РЕЙМЪНД ФИЙСТ

ВОЙНАТА НА ДЕМОНИТЕ -ЦЯЛАТА САГА

(книга седма от "Хрониките на Микдемия")

ВРЪХЛИТА СТРАХОВИТ ЛЕГИОН

1.

Чародей

Демонът изрева обидено.

Амиранта, чародей от Сатумбрия, отскочи от неочакваната експлозия на мистична енергия, която бликна срещу него. Ако не беше разположил солидни защитни бариери, вече нямаше да е между живите. Демонът срещу него очевидно бе достатъчно силен, за да си пробие път през бариерата и да отхвърли магьосника към стената. Ударът бе достатъчно силен, та да остави на Амиранта за спомен огромна цицина.

В мига, когато се появяваха в тази реалност, демоните винаги излъчваха мистична енергия, достатъчна да унищожи всеки стоящ наблизо неподготвен смъртен. Това бе една от причините за поставянето на бариерите, освен, разбира се, опита просто да задържи демона на определено място. Този тук се бе появил с много по-зрелищен взрив, отколкото очакваше чародеят, и това го завари неподготвен.

Амиранта промълви едничка дума, сбор от на пръв поглед лишени от смисъл срички, образуващи заедно ключ, магично слово, освобождаващо доста сложно чародейство — трик, на който го бяха научили преди години и който често можеше да се окаже решаващ в избора между това да постави под своя воля призования демон или да стане негова жертва. Заклинането подсилваше бариерната магия.

Демонът виеше, осъзнал, че е бил призован и впримчен. Чародеят знаеше от опит, че демоните рядко възразяват на това да бъдат призовавани, тъй като смятаха този свят за лесен за плячкосване, но мразят да бъдат пленявани и поставяни под контрол. Омразата им бе един от факторите, затрудняващи изследванията на Амиранта в тази област — изучаваните от него същества непрестанно се опитваха да го убият.

Той си пое дълбоко дъх и огледа разяреното същество. Демонът не беше от познат нему тип, макар че несъмнено бе някакъв вид боен демон. Амиранта знаеше повече за демоните и тяхната природа, отколкото всеки друг простосмъртен в Мидкемия, но все още притежаваше не повече от една десета от познанията, които би искал да има. Този екземпляр беше нов за него. Макар да не можеше да се похвали с обстойни данни за всички демони в Петия кръг, той все пак разпозна някои основни черти: масивния торс, приблизително човекоподобната форма с биволска глава, или поне нещо, което наподобяваше бивол, дълги извити напред рога, придаващи му минотавроподобен изглед. Докато подхващаше едно заклинание, предназначено да обездвижи всякакъв вид демони, Амиранта се зачуди дали подобно чудовище не лежи в основата на легендата за Минотавъра.

Краката му бяха почти кози, но с това познатите черти в чудовището свършваха. От кръста надолу тялото му бе покрито с някакво черно вещество и това със сигурност не беше козина или вълна. Горната част на тялото изглеждаше сякаш изработена от черна кожа, гладка и лъскава, като че ли някой го бе остригал, боядисал и полирал. Рогата бяха кървавочервени, а очите горяха като нажежени въглени.

От ревовете, огласящи пещерата, Амиранта можеше да определи, че настроението на демона с всяка секунда се разваля все повече. Чудовището дори изглеждаше сякаш всеки момент ще си пробие път през бариерите, които би трябвало да са непроницаеми, макар че Амиранта знаеше достатъчно, за да залага твърде много на израза „би трябвало“, когато става въпрос за демони.

Приключи с подсилването на заклинанието за задържане и видя, че демонът отстъпи за миг и потрепна — но после отново се нахвърли върху преградите, придружаваше подновените си усилия с още по-ужасяващи ревове.

Очите на Амиранта леко се разшириха — единственият външен признак за изненадата му. Демонът току-що бе отхвърлил заклинание, което би трябвало да удържи всяко призовано същество. Чародеят от Сатумбрия погали замислено брадичка и смръщи вежди. По природа бе суетен и изискваше от слугата да му подрязва и оформя ежеседмично брадата и имаше представа как изглежда отстрани във всеки един момент. Оредяващата му коса го бе подтикнала да я пусне отзад до раменете, а черните вежди и заострената брадичка му придаваха достатъчно сериозен вид за професията му: Укротител на демони. Или поне държеше да изглежда такъв за онези, които бяха готови да плащат за услугите му със злато.

Нагласи пурпурната си роба, фино извезана със сребрист конец по якичката и ръкавите, прошепна поредното заклинание и зачака. Сега вече би трябвало демонът да коленичи покорно пред него… но вместо това веднага щом приключи той долови нарастващия гняв на чудовището. Въздъхна в смесица от раздразнение и объркване и се зачуди какво ли е повикал този път.

Чародеят бръкна в голямата кесия на пояса си. Беше я ушил лично преди години, като внимателно втъкаваше магия с всеки бод, под бдителния поглед на един майстор, Лейчона, във великия Град на Змийската река — това бе единственият му, първи и последен опит да изтъче магичен плат. Остана доволен от резултата: подсилената с магия за удържане кесия му позволяваше да носи камъни на силата, без да пострада от ужасяващите последствия. Беше горд с шивашките си постижения, но намери целия процес за толкова досаден и изнурителен, че вече предпочиташе да плаща на занаятчии и шивачи, за да му изработват нужните вещи срещу услуги или злато.

Потърка леко с пръст бродираните върху кесията възли, които показваха местата на скритите джобчета, бързо откри този, който търсеше, и извади камъка, който бе подготвил за подобни моменти. Вдигна го високо и произнесе заклинанието, извличащо съдържащата се в камъка сила, сетне я насочи към прибързано подсилената преграда. Докато го правеше, почувства сътресение, което премина през бариерата — демонът отново се бе стоварил с цялата си сила върху мистичната защита.

А после чудовището спря и погледна към мястото във въздуха, където се намираше бариерата, сякаш можеше да я види.

Вдигна гигантския си юмрук и го стовари със сила, способна да пръсне на парчета щит от бича кожа. Амиранта почти усети сътресението, сякаш бе преминало по въздуха и се бе стоварило върху него. А междувременно демонът удари бариерата още по-силно и Амиранта се принуди да вдигне ръка, за да я подсили отново. За своя изненада този път почувства как демоничната енергия се предава от удара чак в рамото му. Отстъпи назад и опря гръб в стената.

„Какво да правя сега?“

Демонът се нахвърли за пореден път върху бариерата и Амиранта, чародеят от Сатумбрия, си помисли, че всеки миг ще я пробие. Потисна внезапно обзелото го желание да се разсмее — неочакваните и опасни събития често му действаха по този начин, извади нов предмет от кесията и го удари в пода.

Вредоносен газ бликна сред отломките и докато се разпространяваше във въздуха, Амиранта хукна навън от дълбоката пещера, в която бе призовал чудовището. Място, специално оборудвано от него за този ритуал, защитено чрез множество бариери и други предпазни средства, издигнати за случаи като днешния.

Чародеят бързаше по тесния тунел и си повтаряше:

„Сега какво?“

Когато стигна в просторната предна част на пещерата, изолирана от външния свят с каменен лабиринт, започна да се ругае за глупавата си постъпка. Всичките му магични приспособления бяха останали в малката пещера. Беше толкова изненадан от поведението на призования демон, че ги бе зарязал на пода. Смяташе, че е напълно подготвен да се справи с евентуалните премеждия, придружаващи призоваването на демони, но нито за миг не си бе помислил, че може да се появи такъв, какъвто не е викал.

Докато клатеше глава на собствената си глупост, забави крачка и накрая спря. Поне беше оставил фенера тук, макар че дори това бе по-скоро за да му показва пътя навън, отколкото заради предположението, че ще му се наложи да си спасява кожата с бягство, ако забрави втория фенер дълбоко в пещерата.

— Понякога ми се ще да бях толкова умен, за колкото се представям — промърмори на глас.

Извърна се към тунела. Даваше си сметка, че ако не спре демона тук, чудовището ще може да избира свободно между няколкото изхода. Последствията щяха да са тежки, и не само за тези, които живееха в околностите — почти десет хиляди души след последното преброяване; щяха да са катастрофални за репутацията на Амиранта.

Губернаторът на Ланада го очакваше пред един от входовете на пещерата, придружен от многоброен отряд войници, ала едва ли подобни сили биха могли да спрат чудовището. Ако демонът излезеше, чародеят не само щеше да се прости с надеждата да получи обещаното възнаграждение, но и несъмнено щеше да понесе гнева на махараджата.

Извади от пояса си дълга пръчица от въглен и зачака. Пръчицата бе дело на един от най-изкусните майстори в Мубойското кралство и можеше да извърши седем трика, достатъчно зрелищни, за да предизвикат възхитените викове на тълпата. Но освен това в нея бяха вградени четири могъщи заклинания, които при нужда можеха да нанесат сериозна вреда. Амиранта бе почти сигурен, че тази нужда е възникнала.

От вътрешността на пещерата повя мирисът на вредоносния газ, извиращ откъм кухината за призоваване. Предназначението на газа бе да обезсилва и евентуално да обездвижи демони, като същевременно да не е особено неприятен, нито опасен за хората. Амиранта разбра, че демонът е преодолял бариерите и идва към него.

Рев разтърси стените на пещерата и сърцето на Амиранта подскочи. Гневният крясък беше толкова пронизителен, че наподобяваше стържене на стоманено острие, опряно от ковач във въртящо се точило. Ако не друго, сега губернаторът на Ланада поне щеше да стане свидетел на жадуваното представление — дори по-добро, отколкото възнамеряваше да му изнесе Амиранта.

