos ir elektrokarais vežamos į sandėlį. Taip atrodė darbas dieninę ir naktinę pamainą.

Po dešimt dienų trukusio mokymo mes turėjome pradėti dirbti savarankiškai. Mums teko nuo savo anglių klodo nukasinėti įvairius sluoksnius. Klodą sudarė 30 centimetrų anglių sluoksnis, po juo buvo penkių centimetrų storio kietos uolienos sluoksnis, dar giliau — vėl 50 centimetrų anglių sluoksnis ir 5-10 centimetrų balto smėlio sluoksnis.

Mes turėjome nukasti 2,50 metrų storio anglių sluoksnį. Jei pasisekdavo, aptikdavome anglių klodus, kurių storis siekė 80-140 centimetrų. Tokius klodus iškasti būdavo tikrai nelengva, nes tekdavo eiti ne stačiomis, o labai susilenkus. Viską labai apsunkindavo tai, kad dirbdavome atsiklaupę ir į priekį judėdavome slysdami ant vienos kojos. Iš viršaus nuolatos lašėdavo vanduo, visur buvo drėgna. Atidirbęs aštuonių valandų pamainą, būdavai kiaurai permirkęs, nors ir mūvėdavai pirštines ir vilkėdavai specialų kombinezoną. Ką tik paimdavai į rankas, viskas buvo drėgna.

Kai pradėjau nukasinėti pirmą sluoksnį, paaiškėjo, kad anglys iš šitos ertmės jau buvo iškastos. Mes perėjome į šalimais buvusią ertmę, norėdami anglis kasti naujame bare. Tenai vienu metu buvo kasamos dvi ertmės, kurių ilgis siekė 700 metrų.

Tas ertmes mes pradėjome kasti iš kito galo. Per vidurį buvo nutiestas štrekas. Juo anglių nešėjai nešiodavo anglis į pagrindinį štreką, kur jas kraudavo į vagonus. Norint sutvirtinti štreką, reikia iš jo išnešti visas anglis. Kai anglys būdavo išneštos, mes turėdavome vėl viską sutvirtinti, kad galėtume pradėti naują barą. Ir taip būdavo kiekvieną dieną ir naktį.

Akmens anglys iš Čerembaso buvo geros kokybės, jos prilygo Dombaso antracitui.

Kadangi aš buvau visiškai nepatyręs, iš pradžių turėjau prie visko priprasti bei daug ko išmokti.

Kai pirmomis savaitėmis grįždavau namo, atidirbęs savo pamainą, Tonė jau laukdavo manęs su valgiu. Aš sėsdavau prie stalo ir nepajusdavau, kaip valgydamas užmigdavau su šaukštu rankoje — toks būdavau išsekęs.

Pamažu pripratau prie savo darbo. Aš dar buvau jaunas, sveikas vyras ir nebijojau imtis net ir pačių sunkiausių bei purviniausių darbų.

Man vis iš galvos neišėjo generolo pulkininko Mirošničenkos žodžiai, kai jis, man atsisakius bendradarbiauti su sovietų saugumu, pasakė, girdi, aš dar pasigailėsiąs, kad likau gyvas. Aš jau verčiau dirbsiu sunkiausius ir pavojingiausius darbus, bet nebūsiu niekšas, savo draugų, kurie žuvo už gimtąją Vokietiją, išdavikas.

Kriminaliniai elementai kėlė siaubą visiems Čerenkovo gyventojams, kurių mieste gyveno 150 000. Įsilaužimai, žmogžudystės, plėšimai buvo įprastas dalykas. Net milicija jų prisibijojo. Kai sutemdavo, niekas nedrįsdavo išeiti į gatvę. Visi bijojo. Vakarais žmonės išeidavo į lauką tik tam, kad geležiniais strypais uždarytų langines. Jeigu ką nors užpuldavo, šauktis pagalbos būdavo bergždžias reikalas — vis tiek niekas nebūtų atskubėjęs pagelbėti.

Jeigu pastebėdavai, kad kažką rengiasi apiplėšti, negalėdavai to žmogaus perspėti, nes nusikaltėlio bendrininkas tau taip šmaukštelėtų per akis skutimosi peiliuku, kad liktum aklas. Tai buvo jų nerašytas įstatymas.

Atsitikdavo, kad geriau apsirengusieji, kurie vakarais išeidavo iš kino teatro arba būdavo sutinkami kur nors kitur, gaudavo geležiniu strypu per galvą. Vėliau jie atsipeikėdavo kokioje nors tarpuvartėje be drabužių. Tekdavo plikam, vienomis trumpikėmis skuosti namo, spaudžiant 30-40 laipsnių šalčiui. Nusikaltėliai dažniausiai buvo vyrai, paleisti iš Raudonosios armijos ir praleidę nemažai laiko Rytų Europos šalyse, taip pat Vokietijos okupacinėje zonoje, kur plėšikavo ir girtuokliavo. Jie nebenorėjo sąžiningu darbu pelnytis duoną, nes buvo pripratę taip gyventi. Save jie vadino „bludnyje“ ir lageriuose gyveno kitų sąskaita. Visa tai darėsi, žinant lagerių viršininkams. Jie į tai žiūrėjo pro pirštus ir nieko nedarė, kad užkirstų tam kelią. Tie nenaudėliai viską dalindavosi su sargybiniais — tai buvo įprastas dalykas.

Žmogus buvo negailestingai engiamas. Apie žmogaus teises nebuvo nė ko kalbėti. Kolonomis į darbą varomiems žmonėms buvo sakoma: „Kas žengs bent vieną žingsnį į šoną, bus be įspėjimo nušautas už mėginimą pabėgti“. Jie net iš anksto pranešdavo, kad vieną jų jie šiandien nušausią. Viskas buvo specialiai daroma, norint įvaryti baimės ir siaubo. Žmogaus gyvybė jiems buvo nieko verta.

Visi „bludnyje“, žudikai ir niekšai, kurie ypač pasižymėjo, terorizuodami politinius kalinius, paleisti iš lagerių nebenorėjo sąžiningu darbu užsidirbti pragyvenimui. Jie jungdavosi į gaujas ir terorizuodavo miesto gyventojus. Jie žudydavo, grobdavo, plėšdavo, vogdavo. Jie jungdavosi į įvairias organizacijas ir vadindavosi „Juodomis katėmis“ arba kaip nors kitaip. Dažnai jie nepasidalindavo savo įtakos zonomis ir tada tarp jų kildavo susirėmimai. Jie gyveno kaip vilkai ir galą gaudavo dažniausiai irgi kaip vilkai. Didžiausią priplėšto ir prigrobto laimikio dalį gaudavo jų bosas. Likusią dalį jie pasidalindavo tarpusavy ir toliau sau gerdavo bei kortuodavo. Kas visiškai prasilošdavo, tas pagal jų įstatymus turėdavo nužudyti žmogų.

Kartą mane, pailsėjusį ir išsimiegojusį po naktinės pamainos, Tonė nusiuntė į parduotuvę nupirkti maisto. Ten jau buvo didelė žmonių eilė, į kurią aš atsistojau ir ėmiau laukti. Po manęs atėję žmonės irgi stodavo į eilę. Tuomet į parduotuvę įėjo du vyrai ir paklausė, kas paskutinis. Tuo metu eilės gale stovėjo jauna mergina. Vienas vyras jai tarė: „Man labai gaila, bet aš tavo gyvybę pralošiau kortomis“. Tada jis iš rankovės išsitraukė peilį ir ją nudūrė. Aš stovėjau už kelių metrų. Parduotuvėje akimirksniu kilo panika. O tie vyrai, kaip atėjo, taip ir išėjo nekliudomi. Kas gi būtų rizikavęs savo gyvybe?

Vieną dieną mums pavėluotai išmokėjo atlyginimus. Buvo žiema, ir anksti sutemo. Aš irgi stovėjau eilėje, kuri susidarydavo, nes visi norėdavo kuo greičiau gauti pinigus. Dažnai visiems pinigų neužtekdavo. Tuomet turėdavome laukti kito karto, kol vėl iš banko bus gauti pinigai.

Gavęs atlyginimą, aš pajutau, kaip kažkas man ant nugaros brūkštelėjo kažkokį ženklą. Kartu su darbo draugu aš patraukiau namo. Aš gyvenau šiek tiek toliau ir turėjau pereiti barakų kompleksą. Perėjęs kompleksą, dar turėjau praeiti pro vartus. Aš pajutau, kad mane seka du vyrai, kurie sparčiai prie manęs artėjo. Iš priekio irgi pasirodė du vyrai, kurie dėjosi esą girti. Aš nenorėjau su jais susidurti, toliau pasitraukiau jiems iš kelio. Tačiau jie akimirksniu prie manęs prišoko, aniedu už nugaros irgi buvo jau čia. Aš buvau vienas ir žinojau, kad niekas man nepadės, net jeigu šauksiu.