Демонът идваше.

Един глас зад гърба на Амиранта попита:

— Да ти е нужна помощ?

— С най-голяма радост — рече чародеят.

Беше оставил Брандос да чака пред входа на пещерата: подкрепление за неочаквани случаи като този и за да не позволи на губернатора и стражите му да се втурнат „на помощ“, докато той се бори с демона.

Амиранта стисна здраво покритата с орнаменти пръчица и произнесе една-единствена дума на незнаен език. Излъчваща неистова топлина огнена топка профуча във въздуха, увисна над демона и го принуди да отстъпи и да изчезне в коридора.

— Ще ми трябват няколко секунди, за да успея да го прогоня — каза Брандос.

Макар да наближаваше петдесетте, боецът все още бе в разцвета на силите си и имаше много по-голям опит в борбата с демони, отколкото всъщност би искал. Но това чудовище, изглежда, щеше да е най-опасното, срещу което се бе изправял.

— Къде са останалите ти играчки?

— В пещерата за призоваване.

— В пещерата?!

— Да — отвърна сърдито Амиранта. — Дадох си сметка, че са там, когато вече беше късно.

— Значи ще трябва да го направим по трудния начин, а? — На лявата си ръка Брандос носеше малък кръгъл щит. Измъкна меча си с дясната. — В такива моменти все съжалявам, че не се захванах с лекарство.

Брандос знаеше, че няма да се наложи да надвива демона: достатъчно бе да го забави, колкото Амиранта да успее да го прокуди обратно в демонското царство. Въпросът бе да се спечелят не повече от минута-две, но ветеранът осъзнаваше, че дори няколко секунди може да са много време.

— Да влизаме, преди да се е върнал. Не ми се ще да го търся из страничните тунели.

Спряха само на няколко крачки от мястото, където се бе намирало чудовището. Миризмата на изпълващия пещерата газ бе почти нетърпима.

А после демонът излезе предпазливо от мрака, спря и се втренчи в тях.

След миг отвори уста и избълва поредица звуци — не доскорошните гневни изблици на ярост обаче, а ритмични и напевни.

— Този да не би да произнася заклинание? — попита Брандос.

Амиранта се заслуша и осъзна, че Брандос е прав: демонът бе заклинател!

— Трябва да сложим край на това — рече чародеят и избъбри една дума, поредната магия, запазена за подобен случай. Думата беше мистичен печат на дълго и сложно заклинание и произнасянето й освобождаваше мигновеното му действие. Ефикасността на заклинанието зависеше от няколко фактора, най-важният, от които бе силата на прилагащия магия противник, сравнена с тази на Амиранта. Един обикновен селски заклинател щеше да онемее, докато Амиранта не реши да вдигне своето чародейство. Могъщ магьосник би изгубил гласа си за минута-две. Още по-силен маг би могъл да се отърве от заклинанието с небрежно помръдване на раменете. Ала този демон бе с непознати способности.

Амиранта подхвана заклинанието за изгонване и едва бе стигнал до средата, когато демонът възвърна гласа си и се зае да нарежда своето.

— Дявол да го вземе! — промърмори Брандос, хвърли се напред и замахна към главата на демона, но в последния момент клекна и го посече през левия крак. Ръката му се разтресе чак до рамото, сякаш бе ударил дънер, ала демонът нададе болезнен вик и се дръпна навътре в тунела, забравил за заклинанието. Преди години Амиранта бе платил щедро на един магьосник от Махарта да вплете в меча заклинание за подсилване на болката при демони. Сега съжали, че не бе поръчал вместо това да подсилва нанасяните поражения, а не само да печели време.

В мига, когато Амиранта довърши заклинанието си, въздухът се изпълни с трепкаща енергия. Демонът изрева предизвикателно и каменният под се разтресе.

— Още е тук — отбеляза Брандос.

— И сам виждам — отвърна чародеят. — Използва магия, за да се задържи.

— Сега какво? — попита Брандос.

— Очевидно ще трябва да използваме някоя по-мощна магия за прогонване. Но първо се налага да го поизморим.

— Да бе — изсумтя Брандос. — Значи от мен кръвта, а от теб приказките.

— Опитай се да не прекаляваш с кръвта.

— Ще видя какво може да се направи.

Амиранта извади дълъг, подобен на писалка предмет, замахна и го удари в пода.

Мътна завеса с рубиненочервено сияние се вдигна нагоре и раздели тунела на две.

— Назад през бариерите! — извика Амиранта и Брандос не се поколеба. Беше попадал в твърде много подобни сблъсъци, за да пренебрегне инструкциите на чародея.

Докато тичаха по тесните тунели, магьосникът чевръсто разполагаше нови бариери зад тях. После отново посегна към кесията и когато извади ръка, на дланта му блещукаше мъничка светлинка. Той я изчака да се разгори до пулсираща алена сфера и после я запокити към демона тъкмо когато чудовището се появи и закрачи решително към тях.

В миг демонът бе обгърнат от трепкаща мрежа от алени нишки, предизвикващи дребни експлозии на бяла топлина на местата, където докосваше козината му. Демонът изрева така, че стените се разтресоха, а от тавана се посипаха камъчета.

Брандос се огледа уплашено, сякаш очакваше целият хълм да се срине върху тях, но се успокои, след като се увери, че тунелът е невредим, и насочи вниманието си към разярения демон.

— Мисля, че ни е малко обиден.

— Какво ли те кара да смяташ така?

Брандос замахна с меча срещу приближаващия се демон, за да осигури на Амиранта достатъчно време да изплете сложното прогонващо заклинание. За да му помогне, чародеят разпъна още няколко бариери. Демонът се дръпна, за да избегне удара, но Брандос не се опитваше да го нападне, а само да го спре.

— Назад! — заповяда Амиранта и Брандос побърза да отстъпи през невидимия праг.

Чародеят произнесе активиращата дума и пред демона се издигна нова стена, този път от пулсираща виолетова енергия. Демонът се вряза в нея и отскочи назад. Тялото му се покри с димящи рани.

Брандос знаеше, че демоните изразходват енергия, за да се лекуват, и че всеки път, когато получават рани, губят сили. Но демоните също така притежаваха дразнещата способност да черпят енергия от други източници, стига да имаха подобна възможност, така че щеше да е най-добре, ако успеят да го изтощят максимално бързо, за да може чародеят да го прогони обратно в демонското царство.

— Трябва ли да го удрям още?

— Няма да е зле — отвърна чародеят, докато приготвяше нова поредица бариери.

Брандос финтира високо, за да подмами демона да вдигне ръце, сетне се наведе рязко и го промуши в левия крак. Чудовището рухна по гръб с нов разтърсващ пещерата рев и от раната бликна тъмна кръв. Разнесе се отвратителна смрад. Брандос се дръпна назад.

— Добър удар — похвали го чародеят.

— Опитвам се да постигна максималното с минимални усилия, но лошото е, че вече остарявам — отвърна боецът, докато отстъпваше зад поредната бариера, поставена от Амиранта. Пое си дъх, избърса потта от челото си и добави: — Някой ден заради теб един от нас ще си отиде от този свят.

— Напълно възможно — съгласи се чародеят.

— Или и двамата — добави Брандос и нагласи щита си.

Този път демонът изгуби повече време да изцери раните си и двамата приеха това за добър знак. В подобни моменти демонът се нуждаеше от усамотение и колкото по-сериозно бе ранен, толкова по-продължително бе това усамотение. В тясното пространство на пещерата му се налагаше да черпи от собствените си магични запаси и така му оставаше по-малко магия срещу Амиранта и Брандос.

— Като гледам, го изтощаваме все повече — отбеляза Брандос.

— Чудесно — рече Амиранта. — Защото той също ни поизмори.

— Ще можеш ли да го прогониш?

— Само още една-две минутки.

— Добре. — Брандос пристъпи напред, премина невидимата черта на бариерата и отново нападна демона. Ударът изглеждаше лесен и демонът рефлексивно вдигна ръка, за да го отбие. Но опитният боец очакваше подобно развитие: демоните бяха напълно предсказуеми, когато въпросът опреше до немагични битки. В тяхното царство най-големият и най-силният неизменно триумфираше над останалите, разчитайки на физическото си надмощие. Поради това сред демоните рядко се случваше да възникват преки стълкновения. В царството на смъртните техните размери и необузданата им природа им осигуряваха нужното преимущество срещу дори най-силните същества. Един дракон би се справил без проблеми с подобен противник, но обикновен мечоносец се нуждаеше от хитрост и разум, за да надделее над грубата сила. Брандос завъртя китка в мига, когато демонът понечи да отбие удара, и острието остърга лявата ръка на съществото. Демонът отстъпи назад, но после изведнъж замахна със здравата си дясна ръка и едва не изтръгна рамото на Брандос от ставата.

Брандос се дръпна зад бариерата и се приготви за нова атака. Демонът се хвърли след него, но след миг спря, за да събере магична сила.

— Проклятие — промърмори Брандос. — Пак магия. — Приведе се и атакува.

Вдигна рязко щита и го заби в гърдите на демона. Все едно удари каменна стена, но демонът все пак отстъпи назад, достатъчно, та Брандос да успее да се дръпне, преди ноктестата му ръка да го обезглави.

Брандос замахна и посече протегнатата ръка на демона. И този път цъфнаха димящи рани и демонът изрева разгневено. Брандос отстъпи назад и подвикна на Амиранта през рамо:

— За пръв път идва на Мидкемия и няма защитна магия срещу стомана.

Ловко вдигна щита чак над лакътя си, прехвърли меча в лявата си ръка, а с дясната извади от пояса си кинжал, хвърли го с всичка сила и прикова с острието десния крак на чудовището към пода. Черен дим и мирис на сяра изпълни пещерата и демонът отново изрева. После млъкна, взря се в двамата човеци със сияещите си червени очи и отново подхвана заклинанието.

— Май моментът е удобен да приключваме — каза Брандос, хвана меча с дясната си ръка и отново нагласи щита. — Това приятелче е ужасно упорито!

Амиранта разполагаше с по-малко от секунда, за да вземе решение дали да продължи със заклинанието за прогонване и да рискува Брандос да бъде ударен с вероятно смъртоносна доза магия, или да го изостави и да използва друго заклинание, което бе подготвил за подобни опасни случаи.

Привързаността към приятеля се оказа по-силна от желанието да приключи схватката и той прекъсна първото заклинание и извика:

— Затвори очи!

Брандос не се нуждаеше от още подканвания. Незабавно приклекна зад щита и стисна очи.

Амиранта също зажумя и произнесе пет сричкова дума, с която освободи много мощна разрушителна мълния. От личен и доста болезнен опит знаеше, че енергията, която се пренася с алената мълния, откъснала се от протегнатата му ръка и полетяла към демона, ще проникне през кожата на чудовището и ще се разгори отвътре.

Усетиха внезапен изблик на изпепеляваща топлина, който продължи само няколко секунди, ала бе достатъчно силен, за да обгори космите на ръката на Брандос. Въздухът се изпълни с тежката миризма на изгоряло месо. Възцари се тишина.

Брандос отпусна ръце и си позволи облекчена въздишка.

— Ще ми се да не го беше правил.

— На мен също — съгласи се Амиранта. — Прогонването е много по-неизнурително.

— И по-болезнено — добави старият боец, докато оглеждаше пострадалата си ръка.

— И по-безболезнено — поправи го Амиранта, — отколкото да се унищожава демон.

Брандос поклати глава и си позволи още една дълга въздишка, след което каза:

— Някога не ти ли е хрумвало, че да викаш демони, за да можеш след това да ги прогонваш срещу заплащане, не е най-доброто приложение на твоята дарба?

Амиранта се подсмихна.

— Хрумвало ми е от време на време, но как иначе да спечеля парите, тъй необходими, за да продължа да разширявам познанията си за демоничното царство? Като си помисля само колко много научих от създанията, с които установихме по-тесни връзки.

— Като стана дума, защо не се появи някое от тях?

Амиранта сви рамене.

— Не зная. Опитвах се да повикам Крийгром… Напоследък го имам почти за домашен любимец.

— Грозен е като греха. Трябваше да го накараш да те погне, когато хората на губернатора са наблизо. Да го оставиш да се шмугне след теб в пещерата, а после да го пратиш обратно в неговия свят. Хубав план, нали? — Ухили се. — Точно това трябваше да направиш!

— Не знаех, че ще дойде боен демон.

— Използващ магия боен демон — поправи го Брандос, докато прибираше меча.

— Използващ магия боен демон — повтори като ехо Амиранта и погледна към изпълнения с гъст черен дим тунел. Обгорена демонска плът бе полепнала по стените и тавана, а вонята бе достатъчно тежка да накара дори обръгнал в битки воин да си изповръща червата. Левият крак на чудовището лежеше на пода само на няколко крачки от тях.

— Да идем да си приберем париците от губернатора, да се махнем от тази жалка провинция и да се връщаме у дома.

— У дома? — попита Брандос. — Мислех, че първо ще се помотаем малко на север.

— Не — отвърна Амиранта. — В тази история има нещо познато и обезпокоително. Нещо, което ме кара да се заровя в книгите в кабинета. Мисля, че за момента той е най-безопасното място за нас.

— Че откога се безпокоиш за собствената си безопасност?

— Откакто долових познато… присъствие зад демона.

Брандос затвори очи, сякаш преценяваше чутото.

— Усещам, че продължението никак няма да ми се понрави. Познах ли?

— Вероятно няма — съгласи се Амиранта; оглеждаше съдържанието на кесията, за да запомни какво е нужно да подмени. — Когато демонът избухна, се разхвърча цял рояк познати магични формули. Повечето бяха мои, от бариерите и заклинанията, които използвах — с изключение на две. Едната бе на демона, което следва да се очаква, чужда и напълно непозната. Но другата определено я свързвам с друг участник. — Замълча за миг, после добави: — Участник, чийто почерк ми е познат като моя собствен.

Брандос бе прекарал почти целия си живот редом с Амиранта и бе чувал много истории, така че знаеше какво ще последва. Все пак попита тихо:

— Беласко?

Амиранта кимна.

— Да. Беласко.

— Дявол го взел! — изруга тихо боецът. Лицето му внезапно се покри с бръчки, като стар пергамент или карта на преживяното през изминалите години. Косата му, някога златиста, бе побеляла на слепоочията, но проницателните му сини очи гледаха с някогашния младежки плам. Той поклати глава и рече:

— Амиранта, едно ще ти кажа: с теб никога не е скучно да се скита човек.

— Защото харесваш чудатите неща.

— То е заради компанията, в която съм попаднал.

Амиранта кимна уморено. Двамата бяха заедно от много отдавна. Беше срещнал Брандос като улично хлапе преди четирийсет и две години. Сега, въпреки че бе по-възрастен от своя спътник, чародеят изглеждаше с двайсет години по-млад. И двамата знаеха, че магьосникът ще надживее боеца с цяло поколение, но никога не говореха за това, освен когато Брандос укоряваше Амиранта, че пакостите му някой ден ще довършат и двамата. Външният вид лъжеше, защото Брандос всъщност бе този, който приличаше на баща на Амиранта.

Как познавачът на един особено тъмен вид магия бе влязъл в ролята на пастрок на неукото улично хлапе си оставаше загадка за Амиранта, но по някакъв начин Брандос бе успял да спечели привързаността му и оттогава двамата бяха неразделни.

Амиранта поведе Брандос покрай обгорелите останки на демона до пещерата, в която го бе повикал, вдигна от пода две големи кожени торби и подаде едната на стария боец. Двамата се превиха под тежестта им. Чародеят огледа съборените бариери, горящите купички с тамян и другите принадлежности за призоваване на демони и каза:

— Да не прозвучи като укор, но какво те накара да влезеш в пещерата?

— Забави се повече от обичайното и губернаторът започна да губи търпение. После отвътре се чу страшен шум и реших да вляза да видя какво става.

— Добре си направил — каза Амиранта.

Излязоха от пещерата, която се намираше в дълбока клисура на няколко мили от селцето Кенчета. Щом ги видя, губернаторът се провикна:

— Убихте ли демона?

Амиранта вдигна ръка в най-общ жест за поздрав към някоя по-високопоставена личност и отвърна:

— По-мъртъв не може и да бъде, ваше превъзходителство. Ще намерите останките му разхвърляни из тунела на стотина крачки навътре.

Губернаторът кимна и нареди на един от младшите офицери:

— Иди да провериш.

Амиранта и Брандос се спогледаха. Местните владетели обикновено се доверяваха на думата им. От друга страна, те често зърваха за кратко чудовището, а не както този път — да се задоволят само с ревове от вътрешността на тъмната пещера.

Офицерът се върна. Беше пребледнял и лицето му лъщеше от пот.

— Трябваше да го предупредя за смрадта — подметна тихо Амиранта.

— Май трябваше — съгласи се Брандос.

— Е? — попита губернаторът.

— Убили са го, ваше превъзходителство — докладва офицерът. — Късове от чудовището се въргалят навсякъде и са полепнали по стените. Останал е цял само един крак и той… не е от този свят.

— Донеси ми го — нареди губернаторът.

Офицерът махна на двама войници и рече:

— Чухте губернатора. Идете и донесете крака.

След малко двамата войници излязоха от пещерата с нещо, което приличаше на обгорял дънер. От него се разнасяше смрад, която би накарала да се обърнат и най-здравите стомаси. Губернаторът дръпна коня си назад и извика:

— Спрете!

После огледа обгорелия крак и трите грамадни пръста с остри като бръснач нокти. Каквото и да беше това, наистина не беше от този свят и най-сетне останал доволен, губернаторът кимна и каза:

— Получихме вест от съдилището на махараджата за някакъв шарлатанин, който обикалял наоколо и обещавал да отърве селцата от несъществуващи демони, призраци и други подобни зловредни явления. Ако това беше ти, сега щеше да висиш на ей онова дърво. — И посочи един бор на стотина крачки от тях. — Но тъй като няма съмнение, че кракът е от истински демон, ще сметна, че пристигането ти в областта тъкмо когато се появи демонът е щастливо съвпадение, и ще пратя сведение за това на моите господари и повелители в град Махарта.

Амиранта се поклони възможно най-почтително и Брандос побърза да последва примера му.

— Благодарим ви, ваше превъзходителство — каза чародеят. И докато губернаторът обръщаше коня си, добави: — Ваше превъзходителство, мога ли да си позволя да попитам за възнаграждението?

— Ела в двореца ми и се срещни с моя сенешал — подметна губернаторът през рамо. — Той ще ти плати. — И след тези думи препусна. Оръженосците му го последваха.

— Е, поне ни е на път — въздъхна Амиранта.

Брандос повдигна рамене и метна торбата на гърба си.

— Има моменти в живота, приятелю, когато човек трябва да се задоволи и с дребното възнаграждение. Този път поне ще ни платят. Май стана добре, че се показа този нов демон. Крийгром може да изглежда страховит, но сред демоните е заплашителен колкото кутре. Ако губернаторът бе надушил, че си играеш с него на гоненица и нямаш намерение да го убиеш… хъм, да знаеш, никак не ми се ще да завърша житейския си път на някое дърво. — Погледна бора, докато го подминаваха. — Макар че, трябва да призная, това дърво е доста красиво.