Aš iškart sumojau, kad jie mane nusižiūrėjo ir dabar taikėsi atimti mano uždarbį. Bet aš buvau jaunas ir stiprus vyras. Vienas jų išsitraukė peilį ir tarė: „Atiduok pinigus“. Tą pačią akimirką aš jam taip trenkiau, kad išmušiau kelis dantis. Kitas išsitraukė geležinį rutulį ir norėjo juo suknežinti man galvą. Bet aš spėjau pasilenkti ir nieko nelaukdamas patiesiau jį ant žemės spyriu į veidą. Trečias išsitraukė trofėjinį pistoletą Walther. Tačiau jis nespėjo iššauti, nes aš jį smūgiu parbloškiau ant žemės ir tą pačią akimirką ketvirtajam išmušiau iš rankų peilį, vožiau į veidą, ir tas nuvirto į sniegą. Visi keturi gulėjo ant žemės. Tada susirinkau į sniegą nukritusius du peilius, pistoletą bei geležinį rutulį ir neatsigręždamas nuėjau. Tačiau prie vartų stovėjo dar keturi, kurie viską matė. Aš nuspaudžiau pistoleto saugiklį, pažiūrėjau, ar jis užtaisytas ir patraukiau tiesiai į juos. Aš buvau pasirengęs juos visus iššaudyti. Tačiau jie, pamatę, kad moku naudotis pistoletu, pabėgo.

Tonė baimingai laukė manęs, nes žinojo, kad tądien buvo mokami atlyginimai. Kai jai viską papasakojau, ji dar labiau išsigando, kad man gali kas nors nutikti. Ji verkė ir nežinojo, ko griebtis, mat buvo tikra, kad jie mane nužudys. Aš ją raminau ir guodžiau, kad nebijotų.

Kitą dieną nuėjau į miliciją, pranešiau apie užpuolimą ir atidaviau pistoletą, du peilius ir geležinį rutulį. Kapitonas mane įspėjo, kad būčiau atsargus. Mano gyvybei gresiąs pavojus, nes jie tykos mane nužudyti. Paklausiau jo, ar aš būsiąs patrauktas baudžiamojon atsakomybėn, jeigu kiltų toks susirėmimas ir aš kurį nors užmuščiau. Jis man atsakė „Trenk negailėdamas, net jei vieną ją ir užmuši“. Dėl to aš nebūsiąs apkaltintas nužudymu, nes gyniausi.

Veikiai jie vėl į mane pasikėsins. Kai kitą savaitę dirbsiu antroje pamainoje ir trečią valandą nakties eisiu namo, jie manęs patykos ir nužudys. Mane graužė rūpestis ir negera nuojauta. Aš bijojau.

Kitą savaitę Tonė vėl verkė, nes bijojo dėl manęs. Ji prašė manęs, kad po darbo iki ryto likčiau kombinate ir tik tada eičiau namo. Aš taip ir padariau, bet man greitai pabodo laukti ir po valandos išėjau.

Visi aštuoni stovėjo prie vartų, pro kuriuos turėjau eiti. Aš pagalvojau, kas bus tas, ir drąsiai, nebijodamas patraukiau tiesiai į juos. Jie prasiskyrė, leisdami man praeiti. Vienas jų tarė „Tu esi drąsus žmogus. Nebijok, mes tave pažįstame ir jau žinome, ko esi vertas. Mes tavęs daugiau neliesime“. Jie davė garbės žodį. Šitaip aš patraukiau toliau. Per visus metus, kuriuos pragyvenau Čerenkove, manęs jie daugiau nė karto neužpuolė, net kai eidavau pro juos.

Pamažu aš pripratau prie šachtininko darbo anglių šachtoje. Eidamas į darbą, nebūdavau tikras, ar vakare gyvas grįšiu namo. Beveik kiekvieną dieną įvykdavo nelaimingų atsitikimų. Kai užkaukdavo sirenos ir į mūsų šachtą skubėdavo gelbėjimo komanda, visi žinojo, kad kažkas atsitiko. Dažniausiai užgriūdavo vieną iš ertmių ir užversdavo šachtininkus. Tuomet visi rūpindavosi kuo greičiau apie tai pranešti jų namiškiams.

Per keturiolika metų, kuriuos ten išdirbau — iki 1971 m. birželio 1 d., — vien mūsų 5-ajame skyriuje žuvo daugiau nei 28 šachtininkai.

Mūsų tvirtinimo darbų brigadininkas buvo vardu Cuselis, lietuvis. Tai jis mane priėmė į savo brigadą 5-ajame skyriuje. Mūsų brigadoje buvo įvairių tautybių žmonių: rusų, ukrainiečių, vokiečių, totorių, azerbaidžaniečių ir vienas čigonas iš Moldavijos. Kai vyrai kariavo fronte, tvirtinimo darbus atlikdavo moterys, nes anglių labai reikėjo. Nuo jų priklausė visas rytų Sibiro transportas, kadangi traukinių lokomotyvai buvo kūrenami anglimis.

Per karą, kai šachtininkai buvo nepakeičiama darbo jėga ir dėl to nebuvo imami į Raudonąją armiją, darbo norma jiems buvo pakelta iki dvylikos valandų. Visi anglies šachtų avariniai išėjimai turėjo po dešimt kopėčių. Avariniai išėjimai buvo uždengti grotomis ir užrakinti spynomis, kad niekas negalėtų išeiti. Į viršų liftu galėjo pasikelti tik tas, kuris pateikdavo meistro išduotą patvirtinimą, kad jis įvykdė savo darbo normą. Jeigu neturėdavai tokio patvirtinimo, buvai siunčiamas atgal. Darbas buvo alinantis, maitinimas prastas. Visi maisto produktai, kaip buvo skelbiama, buvo skirti kariaujantiems fronte. Kas tokiai tvarkai prieštaraudavo, būdavo kviečiamas į vyriausiojo inžinieriaus kabinetą. Ten jo laukdavo partijos sekretorius ir anglių kasyklos direktorius, kurie nepatenkintajam iškaršdavo kailį guminėmis žarnomis sakydami, kad geriau būti išvanotam, negu išsiųstam į frontą.

XXXXIII skyrius UŽVERSTAS Nėra to blogo, kas neišeitų į gerą

Kartą į šachtą vėl reikėjo atgabenti tvirtinimui skirtų rąstų, kurie turėjo būti ne plonesni kaip 25 centimetrai, pussausiai ir žali. Jie buvo nuleisti specialiais vagonais ir pristatyti į štrekus, kuriais buvo vežamos anglys. Ten jie buvo iškrauti. Nuo lubų nuolat lašėjo vanduo, ir rąstai tapo dar sunkesni. Vienam barui, iš kurio buvo iškasama 800 tonų anglių, reikėjo tiek medienos, kiek aštuonių kambarių namo statybai. Kuo giliau glūdėjo anglių sluoksniai, tuo žemiau buvo slėgio taškas.

Smiltainis dažnai būdavo minkštas, mūsų tvirtinimo rąstai dėl didelio slėgio giliai įsmigdavo į lubas. Tvirtinimams buvo naudojami ir lentgaliai. Tai buvo sunkus, atsakingas ir pavojingas darbas. Mums dažnai nepavykdavo sulaikyti griūties, kuri sulaužydavo mūsų tvirtinimus ir užversdavo visą ertmę.

Vieną dieną griūtis užvertė ir mane. Tądien mes iš naujo tvirtinome ertmę. Tačiau nuo lubų nesiliovė lašėti vanduo, net kai mes jas sutvirtinome. Mūsų tvirtinimai neatlaikė griūties. Dalis jų braškėdami lūžo ir susmigo į minkštą smiltainį. Tačiau mes karštligiškai dirbome toliau, nes norėjome, kad griūtis neužverstų likusios ertmės dalies. Tačiau ūmai tvirtinimai pokšėdami lūžo, ir griūtis užvertė visą ertmę. Prieš tai pastebėjome iš štrekų paniškai bėgančias žiurkes. Jų niekada neužverčia griūtys, nes jos iš anksto jaučia pavojų. Mes irgi būtume turėję bėgti paskui žiurkes, tada mūsų nebūtų užvertę. Aš tą pačią akimirką netekau sąmonės. Man dar pasisekė, nes didžiulis smiltainio gabalas užvirto tiesiai ant mano tvirtinimų, kurie visgi nelūžo. Mane prispaudė prie šoninės sienos, ir aš atsidūriau po jais. Uolienos mane užvertė visiškai.

Aš negalėjau nė pajudėti. Oro buvo vis mažiau. Turėjau gulėti ramiai, kad nepradėčiau panikuoti. Išgirdau, kaip atskubėjo gelbėtojai, kad mus atkastų. Kai jie buvo netoli manęs, aš sušukau. Jie išgirdo ir ėmė kastis į mano pusę. Aš pradėjau dusti ir vėl netekau sąmonės. Jie mane rado dar gyvą. Kitų keturių šachtininkų nepavyko išgelbėti. Jie tuojau pakvietė gydytoją ir bendromis jėgomis ėmėsi mane gaivinti. Po kurio laiko mano širdis iš tikrųjų pradėjo plakti. Pamažu aš atgavau sąmonę.

Kai užkaukė sirenos ir į mūsų trečiąją šachtą nuskubėjo gelbėjimo komanda, visi suprato, kad įvyko griūtis. Visos moterys iškart ėmė sielotis, jos baiminosi ir nuogąstavo dėl savo vyrų.

Tonė irgi atskubėjo ir verkė. Tačiau jai buvo pranešta, kad mane pavyko išgelbėti iš uolienų nuolaužų krūvos. Aš buvau nuvežtas į ligoninę ir jau kitą dieną paleistas namo.

XXXXIV skyrius MĖGINIMAI IŠVYKTI Viskas veltui

Visi mano parašyti prašymai išvykti buvo atmesti, tad mes turėjome likti tarybiniame rojuje. Jie nesutiko manęs išleisti iš Sovietų Sąjungos ir leisti grįžti į Vokietiją. Taigi buvome priversti likti Čerenkove. Ten mane likti vertė ir darbas anglių kasykloje, nes kitur nebūčiau radęs taip gerai mokamo darbo.

Mano sūnus gulėjo Irkutsko vaikų tuberkuliozinių susirgimų ligoninėje. Jam jau buvo šešeri metai, o jis vis dar gulėjo sugipsuotas. Mudu su Tone jį dažnai lankydavome.

Daugumą darbininkų čionai nubloškė likimas. Didesnioji jų dalis išgyveno lagerius ir tebebuvo ištremti. Jie negalėjo grįžti į savo tėvynę. Rusai, kurie karo metais buvo patekę į vokiečių nelaisvę, taip pat buvo laikomi tėvynės išdavikais ir gyveno tremtyje. Anot bolševikų, jie turėję kovoti, o ne iškeltomis į viršų rankomis pasiduoti į nelaisvę. Taigi Stalinas buvo kaltas, kad dar kartą milijonai žmonių buvo pasiųsti į tikrą pražūtį. Karo metais kai kurie lagerių kaliniai buvo siunčiami į frontą kovoti. Fronte su jais buvo elgiamasi itin žiauriai. Jie būdavo skiriami į bausmės batalionus, kurie buvo metami į „karščiausius“ fronto taškus, kur turėdavo įrodyti savo patikimumą. Dažniausiai jie žūdavo nuo vokiečių gynybinės ugnies. Už nugaros jų tykodavo NKVD daliniai ir bolševikų komisarai bei karininkai, kurie juos nušaudavo, jeigu šie mėgindavo trauktis. Taigi jiems likdavo tik pulti pirmyn į tikrą pražūtį. Žmogaus gyvybė sovietams buvo nieko verta.

Dirbdami anglių šachtoje mes visi buvome lygūs. Niekam nebuvo daroma išimčių. Niekas tavęs neklausė: „Kas tu? Kokios tautybės“. Kiekvienas buvo vertinamas pagal savo darbo rezultatus ir elgesį su draugais. Sunkus darbas mus suartindavo. Mes nuolatos žvelgėme mirčiai į akis. Netrukus dėl pasiaukojamo darbo aš pelniau kolegų pagarbą bei pripažinimą ir buvau pramintas Borisu Antonovičium.

Sovietų šachtininkai buvo negailestingai išnaudojami. Už jų alinantį darbą jiems mokėdavo tiek, kad jie galėjo gyventi tik pusbadžiu. Jų darbo vaisiais naudojosi kiti, kurie kaip parazitai buvo apkibę jų kūnus. Tai — komunistų partija, partiniai bonzos, kurie mito darbininkų prakaitu ir krauju. Visuose Sovietų Sąjungos fabrikuose ir įmonėse taip pat viską lemdavo partinės organizacijos. Jos gaudavo nurodymus iš komunistų partijos centro komiteto. Visi grandioziniai komunistiniai pramonės atstatymo penkmečių planai buvo įgyvendinti beteisių žmonių, uždarytų lageriuose, rankomis; atstatymo darbai pareikalavo daugybės nekaltų žmonių kančių, vargo ir kraujo. Kokioje šalyje aš atsidūriau?.. Mes laukėme aušros, geresnio gyvenimo, kančių ir vargo pabaigos — mes puoselėjome viltis apie geresnį rytojų.

Mes turėjom tvirtinti ertmes. Oras buvo labai drėgnas, o kai lydavo, lašėdavo nuo lubų. Aš visą laiką buvau šlapias. Tvirtinimo mediena irgi buvo drėgną ir plūduriavo štrekuose. Avariniuose išėjimuose įtaisyti ventiliatoriai pūtė ledinį orą į šachtą, kuri pasidengdavo plonu ledo sluoksniu. Mes per avarinį išėjimą turėdavom lipti į viršų, kur, spaudžiant 30-40 laipsnių šalčiui, kiaurai permirkę bėgdavome sniegu dar tris kilometrus iki kombinato. Ten laukdavome dar 10-15 minučių, kol atitirps mūsų kombinezonai ir į ragą sušalę guminiai batai. Tada nusirengdavom ir lįsdavom po karštu dušu, norėdami nusiprausti ir sykiu sušilti.

Aš, dirbdamas tokiomis sąlygomis, smarkiai peršalau ir susirgau. Po kaukole susidarė didelis pūlių židinys. Pūlių niekaip nesisekė išvaryti pro nosį. Tada mane paguldė į ligoninę. Ten nosies, ausų ir gerklės gydytojas stora adata man pradūrė nosies ertmę ir ištraukė pūlius iš smegenų. Jis į smegenų dangalą suleido gryno bičių medaus. Aš pajutau didelį palengvėjimą. Mudu kalbėjomės vokiečių kalba, kurią jis puikiai mokėjo; jis labai manimi rūpinosi.

Mūsų trečiojoje anglių šachtoje dirbo 1300 žmonių, iš kurių 1000 kasė anglis. Maždaug 300 žmonių buvo laikomi pagalbininkais. Jie buvo susiję su komunistų partijos biuru. Vienas komjaunuolis buvo sekretorius, jis gaudavo atlyginimą nedirbdamas jokio darbo. Partijos sekretorius per mėnesį gaudavo 90 procentų šachtos direktoriaus dydžio atlyginimą, darbininkų sąjunga — 80, komjaunimo sekretorius — 70 procentų. Jiems išvis nereikėdavo dirbti kartu su kitais šachtos darbuotojais. Jie už nieką gaudavo didelius atlyginimus, kad galėtų kurpti ir ant sienų kabinti komunistinius šūkius. Komunistų partijos nariai turėjo mokėti mokestį, kuris sudarė tris procentus nuo atlyginimo. Dar vienas procentas buvo skiriamas darbininkų sąjungai. Jau vien tai gerokai sumažindavo darbo užmokestį. Kiekvienas darbininkas buvo verčiamas tapti darbininkų sąjungos nariu. Kitaip neturėdavai teisės dirbti šachtoje. Tik darbininkų sąjunga skirdavo kelialapius į Sovietų Sąjungos kurortus ligoniams, kuriems reikėdavo gydymo. Darbininkas buvo visokeriopai priklausomas nuo šachtos administracijos. Jie nepaisė darbininkų teisių. Visi kabinetai su visokiausiais skyriais buvo prikimšti techninio personalo — inžinierių. Tai turėjo reikšti, kad visi jie turėjo kalnus darbo. Iš tikrųjų tai buvo biurokratinė sistema, kurią savo triūsu turėjo išlaikyti šachtininkai. Visi tie biurokratai buvo komunistų partijos nariai. Dažnai būdavo rengiami slapti posėdžiai. Partijos sekretorius viską parengdavo iki menkiausių smulkmenų. Tuose posėdžiuose būdavo apsvarstomi visi klausimai ir parengiami nurodymai, kurie tik vėliau būdavo paskelbiami per visuotinį susirinkimą. Viskas būdavo nusprendžiama iš anksto: kas ves susirinkimą, kurie kandidatai tars žodį. Tai buvo vadinama „laisvais demokratiniais rinkimais“. Šitaip liaudis buvo kvailinama ir apgaudinėjama.

XXXXV skyrius PAS TĖVĄ Pirmos atostogos po 13 metų

Aš bent jau galėjau guostis tuo, kad susirašinėjau su savo seserimi Ida Šerenberger, kuri gyveno Dortmunde. Ji iš visos širdies rūpinosi manimi.

Buvusi Raudonojo Kryžiaus sesuo Erika Lene, su kuria susipažinau 1944-ųjų rudenį Vyslos kilpoje ir kuri saugojo dalį mano dokumentų, taip pat visus karo apdovanojimus, irgi darė, ką galėjo, kad aš gaučiau leidimą išvykti iš Sovietų Sąjungos.

1958 m., išdirbęs metus anglių šachtoje, aš pirmą kartą per savo gyvenimą Sovietų Sąjungoje gavau 24 dienų atostogas. Aš išvykau į Lietuvą aplankyti tėvo. Norėjau atgauti savo dokumentų originalus, kurie liudijo apie mano tarnybą vermachte ir kuriuos man išsaugojo motina. Ji nešiojo juos prie širdies ir tvirtai tikėjo, kad dar ateis kiti laikai, kai man jų prireiks. Tiesą sakant, anuomet buvo pavojinga juos turėti su savimi. Todėl aš juos įkišau į butelį, sandariai užkimšau ir padengiau laku, kad vidun nepatektų drėgmė. Butelį užkasiau į žemę tik man vienam žinomoje vietoje. Aš ketinau tuos dokumentus iškasti ir nunešti į Vokietijos ambasadą Maskvoje.