— Винаги търсиш красивото, нали?

— Все някой трябва да го прави — рече Брандос, — като се има предвид занаятът, който сме подхванали.

— Така си е — съгласи се Амиранта, докато излизаха на пътя към двореца на губернатора, от който щяха да се отправят към своя далечен дом.

Живееха край селцето от близо трийсет години. За по пет месеца всяка година Амиранта се затваряше в каменната кула на полусъборена крепост на миля извън селцето. През останалото време с Брандос скитаха по света.

Кулата му се намираше на върха на хълма Гашен Тор, най-високия хълм в околностите на селцето Талумба, отстоящо на два дена езда в източна посока от Махарта. Местните селяци нямаха нищо против съжителството с могъщия магьосник, макар занаятът му да се смяташе според мнозина за изследващ границите на злото. Те вярваха, че чародеят е пристигнал в Талумба от друга страна и че се е заселил на самотния хълм, за да избегне нечие възмездие. Говореше се, че вдигнал кулата, в която живее, с помощта на демони и че е разположил магични бариери, за да попречи на нежелани посетители да го безпокоят.

Ала истината бе много по-прозаична: за да построи кулата, Амиранта бе използвал магия, макар и не своята собствена. Двама магьосници, владеещи геомантия, бяха приложили уменията си да подредят камъните по такъв начин, че след като привършиха, бе достатъчно Амиранта да наеме един местен дърводелец, за да монтира два дървени пода, да постави врати и да изработи мебели, включително голямата маса и тежкото кресло до нея, в което сега се бе настанил магьосникът.

Той прегледа един стар текст, който бе написал преди близо столетие, и когато приключи, го побутна настрана с въздишка на съжаление. Зарея поглед през прозореца към селцето долу и червеникавото зарево на залеза и се замисли за това колко идиличен бе станал животът му през последните двайсет и няколко години — ако се изключи някое и друго премеждие като това отпреди три дни в Ланада.

Помнеше добре деня, когато пристигна тук с младия Брандос и жена му и как бе решил, споходен от внезапно хрумване, да се настани на хълма. Докато гледаше селцето и залеза, неволно се запита дали решението му не е било повлияно единствено от красивата гледка. Вярно, че залез има всеки ден и навсякъде, но от друга страна, като че ли целият му живот се основаваше на случайни събития и съмнителни решения, нерядко подтиквани от каприз — като например да даде убежище на улично хлапе, което се бе опитало да го обере преди трийсетина години.

Селцето бе единственият постоянен дом, който бе имал от детството си, време толкова отдалечено, че се налагаше да се съсредоточава, за да си спомня нещо от него. Отначало обитателите му бяха изплашени от Чародея на хълма, както го наричаха, но оттогава той неведнъж бе защитавал селото от скитащи бандити и дори не бе позволил на армията на амбициозния махараджа на Мубоя да го приобщи към своите разрастващи се владения. Изпитваше гордост, че досега се бе справял предимно с хитрост и лукавство и без да се налага да отнема нечий живот. Макар отдавна да бе надживял ежедневните грижи на обикновените хора, имаше определени граници, които не би искал да преминава.

Ако имаше опасения, те произхождаха от факта, че заниманията с тъмни изкуства нерядко могат да доведат до преследване от страна на закона. Но много по-сериозна бе загрижеността за собственото му благополучие, тъй като неведнъж се бе уверявал, че пътешествията по пътя към тъмното познание могат да костват на магьосниците много повече от неодобрението на околните. Макар да не беше набожен човек, все още държеше да се срещне с Лимс-Крагма уверен, че не е успял да опетни името си и че ще може да обясни някои свои дребни кусури. Заради професията му сигурно имаше мнозина, които не го смятаха за добър човек, но той имаше свои принципи. А и бе виждал по-добри от него да стават жертва на тъмното изкуство. То бе като наркотик за много магьосници.

Докато се наместваше в креслото, се сети, че ще трябва да отскочи до града, за да си купи нови възглавници. Огледа кабинета си. Огнището бе запалено, както винаги в студената зима, и облъхваше с топло сияние каменната стая. Зимно време в спалнята на долния етаж духаше и чародеят често оставаше да преспи в кабинета. Беше убеден, че теченията долу са заради лошо иззидания комин, но все не намираше време да го погледне и единственото, което правеше през трите месеца на зимата, бе да застила пода с дебели одеяла.

Брандос се изкатери тромаво по витата каменна стълба, построена в средата на кулата, влезе и подхвана без встъпление:

— Е, какво намери?

— Същото, от което се страхувах — отвърна чародеят, изправи се и махна към овехтелите книжа на масата. — Май ще трябва пак да поскитаме.

— На пазар в Махарта, а?

Амиранта огледа стария си приятел. Макар да бе надхвърлил петдесетте, Брандос все още изглеждаше доста як. Обветреното му лице говореше за години на битки и бе покрито с впечатляващ брой белези.

— Така е, вярно е, че ми трябват нови възглавници, но това може да почака. — Огледа книгите и продължи: — Става нещо много лошо и трябва да го обсъдим с някои хора.

— Имаш ли предвид някой конкретен човек?

— Разкажи ми за този Каспар.

Брандос се усмихна, кимна, седна на ниското столче до огъня и започна:

— Ето какво зная: около месец след изчезването на генерал Аленбурга, което стана преди десет години, споменатият Каспар от Оласко пристигнал в двореца на махараджата заедно с малка армия воини от света на цураните. Младият владетел на Мубоя дал на Каспар титлата армейски генерал, обявил, че Аленбурга е заминал да живее в някакво далечно място, и се заел да обединява страната и да завладява нови земи. Но тъкмо сега става интересно. Изглежда, Каспар успял да спечели доверието на махараджата и предложил дипломатическо решение за два конфликта, съумял да уреди спорните въпроси с кланове от Града на Змийската река и да анексира два северни града, без да пролее и капчица кръв. След продължителна война дори изковал съюз с Оканала чрез няколко умело уредени брака на издънки на кралския род, като постигнал споразумението, че наследниците на Мубоя и тези на крал Оканала ще управляват съвместно общата им империя. Пак той помогнал на Оканала да потуши два бунта, а в наши дни Оканала и Мубоя се готвят заедно да тръгнат срещу онези жестоки джуджета, които живеят в тревистите земи на запад.

— Забележителен списък с постижения за толкова кратък период на служба — потвърди Амиранта, докато се почукваше замислено с пръст по брадичката, нервен тик, който имаше още от дете. — И какво още?

— Слухове и предположения. Каспар е чужденец, от страните отвъд Сезерозападното море, и произхожда от народ на име оласко — поне така ми казаха. Управлявал там, преди да бъде свален, после се изгубил за няколко години. По някакъв начин се сближил с генерал Аленбурга, но по този въпрос не се знае много. Освен това се говори, че често изчезва за по седмица от новата столица на Мубоя и после се появява неочаквано, сякаш въобще не е отсъствал.

— Магьосничество — рече Амиранта. — Отива някъде, но никой не го вижда кога заминава и кога се връща.

— Или обича да си поспива по-дълго в покоите си — подсмихна се старият боец. — Може би с приятелки, защото се говори, че питае интерес към дамите.

Амиранта мълчеше и все така почукваше брадичката си с пръст. Брандос знаеше, че неговият пастрок обича тишината, когато размишлява, така че напусна кабинета и затрополи надолу по стълбите.

Кулата беше най-обикновена цилиндрична постройка на три етажа; в средния имаше две големи стаи, една за чародея, втората за Брандос и жена му Саманта. Брандос мина по малкия коридор, разделящ двете спални, и продължи надолу по стълбите към приземния етаж, където се помещаваха кухнята, килерът и гардеробът. В кухнята ухаеше на прясно изпечен хляб и нещо вреше в гърнето над огъня — вероятно високо ценената от Брандос пилешка яхния на Саманта.

Брандос спря на прага да се полюбува на съпругата си. Беше набита и леко пълна, но въпреки това все още можеше да пробуди с шепот плам в душата му, макар че годините бяха оставили своя отпечатък върху някогашното леко момиче в Източните владения. Носеше семпла зелена рокля и синя кърпа, завързана по обичая на техните земи. Брандос я бе срещнал в една кръчма в пристанището Шингази, на Змийска река, там където тя прави извивка към Източния бряг, на по-малко от миля от Великите скали, откъдето се разкриваше гледка към Синьото море. С малко флиртуване и повечко добро вино тя се бе съгласила да сподели леглото му.

Но вместо да я забрави, както се бе случвало с много преди нея, мислите му непрестанно се връщаха към това приятно пълничко момиче от Източните владения. След месеци несекващи въздишки по нея Амиранта най-сетне бе разрешил на своя възпитаник да отиде да я навести.

Брандос се върна след месец, женен. Отначало Амиранта не одобряваше брака им, но постепенно си даде сметка, че Брандос е намерил нещо наистина рядко и скъпоценно в това на пръв поглед простичко девойче от Източните владения. Брандос пък знаеше, че чародеят им завижда, макар никога да не го бе показал.

Брандос познаваше своя пастрок повече от всеки друг на този свят и знаеше, че само веднъж в живота си виделият и препатил магьосник се бе поддал на женски прелести. Споменът за тази случка все още го караше да се усмихва и ако не беше искреното съжаление на Амиранта за това как бе приключила тази връзка, тя щеше да си заслужава да я възпее някой бард.

Саманта погледна мъжа си и се усмихна.

— Готов ли си за вечеря?

— Да — рече той и отвърна на усмивката й.

Но докато сядаха на масата, усмивката й премина в мръщене.