Kai anksti ryte atvykau į Kauną, paskambinau į Švč. Trejybės bažnyčios duris, kur gyveno katalikų klebonas Gešanskas. Duris atidarė jo šeimininkė ir paklausė, ko aš norįs. Ji nenorėjo manęs priimti ir tvirtino, girdi, dvasininkas neturįs laiko, ir aš turįs ateiti po pietų. Aš atsakiau, kad po pietų aš negalėsiąs, nes dešimtą vakaro turįs išvykti į Sibirą. Aš prašiau jos pranešti apie mane kunigui Gešanskui. Jis atėjo pats ir iškart mane pažino; su ašaromis akyse mane apkabino ir pabučiavo. Jis pakvietė mane pas save į viršų. Jo kambaryje buvo dar šeši dvasininkai. Jis su visais mane supažindino, ir kiekvienas jų mane apkabino ir pabučiavo. Visi jie buvo kovotojai už žmogaus teises, kunigai iš Klaipėdos: Pavilonis, Graninskas, Vasiliauskas, kitų pavardžių aš nebeprisimenu. Laikas prabėgo labai greitai. Aš ašarodamas su jais atsisveikinau. Jis mane peržegnojo ir tarė: „Brunai, nepamiršk Dievo, ir Jis nepamirš tavęs. Tu irgi kada nors būsi laimingas. Aš žinau ir suprantu, kaip tau sunku“.

Aš traukiniu išvykau į Rusiją. 1958 m. gruodį man pavyko patekti į Vokietijos Federacinės Respublikos ambasadą Maskvoje. Tenai mane priėmė ponas Bockas. Aš perdaviau jam visus dokumentus, susijusius su mano tarnyba vermachte. Jie atnešė man arbatos. Įėjo moteris ir paklausė manęs, ar labai šalta Sibire. Aš atsakiau jai, kad mano širdį sukausto šaltis, pagalvojus, kad turiu tenai grįžti. Ji nuramino mane, jog jie padarysią viską, kad aš ir mano šeima gautų leidimą išvykti.

Ponas Bockas pasiteiravo, ar aš kartais nesergąs, nes atrodąs labai išblyškęs. Aš jam atsakiau: „Jūs irgi būtumėte toks, jeigu žinotumėte, jog jums teks vykti į tolimąjį Sibirą ir nežinotumėte, ar po darbo grįšite gyvas namo“. Jis pažadėjo imtis visų priemonių, kad mane iš ten išvaduotų. „Jūs esate vokietis, ir jie neturi teisės jūsų toliau ten laikyti. Mes kreipsimės su nota į Sovietų Sąjungos Užsienio reikalų ministeriją, kad jums leistų grįžti į tėvynę“. Tačiau mane kankino bloga nuojauta. Atsisveikindamas ponas Bockas man davė dovanų. Aš gavau naują kostiumą, megztinį, batus, 30 rublių visiškai naujais banknotais. Jis patarė man persirengti čia, o ne neštis viską susirišus į ryšulį, antraip mane sulaikysią, vos tik aš išeisiu iš ambasados. Sovietai patikrinsią, ką nešuosi, ir dėl to aš turėsiąs nemalonumų. Tačiau aš buvau vargšas ir net su rūbais turėjau elgtis labai taupiai. Todėl nenorėjau nieko palikti ir visus rūbus išsinešiau su savimi. Man išeinant, prie manęs priėjo dar viena ambasados darbuotoja, mane pabučiavo ir iš gailesčio pravirko. Aš irgi neįstengiau suturėti ašarų, kurios ritosi mano skruostais. Tai buvo tarsi atsisveikinimas su gimtąja Vokietija, kurioje praleidau kelias valandas. Bet reikėjo susiimti ir skaudančia širdimi palikau Vokietijos Federacinės Respublikos ambasadą.

Spėjau nueiti vos šimtą metrų, ir mane sulaikė sovietų saugumo darbuotojai, kurie parodė savo pažymėjimus. Jie nusivedė mane į savo įstaigą ir apieškojo. Naujus banknotus, aišku, irgi rado. Jie užsirašė visų banknotų numerius, trumpai mane apklausė ir paleido.

Susijaudinęs aš nuskuodžiau gatve į stotį. Savo daiktus buvau palikęs Baltarusijos stoties daiktų saugojimo skyriuje. Aš paėmiau juos ir nuvažiavau į Jaroslavlio stotį, iš kurios važiuodavo traukiniai į Tolimuosius Rytus, Vladivostoko kryptimi. Aš įlipau į traukinį, vykstantį į rytų Sibirą, ir be persėdimų pasiekiau Čerenkovą. Po ilgos kelionės aš vėl buvau namie kartu su savo šeima.

Tonė buvo be galo laiminga, kad aš grįžau, ir puolė man ant kaklo, nes labai baiminosi, kad mane sulaikys prie ambasados ir, apieškoję, suims su visais mano dokumentų originalais.

Netrukus aš buvau iškviestas pas pulkininką Fiodorą Danilovičių Dirkučą. Jis pats mane apklausė. Jį domino, su kuo aš kalbėjausi Vokietijos ambasadoje ir ko manęs klausinėjo. Aš jam atsakiau, kad manęs klausė, kur aš gimiau, ar esu vokietis, kokiame Vokietijos vermachto dalinyje tarnavau, kokiame fronte kariavau ir kaip patekau į Sibirą. Jis paklausė, už ką aš gavęs pinigų. Aš atsakiau, jog jie juos man padovanoję, kad nebadaučiau. Šįkart viskas baigėsi gerai.

Aš grįžau prie savo alinančio darbo. Dabar skaičiavau dienas ir mėnesius ir laukiau, kada pagaliau galėsiu grįžti į savo gimtąją Vokietiją.

Aš jos ilgėjausi ir vis ją sapnuodavau. Mano dvasia ir siela buvo tenai, o kūnas — įkalintas čia. Bet kiekgi žmogus gali ištverti, jeigu turi nuolat slopinti savo tėvynės ilgesį. Aš dažnai sapnuodavau, kad esu namie. Savo sapnus aš užrašinėjau ir prirašiau keturis storus sąsiuvinius. Tonė mane įspėjo, kad šitaip aš save diskredituosiąs.

Galiausiai iš Vokietijos ambasados gavau patvirtinimą, kad aš iš tikrųjų esu gimęs Tanenvaldėje, Rytprūsių Šlosbergo apskrityje, o ne Lietuvoje. Man paprašius, buvo atsiųsta šeimos santuokos įrašų knyga. Ambasada su nota kreipėsi į Sovietų Sąjungos Užsienio reikalų ministeriją ir paprašė pasirūpinti, kad aš ir mano šeima gautų leidimą išvykti. Man buvo pasiūlyta į atitinkamą instanciją atnešti prašymą išvykti. Tą aš ir padariau.

Tačiau mano prašymas čia dėl vienos, čia dėl kitos priežasties buvo atmetamas. Iš manęs buvo reikalaujama mano seno vokiško paso arba Fichtenhoės kaimo, anksčiau buvusio Rytprūsių pasienyje ir kurio dabar nebebuvo, bendruomenės liudijimo. Aš jiems negalėjau pateikti tokio liudijimo. Taip pat buvo reikalaujama gimimo liudijimo originalo, kurio pateikti aš irgi negalėjau.

Aš gavau pažymėjimą, kad Berlyno centriniame archyve ir Šilfeldės civilinės metrikacijos biure jokių mano dokumentų nėra, esą jie pražuvo per karą.

Vokietijos Federacinės Respublikos Užsienio reikalų ministerija taip pat rūpinosi manimi. Aš nepraradau vilties, net kai viskas atrodė beviltiška.

Majoras Seizkovas man ne kartą aiškino, girdi, aš turįs liautis rašęs prašymus. „Jeigu parašytumėt net dar šimtą prašymų, jūs vis tiek nepaspruktumėte nuo mūsų. Tik mes galime nuspręsti, leisti jums išvykti ar ne“.

Mano tėvas dar prieš mirtį prašė manęs: „Brunai, palaidok mane greta tavo motinos. Aš noriu ilsėtis kartu su ja“. Aš jam pažadėjau tai padaryti. Vieną dieną gavau telegramą, kad mano tėvas mirė 1960 m. kovo 6 d. ir jau yra palaidotas. Aš paprašiau atostogų ir mane išleido. Be to leidimo nebūčiau galėjęs nė žingsnio žengti iš Čerenkovo.

Aš išvykau į Lietuvą. Mano tėvas jau buvo palaidotas Lekėčių kapinėse, kur ilsėjosi ir mano motina, mirusi 1946 m. sausio 1 d.

Į kelionę aš pasiėmiau ir tuos keturis sąsiuvinius, į kuriuos buvau surašęs savo sapnus apie Rytprūsius, nes tikėjausi, kad man pavyks juos nunešti į Vokietijos Federacinės Respublikos ambasadą. Aš svarsčiau, ką dar galėčiau padaryti, kad gaučiau leidimą išvykti. Tačiau vieną rytą, likus vienos dienos keliui iki Maskvos ir jau pravažiavus Jaroslavlį, aš nuėjau į traukinio tualetą nusiprausti. Kai grįžau, mano gultas buvo apverstas aukštyn kojom, lagaminas išgrioztas, o keturi sąsiuviniai pagrobti. Visi tylėjo ir į mano klausimus neatsakinėjo. Aš, aišku, iškart supratau, kad tai buvo sovietų saugumo darbas. Man buvo labai gaila tų keturių sąsiuvinių, ir aš priekaištavau sau, kad nepaklausiau Tonės.