— Та кога заминавате?

Брандос поклати глава. Отдавна знаеше, че за Саманта е като разтворена книга.

— Скоро, ако питаш мен. Амиранта е доста разтревожен от онова, което се случи в Ланада.

Тя кимна. Едно от качествата й бе да не обръща внимание на това, че нейният благоверен и пастрокът му си изкарват прехраната, като призовават демони в далечни земи, а сетне ги прогонват обратно срещу възнаграждение. Понякога се случваше да вършат и истинска, опасна работа, ако се намираха хора, които са готови да платят за нея, но това беше рядко: през останалото време двамата не бяха нищо повече от мошеници.

Въпреки това винаги имаше въпроси, по които Брандос и Саманта биха могли да поспорят, а също и неща, които бе по-добре да не обсъждат, и това бе от самото начало на брака им, който продължаваше вече двайсет и три години.

— Има ли смисъл да питам за причината? — подметна тя хладно. — Докато децата живееха тук, беше различно. — Млъкна и изгледа укоризнено съпруга си. — Бетан е в морето и плава един бог знае накъде. Мег живее с мъжа си в Хайпур.

— А Донал е долу в селото с внуците. Можеш да им идеш на гости — каза той. Вече усещаше накъде води всичко това.

— Да де, нали жена му ме обича като родна майка — тросна се тя.

— Е, то две жени под един покрив…

— Ще ми се заумилква пак, като се роди следващото бебче и й потрябват още две ръце, но дотогава ще гледа на мен като на натрапница. — Брандос понечи да възрази, но тя го изгледа със сините си очи и той се отказа. — Брандос, не знаеш колко самотна се чувствам тук, когато те няма по цели седмици… — Въздъхна театрално. — И нямаш представа колко съм щастлива, когато се връщате по-рано. Кога ще престанете с тези скиторения? Няма смисъл от тях, не виждаш ли?

— Права си. Но нали знаеш, че Амиранта има нужда от средства за изследванията си… за тия негови механизми, за някой стар сборник със заклинания или каквото там в момента го е заинтригувало. А и става дума за неговите пари, нали?

— И за твоите също! — почти извика тя. — Защото ти вършиш мръсната работа.

Брандос знаеше, че няма начин да избегне темата.

— Виж, по принцип съм съгласен с теб. По-добре да си стоим вкъщи, стига сме скиторили и прочее. Но този път наистина трябва да заминем.

Саманта го изгледа на кръв.

— Защо?

Брандос долови в гласа й нарастващ гняв и разбра, че трябва да й каже.

— Става дума за брата на Амиранта.

Тя премигна, после попита:

— Беласко?

Той кимна.

— Ще ти приготвя багажа — каза Саманта. — И ще ви сложа храна за пътя до града. После ще си купите още.

Внезапната промяна на поведението й бе напълно обяснима. Саманта беше чувала неведнъж тази история и знаеше, че Беласко е могъщ магьосник, със сигурност най-малкото равен на Амиранта, и че се опитва да го убие още отпреди двамата с Брандос да са се родили.

2.

Непреклонен рицар

Сандрина седеше неподвижно.

Беше се съсредоточила върху на пръв поглед невъзможната задача да не мисли за нищо. Вече седем години упражняваше този ритуал всеки път, когато имаше подходящи условия, ала нито веднъж досега не бе успяла да постигне пълно прекъсване на вътрешния монолог, каквато беше целта на Шатарския ритуал.

Въпреки че очите й бяха затворени, тя можеше да опише стаята, в която беше, с най-големи подробности. И тъкмо това бе проблемът. Умът й искаше да е активен, а не да се рее бездейно. Тя потисна желанието си да въздъхне.

В най-добрите дни в Храма бе успявала да постигне нещо пределно близко до нищото — или поне след приключване на ритуала нямаше спомен за някаква мисъл и се чувстваше напълно отпусната. Но въпреки това не беше убедена, че липсата на спомени и пълното отсъствие на мисли са едно и също. Тревогите й бяха обект на забавление за отец-епископ Крийган и дори тази мисъл бе още едно напомняне, че днес е доста далеч от надеждата да постигне реещо се съзнание.

Все още помнеше точното разположение на всеки предмет в стаята. Без да отваря очи, можеше да си припомни всяка подробност, способността й да ги запаметява бе вродено умение, усъвършенствано, откакто бе постъпила в ордена Щит на слабите. Клетвата, която даде, изискваше от нея да пази тези, които не могат да се пазят сами. Често нямаше достатъчно време, за да се прецени справедливостта на молбата за помощ, нито да се определи кой е прав и кой крив в спора, така че се налагаше да разчита на бързо решение за това на чия страна да се намеси. В такива моменти вниманието към детайла й помагаше, ако не друго, то да не влоши още повече създаденото положение, дори ако не успее да го подобри.

Миризмата на овехтелите с годините дървени стени и под и едва доловимият аромат на лак, използван от време на време, за да ги освежи, й действаха хипнотизиращо, събуждаха спомени за посещения в един или друг храм. Чуваше тихото свистене на пара от водата, изсипвана от младите клисари върху нагорещените камъни, и долавяше безшумните им движения из помещението. Те внасяха огромни тежки пълни с вода котли, опитваха се да ги поставят без звук на пода, а сетне ги обръщаха върху камъните, за да изпълнят помещението с пара. Спомняше си дните, когато и тя бе клисарка и трябваше да носи вода в подобни помещения и да внимава да не обезпокои монасите, свещениците, а понякога и някой рицар като нея. Това бе първата й стъпка на пътя към служба на Богинята. Поне десетина мъже и жени седяха мълчаливо в тези помещения, сгънали дрехите си прилежно на пейките отзад, а от нея се изискваше да осигурява спокойствие в стаята. По онова време не можеше да повярва, че съществува по-тежка задача от тази, но сега знаеше, че задачата на клисарите е доста лесна и че пред истинското предизвикателство са изправени тези, които се опитват да постигнат реещо се съзнание.

Усети, че по гърба й се стичат капки пот, и едва се сдържа да не посегне и да се почеше. Искаше й се умът й да се откъсне по някакъв начин от сетивата. Седнала с кръстосани крака, затворени очи и ръце, положени с длани нагоре върху коленете, тя би трябвало да е изолирана напълно от всичко наоколо, ала хлъзгащата се по гърба й капка й се стори почти като нечие докосване. Ядът й, че бе позволила да се разсее, бе началото на поредица емоции, които познаваше добре. Скоро щеше да е толкова далече от надеждата за реещо се съзнание, колкото ако беше в обятията на любовник или участваше в битка. За миг й стана смешно, защото всъщност при тези два случая щеше да е дори по-близо. Сякаш други части на ума й вземаха връх, когато се сражаваше или се любеше, а вечно подлагащата на самокритичност част на ума й се свиваше в някое далечно ъгълче.

Подобно на всички останали членове на ордена Сандрина можеше по всяко време да посещава всеки от храмовете на Дала, главната богиня на ордена Щит на слабите. Като член на един действащ орден тя отиваше там, където я прати Богинята, най-често, за да осигури защита на някое малко селце, изолирано абатство или пътуващ керван. Участваше в спорове и се стараеше да осигурява равновесие, но бе достатъчно добре подготвена да налага справедливостта със сила, ако възникне подобна необходимост.

Капката пот стигна до долната част на гърба й и тъй като замря за миг там, Сандрина се опита да съсредоточи ума си върху нея и да се гмурне вътре, за да потърси там жадуваното откъсване от действителността. Дишаше бавно и равномерно, наслаждаваше се на обливащата кожата й гореща пара, на тишината и на липсата на опасност. Успя да намери своето кътче покой в малката капка. Слаб ветрец накара камбанките отвън да зазвънят, подсилвайки усещането за пълно спокойствие. А веднага след това Сандрина долови аромата на нещо нежелано — характерната натрапчива миризма на мъж, толкова слаба, че едва се усещаше.

Знаеше, че ритуалът е компрометиран. Не за първи път присъствието й в светилището предизвикваше нежелани последици. Имаше още две жени, които участваха в ритуала, но те не бяха нито млади, нито привлекателни според общоприетите норми. Подобни особености не би трябвало да оказват влияние, когато служиш на Богинята, но човешките същества са по природа несъвършени и идва момент, когато тези фактори вземат надмощие. Сандрина се намести лекичко, докато свиваше и отпускаше всеки мускул на тялото си, приключвайки медитацията. Сега вече осъзнаваше, че е гола пред чужди хора, усещаше стичащата се между гърдите и по гърба й пот и полепналата коса. Един млад клисар чакаше при вратата с кърпа от груб плат.

Тя се изправи с бързо движение, като танцьорка, каквато всъщност беше в предишния си живот. Знаеше, че един от по-младите братя я наблюдава, докато излиза, че следи Всяко нейно движение. Знаеше също и какво вижда — рядко красива млада жена със златиста спускаща се до раменете коса и почти безупречно тяло, ако се изключеха няколко белега от битки.

Всъщност Сандрина бе сигурна, че има и други недостатъци, но те бяха скрити в нея, а красотата й бе по-скоро проклятие.

С дълги крака, красиво оформени бедра и тясна талия, с добре развити рамене, тя бе на върха на физическата си форма. Но нищо не можеше да промени лицето й: правия, идеално оформен нос, бледосините й очи, пълните устни и деликатната брадичка. Беше още по-поразителна, когато се усмихваше, което се случваше рядко. Дори когато беше с ризница мъжете пак се обръщаха след нея.

Потисна желанието да извърне глава, за да види кого от младите братя е възбудила с голотата си — това беше негово бреме и ако подхождаше към ученията на Богинята с мъдрост, щеше да си даде сметка, че е слабост, която трябва да надделее, урок, предназначен да го направи по-силен.