Saugumui buvo žinoma, kad man rūpėjo daugelio žmonių likimai ir kad aš dažnai savo draugams deklamuodavau vokiškus eilėraščius bei pasakodavau, kaip tarnavau Vokietijos vermachte. Daugelis mano draugų anksčiau tarnavo SS. Aš nežinau, kuris iš jų galėjo būti informatorius. Buvo žmonių, kurie mane stebėdavo ir iš gatvės, kai laisvalaikiu sėdėdavau prie lango ir rašydavau. Gaila, kad visi mano užrašai prapuolė.

Iš Jaroslavlio stoties pirmiausia nuvažiavau į Baltarusijos stotį, o iš jos toliau su metro. Man dar buvo likusios aštuonios valandos iki traukinio į Vilnių išvykimo. Taigi patraukiau į Vokietijos Federacinės Respublikos ambasadą. Su savimi nešiausi nedidelį lagaminą, kadangi daiktų saugojimo skyriuje jo nepriėmė, nes buvo sugedusi spyna.

Aš ėjau Bolšaja Gruzinskaja gatve ir jau artėjau prie ambasados, kai ūmai prie manęs dideliu greičiu privažiavo automobilis ir staigiai sustojo. Pro šonines duris iššoko du vyrai. „Jūs, pilieti, Baltarusijos stoties laukimo salėje iš moters pavogėte lagaminą. Sėskitės tučtuojau į automobili Šį įvykį reikia išsiaiškinti“. Aš jiems pareiškiau, kad nė nemanau sėstis į jų automobilį. „Tai mano lagaminas, pasitraukit iš kelio“. Tada juodu išsitraukė tarnybinius pažymėjimus. Vienas jų buvo saugumo pulkininkas, kitas — majoras. Dabar supratau, su kuo turiu reikalą. Buvau priverstas lipti į jų automobilį. Jie nuvežė mane į centrinius valstybės saugumo rūmus, kurie buvo Kuznecovkos gatvės 36-ajame name. Prie pagrindinio įėjimo stovėjo du sargybiniai su baltomis pirštinėmis ir kalašnikovais. Jie nuvedė mane į savo kabinetą ir ėmė kvosti.

Kur aš ketinęs eiti. Aš atsakiau, kad į ambasadą. Ar aš buvau susitaręs ten su kuo nors susitikti. Aš atsakiau neigiamai. Ko man ten reikėję. „Aš norėjau paklausti, ką daryti, kad gaučiau leidimą išvykti“. Jie paklausė, negi aš nežinąs, jog esu Sovietų Sąjungos pilietis. Aš atsakiau, kad nemoku rusiškai skaityti, nes esu vokietis.

Tuo metu atsidarė šoninės durys ir į kabinetą įėjo saugumo vadovas Andropovas. Aniedu, jį pamatę, išsitempė ir ėmė raportuoti, bet jis tik mostelėjo ranka, kad jie išeitų. Mudu likome vieni. Andropovas man tarė: „Jūs turite didžiuotis, kad esate Tarybų Sąjungos pilietis“. Aš atsakiau, kad negaliu jausti to, ką jaučia jis. Kiekvienam žmogui brangiausia esanti ta tėvynė, kurioje jis gimė ir užaugo, o ne ta, kurią jam primetė likimas.

Aš žinojau, kur papuoliau, bet kartu nenorėjau ir žemintis. Geriau oriai mirti, negu šliaužioti keliais ir maldauti pasigailėti. Jis paklausė, kokius esu gavęs karo apdovanojimus. Aš išvardijau ir savo ruožtu paklausiau“. O už ką jūs apdovanodavote savo kareivius fronte“. Jis atsakė, kad už narsumą, ginant tėvynę. Tada tariau: „Aš irgi esu išauklėtas mylėti savo gimtąją Vokietiją ir savo tėvų žemę ir, jei reikės, atiduoti už ją gyvybę“. Jis pasiteiravo, ar manęs negraužianti sąžinė, kad per mane žuvo daugybė rusų kareivių ir karininkų. Aš atšoviau: „Ne! Aš garbingai kovojau ginklu prieš ginklą. Šiandien aš neturiu snaiperio šautuvo, kuriuo galėčiau gintis. Jeigu manote, kad aš kaltas, galite daryti su manim, ką norite. Pakarkite arba sušaudykite! Fronte aš niekada gyvas nepasiduočiau į nelaisvę! Paskutine kulka aš nusišaučiau pats“.

Jis labai domėjosi mano šaudymo technika ir gebėjimais. Aš papasakojau jam, kad užaugau Vokietijos ir Lietuvos pasienyje ir dažnai kirsdavau sieną, o kertant sieną tekdavo stebėti vietovę, norint nustatyti, kur yra pasieniečiai.

Jis pareiškė, kad, tiesą sakant, jis neprivaląs su manimi kalbėtis. Jis pamėgino mane užverbuoti ir pasiūlė 25 000 rublių bei leidimą išvykti iš Sibiro. Aš galėsiąs pasirinkti bet kurį Tarybų Sąjungos miestą, įskaitant Maskvą arba Vilnių, jeigu per spaudos konferenciją užsienio korespondentams ir žurnalistams pareikščiau, kad gyvenąs čia savo noru ir atsisakąs leidimo išvykti iš Tarybų Sąjungos, kadangi nusprendęs čia likti ir gyventi.

Aš atmečiau jo pasiūlymą ir pareiškiau, kad neparsiduosiu nei už rublius, nei už dolerius, nei už markes. Tada jis man pasakė, jog aš išvis neturįs teisės gyventi, nes turėčiau būti sušaudytas arba kuo griežčiausiai izoliuotas priverstinių darbų stovykloje, kad išpirkčiau savo kaltę dėl daugybės rusų kareivių ir karininkų žūties. Dar jis norėjo sužinoti, kiek jų aš nušoviau iš tikrųjų. Aš jam atsakiau, kad fronte likęs gyvas tik tas, kuriam sekėsi labiau nei jų snaiperiams ir kuris buvo taiklesnis. Aš irgi galėjęs žūti, bet buvau taiklesnis už juos, nors jų kulkos ne kartą prašvilpusios vos per plauką nuo manęs. Aš paklausiau jo, kodėl jie nenori man leisti išvykti. Jis atsakė: „Jūs esate asmenybė. Jūs gyvenote čia ilgą laiką. Mes negalime jūsų išleisti, nes matėte viską savo akimis ir artimai bendravote su mūsų žmonėmis. Mes nenorime, kad tenai jus panaudotų antisovietinei propagandai per radiją arba televiziją“.

Jis įspėjo mane, kad jie ir Vokietijoje turį pakankamai savo žmonių, kurie galėtų mane likviduoti. Ten aš irgi nesijausčiau saugus. Vokiečių policija mane irgi nuolat kontroliuotų. Jie nepasitikėtų manimi, nes aš būčiau ideologiškai nepatikimas. Todėl man nereikėtų puoselėti tuščių vilčių. Jis paprašė manęs neiti į Vokietijos ambasadą, kai, grįžęs iš Lietuvos, būsiu Maskvoje. Jis atsistojo, ištiesė man ranką ir tarė, kad aš esu geras darbininkas, stiprus, nepalenkiamas žmogus, ir išėjo iš kabineto.

Mano didelei nuostabai jis liepė mane nuvežti į Baltarusijos stotį, kur jie įlaipino mane į traukinį.

Šitaip aš išvykau į Lietuvą. Tikėjausi paties blogiausio, maniau, kad jie mane nugabens į Butyrkų arba Lenakamo kalėjimą.

Išlipau Vilniuje ir aplankiau Romą, vyriausią Tonės sūnų. Kitą dieną išvažiavau į Kauną. Milicija jau buvo pradėjusi manęs ieškoti, teiravosi visų atitinkamų instancijų, ar aš jau atvažiavęs. Jie iš toli stebėjo kiekvieną mano žingsnį, bet manęs nelietė.

Kadangi mano tėvas buvo palaidotas jau daugiau nei prieš savaitę, aš turėjau gauti leidimą jį iškasti. Aš nuėjau pas Lekėčių miestelio vadovybę, kur sutikau senų pažįstamų. Mes apsikabinome. Aš kreipiausi į Lekėčių parapijos kleboną, kuris buvo atsakingas už miestelio kapines. Jis leido iškasti tėvo karstą ir perlaidoti jį mano motinos kape. Aš paprašiau keturių vyrų man padėti. Šitaip įvykdžiau paskutinę savo tėvo valią.

Paskui nuėjau į namo, kuris man buvo gerai pažįstamas, klėtį, kur dar aptikau įvairių dokumentų ir 8000 reichsmarkių. Aš paėmiau jas savo sūnui, kuris galės su jomis žaisti. Mano tėvai sunkiai dirbo ir taupė, svajodami kada nors nusipirkti nedidelį ūkį. Bet karas sunaikino viską.

Grįžęs pas Tonę, toliau dirbau savo darbą. Kiti kolegos mane gerbė ir vertino. Saugumas šitai, aišku, irgi žinojo.

Kai vieną ankstų 1967-ųjų birželio rytą motociklu važiavau į rytinę pamainą, mane aplenkė sunkvežimis ir taip staigiai įsuko į mano eismo juostą, kad vos manęs nepartrenkė. Aš nepraradau savitvardos ir įstengiau atsispirti nuo krentančio motociklo, bet nukritau labai nesėkmingai. Šitos iš anksto suplanuotos avarijos metu aš turėjau žūti. Pro šalį važiavusio kito sunkvežimio vairuotojas mane nugabeno į ligoninę.

Rusai ir toliau trukdė visiems mano mėginimams gauti leidimą išvykti. 1969 m. Tonė pagaliau galėjo grįžti į Lietuvą ir apsistoti savo sūnaus bute Vilniuje. Į savo sodybą ji negalėjo grįžti. Ji netgi turėjo pasirašyti, kad nekelsianti jokių pretenzijų dėl savo turto.

Tačiau aš ir toliau likau rytų Sibire. 1970 m. aš aplankiau Tonę Vilniuje ir paprašiau atitinkamų instancijų leisti man persikelti pas ją. Sužinojau, kad tam aš su Tone turiu susituokti civilinės metrikacijos biure. Todėl 1970 m. rugpjūčio 18 d. po 24 kartu praleistų gyvenimo metų mes susituokėme Marijampolėje. Mano sūnus Vytautas gavo mano pavardę. Bet ir susituokus, aš negavau leidimo persikelti ir buvau priverstas grįžti atgal į Čerenkovą. Skaudama širdimi aš atsisveikinau su savo žmona ir sūnumi, kuris Vilniuje studijavo fiziką ir matematiką.

Šįkart per neaprėpiamas Rusijos platybes aš važiavau keleiviniu traukiniu, o ne gyvuliniame vagone kaip 1949-aisiais, kai buvau ištremtas. Aš sėdėjau prie lango ir prisiminiau 1949 m. kovo 25 d., kai mus trėmė. Man prieš akis vėl iškilo tie nelaimingi žmonės, kurie raudojo ir meldėsi. Daugelį jų Sibire pražudė vargas ir skurdas.

XXXXVI skyrius VĖL LIETUVOJE Palieku Sibirą

Kol aš toliau dirbau anglies šachtoje, mano žmonai Tonei pavyko iš Tarybų Sąjungos Vidaus reikalų ministerijos gauti leidimą, kad aš galiu persikelti gyventi į Vilnių. Po dvidešimt dvejų metų, 1971-alsiais, aš pagaliau galėjau visiems laikams palikti Sibirą ir persikelti pas savo žmoną.

Vilniuje iš pradžių manęs niekas nenorėjo priimti į darbą; mūsų butą ir mane patį sekė KGB. Po kurio laiko aš gavau suvirintojo dujomis vietą gelžbetoninių konstrukcijų gamykloje.

Kai man 1974 m. gegužės 14 d. suėjo penkiasdešimt metų, aš, kaip šachtininkas, galėjau pateikti prašymą senatvės pensijai gauti.

XXXXVII skyrius APSILANKYMAS RYTPRŪSIUOSE Persmelktas tėvynės ilgesio

Net ir gyvenant Lietuvoje, man širdį vis gildydavo mano tikrosios tėvynės ilgesys. Aš negalėdavau nusiraminti ir susitaikyti su tuo, kad nebeturiu tėvynės, kurią dažnai sapnuodavau tolimajame Sibire.

Pabudęs aš džiaugdavausi, kad bent sapne lankiausi namuose. Nieko negalėjau padaryti su savo ilgesiu. Aš būtinai turėjau vykti į Fichtenhoę aplankyti savo tikrosios tėvynės, savo gimtinės. Žinojau, kad nieko ten neberasiu, nes buvo sunaikinta ir ištrinta viskas, kas susiję su vokišku gyvenimo būdu. Po karo toje vietoje buvo įrengtas sovietų tankų poligonas, kuriame vykdavo stambaus masto pratybos, dalyvaujant karinėms oro pajėgoms, artilerijai ir tankams.

Ten, kur kadaise stovėjo sodybos ir triūsė taikūs valstiečiai — Rytprūsiai buvo Vokietijos imperijos aruodas ir maitino milijonus žmonių, — šiandien viskas ištuštėję, nusiaubta ir sunaikinta. Per karo veiksmus išlikusios sodybos ir kaimai tapo sovietų karo lėktuvų taikiniais ir buvo subombarduoti. Čia buvo mano gimtinė, čia aš buvau namuose, savo Fichtenhoėje, kuri tebuvo smiltelė mano brangiojoje tėvynėje ir kurios aš niekada nepamiršiu. Čia, kur teka Šešupė, kur kadaise sūpavosi mano lopšys, kur mano pirmas ištartas žodis buvo „mama“, čia buvo mano namai.

Tonė norėjo mane atkalbėti nuo sumanymo vykti į Fichtenhoę. „Tave ten gali suimti. Ką aš be tavęs darysiu“. Tačiau aš nesileidau perkalbamas ir pasiprašiau trijų dienų atostogų. Aš nuvažiavau į Kudirkos Naumiestį. Perėjęs tiltą, jau buvau Rytprūsiuose — savo gimtojoje žemėje. Tiltą saugoję sargybiniai patikrino mano pasą ir mane praleido.

Aš patraukiau toliau ir pasiekiau Širvintą. Iš miestelio nieko nebuvo likę. Kur anksčiau stovėjo bažnyčia, dabar viskas buvo sulyginta. Ant griuvėsių žėlė žolė. Toje vietoje stovėjo Lenino biustas, netoliese ganėsi karvė. Viskas atrodė kaip po baisaus žemės drebėjimo. Jau norėjau sukti į kelią, vedantį į Fichtenhoę. Bet nemačiau jokio kelio, jokios sodybos, viskas buvo apaugę brūzgynais. Aš sutikau vyrą ir jį užkalbinau. Paaiškėjo, kad jis prieš karą irgi dirbo Fichtenhoės dvare. Jis mane pažino. Mudu apsikabinome ir pasibučiavome. Nebegalėjome suturėti ašarų. Jis patarė man autobusu važiuoti į Turšėnus prie buvusios sienos, Šešupės. Už Turšėnų, kitapus upės, buvo Fichtenhoė.

Mudu patraukėme atgal. Sena akmenimis grįsta gatvė, abipus kurios tebeaugo seni medžiai, vedė link tilto į Kudirkos Naumiestį, tai buvo viskas, kas liko iš Širvintų. Kojos mus nešė pačios, ir aš vėl prieš save išvydau Širvintas, mūsų apygardos miestelį. Čia prieš karą mes atvažiuodavom apsipirkti. Nuvažiuodavom ir į Kudirkos Naumiestį Lietuvoje, kur kasmet vykdavo atlaidai, per kuriuos pasimatydavome su giminaičiais.

Aš nuėjau į autobusų stotelę. Kadangi autobusas turėjo važiuoti tik kitą rytą, aš nusprendžiau maždaug 12 kilometrų įveikti pėsčiomis. Leidausi eiti keliu palei Šešupę, bet po dviejų valandų pavargau ir pailsėti patraukiau prie upės.

Mano širdis ėmė plakti kaip pašėlusi. Tenai, anapus upės, kadaise buvo Fichtenhoės dvaras. Ten aš užaugau, ten prabėgo mano gražiausi jaunystės metai. Aš dažnai eidavau prie Šešupės meškerioti ir slapta nuo pasieniečių pereidavau Lietuvos sieną.

Kai po karo 1945-ųjų gruodį lankiausi Fichtenhoėje, tebebuvo išlikę visi dvaro pastatai, net ir Amo Braemerio sodyba. Viduje viskas buvo nusiaubta, langai išdaužyti, durys ir grindų lentos išluptos. Nuo klojimo iki pat stogo buvo nuplėštos visos lentos. Didelės karvidės ir arklidės tebestovėjo; iš mūsų namo, kuriame kadaise gyvenome, buvo likusi maždaug pusė, kita dalis sugriuvusi. Tąsyk Fichtenhoę dar galėjai pasiekti kaimo keliuku.

Dabar aš vėl apsilankiau čia pirmą kartą nuo 1945-ųjų ir stovėjau prie Šešupės, kuri ramiai tekėjo savo senąja vaga. Ji kaip ir anksčiau plukdė savo vandenis į Nemuną.

Aš pažvelgiau į savo atvaizdą vandenyje. Aš pasikeičiau, pražilau. Tačiau aš negalėjau patekti į kitą krantą, nes šioje vietoje upė buvo labai gili. Prie Fichtenhoės kaimo, netoli Braemerio namo buvo brasta, kur į kitą pusę buvo galima perbristi. Bet buvo jau vėlyvas vakaras, ir man teko laukti rytojaus.

Galiausiai aš pasiekiau Turšėnų kaimą, kuris buvo Lietuvos pusėje. Tenai gyveno sena moteris, kuri dar prisiminė mane. Ji leido pas save pernakvoti. Kitą rytą jos sūnus palydėjo mane iki tos vietos, kur buvo galima perbristi Šešupę. Tenai srovė buvo stipri, bet vanduo siekė tik pilvą. Drabužius turėjau laikyti ant galvos, kad nesušlaptų. Šešupe jau nuo 1422 m. ėjo siena.

Kitame krante aš apsirengiau. Tuo metu pasirodė du rusų kareiviai ir paklausė, ar Turšėnuose galima gauti degtinės; jie nusirengė ir perbrido į kitą pusę atsinešti degtinės. Jie buvo iš darbo bataliono, kuris buvo dislokuotas netoli Bremerhūzeno (Braemerių namo), kad rūpintųsi kažkokiomis raketomis.