Никак не й се нравеше мисълта да е нечий урок.

Взе кърпата, влезе в банята и седна на една пейка до ведро със студена вода. Вдигна го и го изля върху себе си, наслаждаваше се на студената вода и на яснотата на мисълта, която пораждаше тя. Докато се бършеше с кърпата, изпита наслаждение от краткото усамотение в банята. В живота й рядко се случваше да е сама. Това ставаше обикновено докато крачеше по някой път, заобиколена от свистенето на вятъра в клоните и звуците на диви животни, и тя ценеше подобни моменти.

След всяко пътуване се отбиваше тук, в храма в Крондор. Единственият истински дом, който бе имала някога. Бе израсла на улицата, отгледана криво-ляво от майка, пристрастена към всяка позната дрога, но най-вече към Съня, бял прашец, който при пушене пораждаше видения и преживявания, много по-ярки от самия живот. Майка й се бе опитала да я закриля, доколкото позволяваше слабостта й, докато стане жена. Тялото, което Сандрина смяташе за проклятие и което можеше да накара да секне дъхът на много глупави мъже, се бе развило доста отрано, малко след като навърши единайсет. Към тринайсетата си година тя бе станала истинска красавица. Майка й я научи на някои хитрини — да не се мие, да подреже косата си къса, да пристегне гърдите си, за да прилича на момче, и това успя да я опази, докато стана на четиринайсет и един от биячите прозря какво се крие зад маскировката.

Шегаджиите от Крондор бяха престъпна организация под властта на Праведника, но не чак толкова стриктно контролирани, че да се съобразяват с целомъдрието на едно улично момиче. Биячът я облада, докато майка й бе в прегръдките на една особено силна дрога на име Блаженство. След това започна да я навестява често. Винаги носеше Блаженство, или Съня, или някоя друга дрога, продавана от Братството на крадците.

Сандрина приключи с бърсането и се върна в съблекалнята. Монасите, на които бе възложено да се грижат за навестяващите ги братя и сестри, тъкмо почистваха захабената й от пътувания броня. Тя нахлузи широките си панталони и свободната туника, и двете ушити от груб плат, обу тежките обувки и затегна колана. Докато се обличаше, си помисли, че първият й мъж всъщност не беше чак толкова лош човек. С течение на времето той се влюби в нея и когато се любеха, се стараеше да е нежен и внимателен, а на моменти бе дори непохватен. Мъжете след него бяха тези, от които научи какво е истинска жестокост.

Беше на петнайсет, когато почина майка й. Твърде много дрога, или пък някоя със сгрешени съставки, а може би някой си го бе изкарал на нея — така и не узна истината, освен че я намериха да плува по очи недалеч от Рибарския пристан в южния край на залива. Странно, че я откриха толкова далече от местата, където се навърташе обикновено, но не достатъчно странно, за да подтикне Праведника или някой от помощниците му да проучат въпроса. А и с какво би ги заинтригувала смъртта на поредната пристрастена към дрога блудница? Освен това тя бе дала на Шегаджиите дъщеря, която струваше повече, отколкото някога би струвала майка й.

Сандрина бе преместена в един от най-добрите градски бордеи, където започна да изкарва злато. Скоро след това узна какво е да носи копринени дрехи и скъпоценни камъни, да мие косата си всеки ден и да получава редовно храна. Стана специалистка в прилагането на разкрасяващи и ароматни кремове, течни масла, благовония и червила. Можеше да изглежда невинна като дете или зла като кешийска куртизанка, в зависимост от предпочитанията на клиента. Обучиха я на маниери и да говори кешийски и квегски, но най-важното — да се изразява като дама от обществото.

Тъй като похитителите й се погрижиха за образованието й и я научиха да чете и да пише, тя реши да им прости и потисна първоначалния си импулс да търси възмездие. Богинята учеше да се прощава. Но Сандрина се закле никога да не забравя.

Това, което можеше да им прости, бе пробуждането на апетита към неща, които бе по-добре да се избягват: твърде много вино, дрогата, към която бе пристрастена майка й, фините дрехи и бижута и най-вече — мъжката компания. Когато се раздели с тази професия, Сандрина бе получила тежък психически недъг — тя жадуваше да бъде докосвана само от мъже, от които се отвращаваше, и се ненавиждаше за това перверзно желание. Единствено строгата дисциплина на ордена й помогна душевният конфликт да не прерасне в нещо по-сериозно.

Когато излезе от съблекалнята, че младият клисар й каза:

— Отец-епископът иска да говори с вас, сестро.

— Тръгвам веднага — отвърна тя. — Знам пътя.

Момчето хукна да изпълнява друга задача, а Сандрина въздъхна. Отец-епископът й бе оставил само два дни за почивка, преди да й намери друга работа. Докато крачеше към канцеларията му, се надяваше да я вика за нещо толкова опасно, че само луд би се съгласил да го изпълни.

Стигна близкия ъгъл на храма и вдигна глава към малкото зарешетено прозорче. Вляво, до кралската корабостроителница, се виждаше дворецът на принца, който доминираше над целия град. Вдясно и доста по-близо бе разположен Храмовият площад, край който се помещаваха Орденът на Сунг и Храмът на Кахули. Имаше и други важни храмове, но тези двата изпъкваха над останалите. Запита се, не за пръв път, какъв ли щеше да е животът й, ако брат Матиас членуваше в друг орден.

Той бе първият божи човек, когото срещна, и първият от двамата мъже в живота й, към които чувствата й не бяха негативни — Сандрина обичаше брат Матиас, както дъщеря обича баща си. След три години в онзи луксозен бордей Шегаджиите я продадоха на един от най-богатите кешийски търговци, който до такава степен бе хлътнал по нея, че настоя да я купи и да я отведе в кешийския град Шамата. Тъй като виждаха в негово лице ползотворен сътрудник, макар търговецът да делеше поравно заниманията си с легален и нелегален бизнес, и въпреки че нямаха обичая да продават своите момичета — в Кралството търговията с роби бе забранена. — Шегаджиите охотно предоставиха услугите й срещу значителна сума в злато.

Тъкмо брат Матиас бе този, който спаси живота й и го промени. Не можеше да си спомни първата им среща, без да се смути, а и сега — преди срещата с отец-епископа — не бе моментът за подобни чувства, така че прогони спомените от ума си.

Влезе в скромната канцелария, обитавана от един от най-могъщите членове на ордена Щит на слабите. Само в Риланон имаше по-висок пост. Но макар че Великият майстор бе запазил церемониалната си отговорност, възрастта го бе лишила от способността да изпълнява реално задълженията си и седмината отци-епископи бяха поели тази тежест върху себе си. Напоследък се говореше, че отец-епископ Крийган е най-вероятният наследник за поста на Велик майстор.

За изненада на почти всички, които идваха в кабинета на отец-епископа, той не разполагаше с преддверие, нито пък отвън стояха монаси и чиновници, които да му помагат, и вратата винаги бе отворена. Обитателите на храма знаеха причината: вратата на отец-епископа бе широко отворена за всеки, който се нуждае от помощта му, но да се смили над последния Богинята, ако причината да го обезпокои не е сериозна.

Тя спря пред вратата и почака да я поканят. Спомни си първия път, когато дойде тук, току-що завършила обучението си в храма в Кеш. Беше се върнала в Крондор изпълнена със смесица от нетърпение и боязън, защото не се бе прибирала в града през петте години, откакто я бяха продали на кешиеца. Но само минута в компанията на отец-епископа бе достатъчна, за да я накара да забрави грижите си.

Той забеляза, че стои на прага, и й махна с ръка.

— Сандрина, има една работа, която ми се иска да поразучиш. — Тъй като не посочи някое от четирите кресла край стената, тя спря в средата на стаята и застана в почтителна поза.

Писалището му бе съвсем семпло, обикновена маса с правоъгълни кошници, в които бяха натрупани книжа. Помощниците на отец-епископа не можеха да се оплачат от липса на работа.

Някои биха го сметнали за хубав мъж, но Сандрина знаеше, че в поведението му има нещо, което ще ги накара да се стреснат — една арогантна увереност, че винаги е прав. Въпреки това тъкмо той бе човекът, който бе помогнал на някогашната крондорска блудница да започне живота си отново и в порядъчно русло, и тя винаги щеше да му е благодарна. И освен това не можеше да не признае, че неизменно успява да й намери най-интересните задачи.

— Готова съм, отче-епископе.

Той се усмихна и тя усети, че я залива вълна на задоволство.

— Да, ти винаги си готова.

Облегна се назад и я покани да се настани в някое кресло. Тя знаеше, че това означава продължителен разговор на сложни теми.

— Изглеждаш добре — отбеляза той. — Как си — от последната ни среща насам?

Сандрина знаеше, че е напълно наясно какво е правила през изминалата година, откакто за последен път я бе викал в канцеларията. Тогава я прати да разследва доклад за нечия нежелателна намеса в храмовото правораздаване в Свободния град Натал — който се оказа неверен, — след което трябваше да отпътува за далечното Крудийско херцогство, където имаше подозрения, че в едно забравено от бога селце се спотайва магьосник беглец на име Сиди. Последното също не отговаряше на истината. Но въпреки това тя представи на отец-епископа подробни доклади за срещата си с един побъркан магьосник, който бе навлязъл твърде навътре в Тъмното изкуство, и как бе спасила селяните от неговите набези. Малката му банда от черни призраци почти бе опустошила селцето и бе оставила оцелелите без припаси, с които да преживеят идващата зима. Сандрина се бе свързала с най-малкия син на Крудийския херцог, който се бе съгласил да прати помощ на селцето — баща му и по-големият му брат бяха напуснали замъка в Крудий, но момчето се справи чудесно със задачата.