Aš užbėgau kranto šlaitu į viršų. Čia, Šešupės pakrantėje, pavasarį pražysdavo pirmosios plukės ir žibuoklės. Mes jas skindavome ir, nešini šiais pirmaisiais pavasario pranašais, ropšdavomės šlaitu aukštyn, kur kadaise buvo Mosbacho kaimas. Dabar jo vietoje aš išvydau vien tik sužėlusius krūmynus. Atrodė, kad kaimas dingo nuo žemės paviršiaus.

Mane spyrė nekantrumas, ir aš patraukiau toliau, Fichtenhoės kryptimi, laikydamasis arčiau Šešupės. Nors aš ir buvau čia užaugęs, bet dabar — niekaip negalėjau to suvokti — vietos atrodė visiškai nepažįstamos, viskas per karą ir pokario metais buvo užžėlę. Laukai, kuriuos aš kadaise ariau savo arklių kinkiniu, dabar dirvonavo.

Kadaise čia gyveno taikūs žmonės ir sunkiai dirbo — motina žemė maitino juos visus. Čia buvo mūsų gimtinė, čia buvo mūsų namai.

Dabar prieš mano akis plytėjo sunykęs, apleistas kraštovaizdis, kuriame buvo matyti rusų veiklos ženklai. Mano akys pasruvo ašaromis. Aš praėjau tvenkinį, kuris buvo dvaro parke ir kadaise labai prižiūrimas. Ten tebeaugo milžiniškos eglės. Tebebuvo išlikęs kadaise per karą išraustas kulkosvaidžio lizdas, atsuktas į Šešupės pusę. Parkas buvo labai apleistas, apaugęs krūmais. Aš patraukiau toliau. Kur anksčiau stovėjo Amo Braemerio dvaro sodyba, dabar buvo išlikęs tik rūsys ir riogsojo statybinio laužo krūva. Sodyba buvo sulyginta su žeme.

Namų, kuriuose anksčiau gyveno dvaro darbininkai, taip pat nebebuvo. Tik iš dilgėlių, kurios žėlė šiukšlėse, aš galėjau nustatyti, kur kadaise būta namų, kur buvo ir mūsų namas, mūsų daržas. Čia stovėjo mano tėvų namas, kuriame aš užaugau. Aš atsiklaupiau, mano akys klaidžiojo po žemę, o per skruostus riedėjo ašaros; aš jas nusivaliau. Tai buvo viskas, ką aš radau.

Patraukiau toliau Fichtenhoės kaimo link. Kapinėse prisiskyniau puokštę neužmirštuolių. Kapus juosusios tvorelės buvo išvartytos, tebestovėjo vos keli kryžiai. Viską buvo užgožę medžiai ir krūmai. Aš pabandžiau surasti Valterio Šėferio kapą. Bet niekaip neįstengiau nustatyti, kur jis yra, nes viskas buvo užžėlę ir apaugę krūmynais. Aš, kuris čia užaugau ir viską pažinojau, po daugelio metų nebeįstengiau susigaudyti.

Skaudančia širdimi atsisveikinau su man brangiais gimtinės žemėje palaidotais mirusiaisiais. Ilsėkitės su Dievu ramybėje savo mylimos tėvynės žemėje. Aš esu jūsų dalis!

Aš aptikau klonį, kuris driekėsi Šešupės link. Įtariai apsidairiau ir pasijutau kaip vagis, paslapčia įsigavęs į savo gimtuosius Rytprūsius, kurie dabar buvo užgrobti svetimšalių okupantų.

Aš nusirengiau, savo kelnes ir batus užsidėjau ant galvos ir perbridau į kitą Šešupės krantą, į Lietuvą.

Šitoks po daugelio metų buvo mano apsilankymas gimtuosiuose Rytprūsiuose! Čia kadaise buvo mano namai. Čia amžiams liks mano širdis.

XXXXVIII skyrius BRIGADININKAS Darbas gelžbetoninių konstrukcijų gamykloje

Gelžbetoninių konstrukcijų gamykloje aš dirbau brigadininku. Buvau suvirintojas, bet tekdavo padirbėti ir kitose srityse. Jeigu reikėdavo, žiūrėdavau, kad technika veiktų tvarkingai, nes daug ten dirbusių alkoholikų neįstengdavo tuo pasirūpinti.

Mano sesuo Ida Šerenberger mirė Dortmunde aštuoniasdešimtaisiais, jos vyras mirė kiek anksčiau.

Atėjo nauji laikai. Lietuva siekė nepriklausomybės. Tačiau tik 1989 m., kai baigėsi bolševikų valdymo era, aš buvau išlaisvintas iš bemaž visą gyvenimą trukusios tremties ir reabilituotas. Tais metais Lietuvos Aukščiausioji Taryba paskelbė Lietuvos nepriklausomybę.

1990 m. pavasarį aš sunkiai susirgau. Gripo komplikacijos sukėlė plaučių ir širdies negalavimus. Gydanti gydytoja man patarė nebedirbti, nors darbas buvo mano vienintelė atrama. Be to, negalėjau daugiau palikti savo žmonos vienos. Bėgo savaitės, dienines pamainas keitė naktinės. Tonė bijojo likti viena.

Mudu gyvenome trijų kambarių bute. 1991 m. aš gavau 500 rublių pensiją. Tai buvo viskas, ką mes turėjome. Mano sūnus gyveno Kėdainiuose, už 150 kilometrų nuo mūsų. Todėl aš nemačiau kitos išeities, kaip tik dirbti toliau.

XXXXIX skyrius SUGRĮŽIMAS Į TĖVYNĘ Vėl laisvas po 45 metų

Atėjo 1990-ieji. Irmgarda, mano sesers Idos duktė, atsiuntė man ir mano sūnui iškvietimą, kurio dėka gavau leidimą aplankyti Vokietiją. Po 45 metų galiausiai išsipildė mano svajonė grįžti į gimtąją Vokietiją. 1990 m. gegužės 12 d. mudu su sūnumi iš Maskvos išvykome į Dortmundą. Kadangi traukinys buvo perpildytas, gavome stovėti aštuonias valandas, kol važiavome nuo Berlyno iki Dortmundo; važiavome visą naktį ir kitą rytą atvykome į Dortmundą. Mes neturėjome vokiškų markių, tik rusiškus rublius, kurie Vokietijoje buvo beverčiai, ir niekas mums jų nenorėjo iškeisti. Buvo ne kas atsidurti svetimame mieste be pinigų. Be jų neatsidarydavo ir automatinės tualetų durys.

Gatvė, kurioje gyveno Irmgarda Šrioter, buvo netoli geležinkelio stoties. Galiausiai, pasiklausdami praeivių, mes ją radome. Tačiau Irmgardos nebuvo namie, ji buvo išvažiavusi į turgų. Tad niekas mūsų neįleido vidun, ir gavome jos laukti gatvėje. Tada mes susiradome Bachštrasę, kurioje iki mirties gyveno mano sesuo. Po jos mirties į butą įsikėlę nuomininkai maloniai leido mums užeiti, kai pasakiau jiems, kad esu ponios Šerenberger brolis. Po kurio laiko iš turgaus grįžo Irmgarda. Aš pasimačiau su savo dukterėčia! Mes abu buvome gimę tą pačią dieną, gegužės 14-ąją.

Aš iškart paskambinau savo senai karo laikų meilei, buvusiai Raudonojo Kryžiaus medicinos seseriai Erikai Regli-Lenc į Andermatą Šveicarijoje. Ji jau kitą dieną atvyko Dortmundą. Tai buvo džiaugsmingas pasimatymas po 45 metų.

Tada mes nuvažiavome į Paderbomą pas mano sesers Margotės vyriausią dukterį. Mano sesuo Ida jai ir jos vyrui buvo perdavusi saugoti visus mano dokumentų originalus. Deja, ji jau nebeturėjo mano karo apdovanojimų ir rankinio laikrodžio, kuriuos jiems 1958-aisiais perdavė Erika.

Kartu su Irmgarda mes nuvykome į miesto savivaldybę ir pasiteiravome, kaip galėtume gauti Vokietijos pilietybę. Mums buvo pasakyta, esą mes turėtume kreiptis į Migracijos tarnybą. Tik ten aš būčiau galėjęs parašyti prašymą, kurio svarstymas, ko gero, būtų atidėliojamas ne vienerius metus. Gausiai apdovanoti, mes po savaitės grįžome atgal į Lietuvą.

Žlugus komunistų valdžiai, manimi susidomėjo lietuvių laikraščiai. Jie spausdino išsamius straipsnius apie mane, buvusį Vokietijos vermachto snaiperį. Iki pat 2000-ųjų metų Lietuvos laikraščiai rašė apie mane, mano gyvenimą ir kovas fronte.

Į mane atkreipė dėmesį besikurianti Lietuvos kariuomenė. Vilniuje aš kelis kartus skaičiau paskaitas jauniems kareiviams apie fronte įgytą savo snaiperio patirtį. Tą patį dariau ir Karo akademijoje Vilniuje.

Prasidėjo nervus gadinanti kova dėl Vokietijos pilietybės atgavimo. Tik pasibaigus teismo procesui dėl pilietybės suteikimo, 1994 m. aš gavau Vokietijos užsienio pasą.

1995 m. Vilniuje mane aplankė Vokietijos federalinio ministro pavaduotoja ir Bundestago deputatė Gertrūda Dempvolf, norėdama man pagelbėti.

Vėliau mirė Tonė, kuria aš rūpinausi iki pat galo. Aš nusprendžiau dar kartą susituokti ir vedžiau mielą moterį, su kuria susipažinau ir kuri buvo vardu Lidija.

Galiausiai išaušo diena, kai galėjau išvykti iš Lietuvos. 1997 m. sausio 29 d. mes per senąjį Dancigo (Gdansko) miestą atvykome į Berlyną.

Šitaip aš po 52 metų pagaliau grįžau į Vokietiją.

LEIDĖJO BAIGIAMASIS ŽODIS

Bruno Sutkaus apdovanojimai:

II laipsnio Geležinis kryžius — 1944 m. liepos 6 d.

Sužeistojo ženklelis (juodas) — 1944 m. rugsėjo 7 d.

I laipsnio geležinis kryžius — 1944 m. lapkričio 16 d.

III pakopos snaiperio ženklelis — 1944 m. lapkričio 21 d.

Paminėtas vermachto suvestinėje — 1944 m. lapkričio 25 d.

Sidabrinis pėstininkų kuopos ženklelis — 1944 m. lapkričio 29 d.

Sidabrinis sužeistojo ženklelis — 1945 m. kovo 1 d.

Kai skaitai apie Bruno Sutkaus pasiekimus ir lygini juos su kitų divizijų snaiperių pasiekimais, nekyla abejonių, kad jis apskritai buvo vienas geriausių Vokietijos vermachto snaiperių.

Vaizdumo dėlei paėmėme kelis snaiperių iš kitų divizijų dokumentų originalais patvirtintų taiklių šūvių aprašymus.

SS 3-osios šarvuočių ir tankų divizijos Totenkopf („Kaukolė“.) 6-jame motorizuotame pėstininkų pulke Theodor Eicke 1944-ųjų rudenį geriausi snaiperiai buvo Gerdas Klopas (17 taiklių šūvių) ir Erichas Matemas (25 taiklūs šūviai). (Šaltinis: divizijos laikraštis Totenkopf Melder, išleistas 1944 m. rudenį.)

1945 m. vasarį geriausiu snaiperiu Vakarų fronte buvo įvardytas 17-osios SS motorizuotos pėstininkų divizijos Gotz von Berlichingen SS unteršarfiureris Kiunas (20 taiklių šūvių). (Šaltinis: divizijos laikraštis Die Eiserne Faust („Geležinis kumštis“.), išleistas 1945 m. vasarį.)

23-osios SS savanorių motorizuotos pėstininkų divizijos Nederland geriausiu snaiperiu buvo laikomas SS unteršarfiureris Steinke, kuris 1945 m. sausio 12 d. Kuršo žemėje iššovė savo 26-ą patvirtintą taiklų šūvį. (Šaltinis: SS motorizuotos pėstininkų brigados Nederland karo dienoraštis.)

Tarp SS jėgerių junginio snaiperių SS rotenfiureris Šefelis ir SS šturmanas Beukelsas iki 1945 m. kovo kiekvienas iššovė daugiau kaip 60 taiklių šūvių. (Šaltinis: Oderio armijų junginys, 1945 03 21 specialus pranešimas.)

Visi paminėti snaiperiai per paskutines karo savaites galėjo padidinti savo taiklių šūvių skaičių, bet šiuo atžvilgiu tikrai nepralenkė Bruno Sutkaus.

Geriausiam Vokietijos vermachto snaiperiui, Riterio kryžiaus kavalieriui grandiniui Mathausui Hetzenaueriui literatūroje yra priskiriami iš viso 345 taiklūs šūviai.

Užtat SS reichsfiureris Heinrichas Himleris visuomet vertino snaiperių pasiekimus ir juos visokeriopai skatino. Po to kai jis 1944-ųjų vasarą tapo dar ir vyriausiuoju atsarginės kariuomenės vadu, suformavo folksgrenadierių divizijas. Snaiperių iš SS ir folksgrenadierių divizijų pasiekimus jis skelbė savo specialiuose įsakymuose.

Heinrichas Himleris suprato, kad taikliausi snaiperiai buvo nuskriausti, skiriant aukščiausius apdovanojimus. Jis siekė pakeisti šią tvarką, kad fronte kovojančių kareivių pasiekimai būtų greičiau įvertinti, o snaiperiai ir toliau skatinami.

Todėl SS reichsfiureris paskelbė, kad snaiperį, iššovusį 100 taiklių šūvių, galima siūlyti apdovanoti auksiniu Vokietijos kryžiumi. Himlerio įsakyme buvo paminėti ir kiti punktai, susiję su snaiperių pasiekimų įvertinimu:

„Pėstininkai yra tikrieji kovotojai. Tarp jų pirmiausia reikia paminėti snaiperius. Jų veiksmai turi būti ypatingai vertinami:

5 taiklūs šūviai: kareiviai, kurie nebuvo rengiami kaip snaiperiai: paminėjimas divizijos specialiame įsakyme ir penkios dienos neeilinių atostogų, o po to perkėlimas į snaiperius. 10 taiklių šūvių: septynių dienų neeilinės atostogos, II laipsnio Geležinis kryžius, paminėjimas divizijos specialiame įsakyme. 20 taiklių šūvių: 1-osios pakopos snaiperio ženklelis. 30 taiklių šūvių: 14 dienų neeilinės atostogos, paminėjimas korpuso specialiame įsakyme. 40 taiklių šūvių: 2-osios pakopos snaiperio ženklelis. 50 taiklių šūvių: 20 dienų neeilinės atostogos, I laipsnio Geležinis kryžius, paminėjimas specialiame armijos įsakyme. 60 taiklių šūvių: 3-osios pakopos snaiperio ženklelis. 100 taiklių šūvių: siūlymas apdovanoti auksiniu Vokietijos kryžiumi. Atostogas visais atvejais suteikia divizijos vadas. Apie snaiperį, iššovusį 50 ir 100 taiklių šūvių, pranešama asmeniškai SS reichsfiureriui. Jo pavardė paminima SS reichsfiurerio specialiame įsakyme visoms SS kariuomenės rūšims bei folksgrenadierių divizijoms“. (17-osios motorizuotos pėstininkų divizijos Gotz von Berlichingen laikraštis Die Eiserne Faust, 1945 m. vasaris) Iš to matyti, kad Heinrichas Himleris apdovanojimų už narsą suteikimą siejo su patvirtintų taiklių šūvių skaičiumi.

Remiantis šiuo įsakymu, snaiperį, iššovusį 100 patvirtintų taiklių šūvių, jo pulko vadas galėjo siūlyti apdovanoti auksiniu Vokietijos kryžiumi.

Jeigu Brunas Sutkus būtų tarnavęs vienoje iš folksgrenadierių divizijų arba SS kariuomenėje, galimas daiktas, būtų pasiūlytas apdovanoti auksiniu Vokietijos kryžiumi arba, iššovęs 200-ąjį taiklų šūvį, garbės sagtimi, arba Riterio kryžiumi. Tačiau tai galų gale tėra spėlionės, kaip ir įvairūs pasisakymai apie Sutkų, beje, nepagrįsti įrodymais, esą jis buvo pasiūlytas Riterio kryžiaus apdovanojimui gauti.

Neabejotinas ir kartu išties keistas faktas yra tas, kad Brunas Sutkus nebuvo apdovanotas nė vienu aukščiausiu apdovanojimu, nors jo divizijos, korpuso ir armijos vadai visąlaik žinojo jo patvirtintų taiklių šūvių skaičių.

Siūlymą turėjo pateikti bataliono vadas, kuris buvo tiesioginis Sutkaus vadas ir kuriam Sutkus buvo visą laiką pavaldus. Gal tai nebuvo padaryta dėl nuolatinių divizijos gynybinių mūšių? O gal prašymas buvo parašytas, bet nepasiekė atitinkamų instancijų? Šito jau nebeįmanoma išsiaiškinti.

Tiesa, vienintelis, bet ne itin aukštas apdovanojimas buvo Bruno Sutkaus paminėjimas 1944 m. lapkričio 25 d. Vokietijos vermachto suvestinėje. Jau vien dėl to jis pateko į Vokietijos karo istoriją.

Ilgus metus, pradedant 1990-aisiais, Lietuvos laikraščiai rašė apie Bruno Sutkaus gyvenimą ir jo, kaip snaiperio, kovas fronte. Dideliuose, objektyviai parašytuose straipsniuose pasakoja jis pats, spausdinamos nuotraukos, kur jis vilki kario uniformą, ir jo apdovanojimus patvirtinantys dokumentai. Lietuvos kariuomenė prašė jo Karo akademijoje Vilniuje skaityti paskaitas jauniems Lietuvos kariams.

Kai 1997 m. Brunas Sutkus galiausiai grįžo į Vokietiją, 1998 m. sausio 20 d. Bavarijos centrinė mokesčių reguliavimo tarnyba atsisakė jam suteikti integravimosi paramą. Štai tokio įvertinimo jis sulaukė Vokietijoje, kuri rodo tokią pagarbą seniems kareiviams, kovojusiems ir liejusiems kraują už Vokietiją.

Content

Сюткус Бруно Snaiperis