Като цяло това се оказа важна, но прозаична задача, след като се справиха с побъркания магьосник. Петнайсетгодишният Хенри, вторият син на херцога, бе направил дълбоко впечатление на Сандрина. По тези места го наричаха Хал и той бе проявил както зрелост, така и решителност, докато действаше като посредник между заместниците на своя баща и един Непреклонен рицар от Храма на Дала. Пограничните селища, изглежда, често бяха по-скоро бреме, отколкото да носят полза на местните велможи: предоставяха почти незначителна реколта от бедната земя, а изискваха непропорционална по степен закрила от мародерстващи ренегати, нападения на таласъми, Тъмни елфи и каквито още злини обитаваха тези региони.

Сандрина бе прекарала по-голямата част от предишната година в Крудий и се бе върнала едва след като се увери, че селцето вече си е стъпило на краката. По пътя към Крондор се намеси в няколко дребни конфликта, като винаги вземаше страната на тези, които са по-малко или са обсадени и преследвани; опитваше се да възстанови равновесието и да намери мирно решение. Често се сблъскваше с ироничния извод, че трябва да прилага насилие, за да се справи с друго, по-голямо.

— Какви са заповедите ви, отче-епископе?

Той смръщи вежди.

— Какво, приключихме ли с размяната на любезности? Добре тогава, щом питаш. Какво знаеш за Върховете на Куор?

Сандрина помисли за миг преди да отговори. Ала отец-епископът едва ли разполагаше с излишно време, за да се опитва да го впечатли, така че накрая тя каза:

— Предполагам, много по-малко, отколкото ще ми кажете вие.

Той се засмя.

— Ти какво знаеш?

— Район на Кеш, на юг от Ролдем, изолиран и рядко заселен. Говори се, че от време на време там се отбивали контрабандисти, за да избегнат митническите кораби на Ролдем и Кеш, но това е почти всичко, което ми е известно.

— Там живее една раса, куор. От нея произхожда и името на района. Те на свой ред са защитавани, ако това наистина е правилният термин, от елфи. — Сандрина вдигна изненадано вежди. Доколкото й беше известно, елфи се срещаха само в северните земи на Крудий.

— Всъщност и за нас това е почти цялата информация. Ето защо решихме да пратим там наш човек.

— Мен ли, отче-епископе?

— Да — отвърна той. — Има едно селце на източния склон на полуострова, Акракон. Обитателите му са потомци на едно от най-непокорните племена в района, но отдавна са станали поданици на Кеш. Сега вече не създават проблеми, ала от известно време са тероризирани от мародерстващи пирати. Тонът на отец-епископа се промени. — Получаваме съобщения за тези пирати от близо десет години. Нямаме представа кои са и защо си правят труда да безпокоят крайбрежните селища… Той сви рамене. — Знаем само, че носят черни кърпи на главите, черни шапки и така нататък. Но откъде са се взели и на кого служат? Той отново повдигна рамене. — Бъди предпазлива, Сандрина, понякога в екипажите има магьосници. В първия доклад се споменаваше и демон.

Тя кимна. Сега вече разбираше защо изборът му се е спрял на нея. През кратката си служба в ордена вече няколко пъти се беше сблъсквала с демони.

— Тъй като Кешийският имперски двор си има много по-сериозни грижи, прехвърлиха задачата да разследваме този случай на нас.

— И ако междувременно успея да науча повече за планинските обитатели, тези куори, толкова по-добре?

— Толкова по-добре — повтори той. — Но внимавай, защото има още едно усложнение.

— Винаги има усложнения.

— Доста могъщи люде проявяват интерес към куорите и елфите, които ги закрилят, хора с влияние и богатства, при това от много висока трибуна. — Той се облегна назад. — Говоря за магьосниците.

Не беше необходимо да пита кого има предвид. Магьосниците от Звезден пристан открай време будеха подозренията на монасите от Храма на Кралството и Кеш. Магията бе занимание за богове и се възлагаше на техните простосмъртни служители само ако трябваше да вършат божия работа. На магьосниците се гледаше като на приемници на сила, отредена само за неколцина избрани, и като такива те в най-добрия случай бяха подозрителни, а в най-лошия — врагове. Мнозина магьосници биваха примамвани от Тъмното изкуство, някои от тях дори осъждани на смърт от водачите на Храма заради минали прегрешения.

През годините Сандрина бе срещала няколко магьосници, почти всички срещи завършваха неприятно за нея, дори по-безобидните пак й създаваха затруднения. Тъжна и общоизвестна истина бе, че и най-пропадналите магьосници намираха обяснение за своето поведение. Тя си спомняше един особено неприятен инцидент с група некроманти, трима маниаци, толкова обсебени от лудостта си, че се наложи да се намесва светият рицар, за да ги прати на оня свят. Все още носеше белег на лявото си бедро, който да й напомня, че някои хора не се вслушват в гласа на разума. Един от магьосниците бе хвърлил по нея черна магична мълния, преди да умре, и макар първоначалното обгаряне да не изглеждаше сериозно, раната отказваше да се затвори и през следващите дни загнои. Храмовите лечители положиха немалки усилия, за да спасят Сандрина от загуба на крака, и тя прекара на легло повече от месец.

— Отче-епископе, обещавам да съм нащрек за намесата на магьосници.

— Посети ли вече върховната жрица?

Сандрина се усмихна. Колкото и посветени на делото си да бяха служителите на ордена, винаги се намесваше и политика.

— Ако не ме бяхте повикали от медитацията, досега да съм го направила, отче-епископе.

Крийган си позволи състрадателна усмивка.

— Ах, и аз какъв съм, да се намеся тъкмо когато не бива.

— Проблемът, както виждам, съвсем не е от днес, отче-епископе.

Той сви рамене.

— Върховната жрица е… малко тесногръда във вярванията си и не остана никак доволна, че една от най-добрите й ученички избра пътя на Непреклонните. И двамата знаем, че щеше да се издигнеш доста високо в ордена, но не е наша работа да обсъждаме пътя, който ти е отредила Богинята.

Усмивката на Сандрина стана още по-широка.

— В това наистина няма съмнение и все пак има хора, които настояват за допълнителна яснота.

Отец-епископът се разсмя, нещо, което правеше рядко.

— Ще ми липсва твоята духовитост, момиче.

Тя потисна желанието си да въздъхне. Наричаше я „момиче“ само когато разговаряха насаме и това й напомняше за времето, когато техните роли на наставник и негово протеже бяха на прага да прераснат в нещо по-лично. Далайските ордени не изискваха обет за целомъдрие, макар че рядко се случваше да се сключват бракове и да се раждат деца, както и партньорите да се обвързват. Но за високопоставен служител като отец-епископа би било немислимо да се обвърже с дякон и дори с Непреклонен скуайър, а и придобитата антипатия на Сандрина към мъжете й пречеше да вижда някакви лични интереси в отношението му към нея. По тази причина двамата засега не се поддаваха на натрупаното между тях напрежение, но от друга страна, и двамата усещаха влечение един към друг. Сандрина прогони от душата си тези обезпокоителни чувства и каза:

— Има ли нещо друго, отче-епископе?

— Не, дъще — отвърна той. — Нека Богинята бди над теб и да те води.

— Да води и вас, отче-епископе — каза Сандрина и излезе от канцеларията.

Мина по дългия коридор, който заемаше цялата южна страна на огромния храм. Право на север бе разположен просторният централен Храмов площад, където се намираше и дворът на поклонниците с няколко параклиса по краищата. За разлика от други религии, на почитателите на Дала рядко се налагаше да изразяват чувствата си открито, но затова пък храмът се посещаваше непрестанно от пътешественици, дошли да поднесат молитви и дарове на Богинята. Централната порта на Храма бе едно от най-оживените места, денем и нощем.

В резултат най-натоварени бяха канцелариите в южния коридор. Тук освен това се помещаваха и спалните помещения за гости и прислуга, складове, кухни, пералня, килери, както и бани и градини за медитация. Спалните за духовенството и тези, които подобно на Сандрина принадлежаха към военния клон на ордена, бяха разположени в подземията, тъкмо под коридора, по който минаваше в момента.

В противоположния край на дългия коридор беше канцеларията на върховната жрица. Фактът, че канцелариите на двамата най-изтъкнати водачи в храма се намираха възможно най-далече една от друга, оставаше почти незабелязан. За разлика от канцеларията на отец-епископа, тази на върховната жрица имаше преддверие, където седеше нейната лична секретарка, една от храмовите жрици. Тя вдигна глава, когато Сандрина влезе, и дори да я позна от минали посещения, не го издаде с нищо.

— Сестро — произнесе с обичайния си мек и равен глас. — С какво мога да ви помогна?

Сандрина овладя внезапния импулс да се обърне и да си тръгне и отвърна:

— Аз съм Сандрина, Непреклонен рицар от ордена Щит на слабите. Бих искала да изкажа почитанията си на върховната жрица.

Слабата жена на средна възраст се изправи. Носеше семпла туника с цветовете на своя орден от кафяв, избелял от пране плат, но осанката й бе царствена. На шията й се поклащаше гербът на ордена, неукрасен щит, окачен на верига, но Сандрина не пропусна да забележи, че както орнаментът, така и веригата са изработени от злато и са дело на много изкусен майстор. Без съмнение дар от върховната жрица.

— Ще проверя дали върховната жрица може да ви отдели няколко минути.

Сандрина мълчаливо се помоли наистина да е толкова малко, защото знаеше, че поканата да седне, за да си поговорят, би означавала дълга и неприятна аудиенция. Миг по-късно страховете й се потвърдиха, когато я въведоха в просторната канцелария и я настаниха на удобно кресло до масичка с поднесен димящ чай.

Върховната жрица Селдон беше яка, но доста добре сложена жена към петдесетте. Имаше румени бузи и коса, едва забележимо посивяла на слепоочията, което правеше очите й още по-проницателни.

— Ах, сестро — рече тя, щом Сандрина се настани срещу нея. Върховната жрица бе, освен това и доста пълна и талията й сякаш растеше при всяка нова среща с нея. — Какво те води в Крондор, дете мое?

Сандрина едва не потръпна. Ако „момиче“ при отец-епископа означаваше, че временно е загърбил авторитетното си положение, то „дете мое“ подсказваше, че върховната жрица няма намерение да направи същото. Въпреки че Сандрина служеше вече четири години като Непреклонен рицар, беше обучена да използва всяко оръжие, благословено от ордена, и през последните три години бе кръстосвала Кралството и Северен Кеш като инструмент на Богинята, върховната жрица искаше да подчертае чия е властта в Крондор и да й напомни, че тя е една малка предателка, задето е изоставила Пътя на жрицата и е предпочела да вземе в ръка оръжие и да поведе война с нечестивците.

Сандрина тъкмо се готвеше да й отговори, когато върховната жрица каза:

— Чай? — И без да чака отговор, започна да налива димящата течност в изящните порцеланови чаши.

Сандрина завъртя в ръце чашката, която й подаде върховната жрица, и попита:

— Цуранска изработка?

Възрастната жена поклати глава.

— От Ламът. Но дизайнът е цурански. Истинският цурански порцелан е твърде скъп за нас. Богинята дава, но не и в излишък, дете мое.

Дори тази незначителна забележка прозвуча като укор.

— Така че, отново, какво те води в Крондор?

Сандрина знаеше, че не се налага да обяснява. Би могла да заяви, че е пристигнала тук, в столицата на Западните владения на Островното кралство, случайно. Но бе сигурна, че Върховната майка вече знае за посещението й в канцеларията на отец-епископа. Не би рискувала да разчита на случайността, когато не бе изключена конспирация.

— Бях в Порт Викор, господарке.

— На посещение при брат Матиас?

Сандрина кимна. Той я бе довел в Храма на майката в Кеш, където я приеха на обучение, за да стане жрица. Пак той се появи отново в живота й в Крондор, когато тя промени намерението си да бъде послушница и избра пътя на Непреклонен в ордена Щит на слабите. Матиас се намеси и я взе за свой скуайър, когато спорът между върховната жрица Селдон и отец-епископ Крийган взе да става напрегнат. Сега вече Сандрина знаеше, че е била полезен инструмент за Крийган и че каквито и чувства да е изпитвал към нея, нямат отношение към решенията му. Селдон пък гледаше на Сандрина като на открадната собственост, на поредната загуба в нестихващата й борба с ордена и тези, свързани с него, особено отец-епископа. Рядко се случваше някой член на военен орден да израсте до овластен служител в Храма, но Крийган беше рядък човек.

— Той е… доволен — каза тя бавно. — Болестта, която отнема паметта му, не е намалила удоволствието му от много неща. Доволен е, че може да излиза на риба, когато му позволяват, или да се разхожда из градината. Понякога ме помни, друг път не.

— Иначе е добре, нали? — попита върховната жрица Селдон и за миг Сандрина зърна под маската й истинска загриженост и привързаност. През всички тези години брат Матиас бе отказвал високи постове, което не пречеше уважението към него да продължава да расте.

— Лечителите в общежитието казват, че е напълно здрав, и обещават да го съхранят такъв още много години. Но е болезнено… когато човек като него не си спомня кой е.

— Той ти беше като баща — каза с безизразен глас върховната жрица и искрицата човечност, която Сандрина бе забелязала, угасна. Сандрина беше творение на Крийган и върховната жрица никога нямаше да го забрави, нито да прости предателството й. Сандрина знаеше, че търканията между двамата до голяма степен се дължат на това, че според Селдон отец-епископът узурпираше твърде голяма власт в Крондор, а не заради загубата на една дребна и незначителна послушница. Говореше се, че върховната жрица се смятала за най-подходящ кандидат за управленческия пост на Храма, когато здравето на настоящия Велик майстор се влоши до степен да го принуди да го освободи. Ако това бе вярно, Крийган щеше да е най-сериозната й пречка за поста.

Сандрина потисна желанието си да припомни на върховната жрица, че няма никаква представа какво е да имаш баща, тъй като майка й нямаше представа кой е нейният, а бащите на другите, които помнеше от детството си, бяха или пияници, или женкари, или чудовища, съчетаващи поравно от двете. Дори отец-епископът понякога будеше в нея подозрение, може би защото желанията му често бяха в разрез с нейните.

Така че предпочете да кимне, без да отговаря подробно.

— И сега какво те чака, дете мое?

Сандрина знаеше, че ще е по-добре да не се опитва да отвърне уклончиво. Върховната жрица имаше достатъчно източници. Но и не беше необходимо да казва цялата истина.

— До ордена са стигнали сведения за пирати, тормозещи едно селце на кешийското крайбрежие. Изглежда, имперският двор е твърде зает, за да се занимава с подобен проблем, и тъй като аз бях единственият Непреклонен рицар, озовал се наблизо, решиха да пратят мен. — Сандрина използва титлата си най-вече да напомни на върховната жрица, че въпреки ранга й и предишното й положение на наставница, сега нейното посещение не е нищо повече от израз на учтивост. Допи чая, надигна се и каза:

— Време е да тръгвам, върховна господарке. Благодаря ви за времето, което ми отделихте.

Остана права в очакване да получи официално разрешение и след един сконфузен миг възрастната жена склони глава в знак на съгласие. Ако беше само послушница или дори жрица, Сандрина щеше да чака, докато я освободят, но не и като рицар. Докато приближаваше вратата, върховната жрица произнесе зад нея:

— Жалко, наистина.

Сандрина се поколеба, после се обърна.

— Кое е жалко, върховна господарке?

— Не мога да не съжалявам, че въпреки службата ти на Богинята на настоящото ти поприще не остана тук, за да продължиш по истинския път.

На Сандрина мигом й хрумнаха поне десетина подходящи отговора, повечето неучтиви и дразнещи, но брат Матиас я бе учил да помисля, преди да отговори.

— Винаги съм търсила пътя, предназначен за мен, върховна господарке, и всеки ден се моля Богинята да ме запази на него.

И без повече думи се обърна и излезе, Докато вървеше по дългия коридор, й се дощя да удари нещо — някой бандит или войнстващ таласъм. Тъй като нямаше подходящи обекти обаче реши, че е най-добре да иде да се упражнява, за да провери с каква бързина ще успее да превърне на трески дебела талпа.

Стоеше задъхана, след като близо час бе изкарвала яда си на талпата. Дясната ръка я болеше от ударите по дървената жертва. Подобно на всички останали членове на ордена Сандрина използваше за оръжие боздуган. Традицията да не се прилагат заострени оръжия датираше от много отдавна и никой не помнеше как е възникнала, но се смяташе за неразделна част от учението на ордена за постигане на равновесие. Тези, които оказваха съпротива, получаваха всички възможности да се откажат и предадат, та дори ако това трябва да стане чрез собствената им смърт. Острите оръжия проливат кръв, която не може да бъде върната обратно. Сандрина неведнъж се бе питала дали вдъхновителят на тази идея е имал представа какви поражения на тялото може да нанесе един боздуган в опитни ръце. Строшеният череп е не по-малко смъртоносен от кървенето от прободна рана, нали така.

Към нея се приближи момиче с дрехи на паж, вероятно нечий скуайър в ордена. Беше доста хубава и за миг Сандрина се зачуди дали не е от личната свита на отец-епископа. После кимна и я погледна въпросително:

— Сестро?

Младата жена й подаде дървена кутийка.

— Отец-епископът нареди да ви предам това. Каза, че ще разберете.

Сандрина се засмя. Момичето наистина бе от свитата му.

Девойката изглеждаше смутена и Сандрина подхвърли:

— Извинявай, хрумна ми една глупава мисъл. За Непреклонен рицар ли се обучаваш?

Момичето поклати глава.

— Аз съм писарка и чиновничка. Служа в библиотеката на храма.

— Аха — каза Сандрина. Отец-епископът я бе поставил там, за да шпионира кой идва и кога си тръгва, както и да наглежда безбройните скъпоценни издания и свитъци в библиотеката. Тя взе кутийката. — Благодаря.

Докато изпровождаше с поглед стройната девойка, се зачуди каква ли е историята на нейния живот, преди да дойде тук, дали е имала любящ баща и майка, която мечтае за внуци? Или е избягала от суровия и безразличен свят? Поклати глава, за да прогони тези безсмислени разсъждения, и отвори кутийката.

Вътре имаше матовобял камък с обикновен метален обков, окачен на кожена каишка. Тя въздъхна. Беше Портал на душата. Преди да поеме на път, за да изпълни възложената й задача, щеше да бъде подложена на доста продължителен и изнурителен сеанс при един от най-могъщите братя от ордена, който щеше да подготви камъка така, че ако загине, духът й да бъде призован в храма и подложен на разпит от онези, които могат да разговарят с починалите. С достатъчно силна магия биха могли дори да я възкресят. Този акт бе най-могъщата магия, която прилагаха, изключително рядък и невероятно труден за осъществяване. Тя се зачуди дали ако наистина бъде възкресена, с нея ще се върнат и белезите й, особено онзи на бедрото, който я сърбеше в най-неподходящи моменти. После отново се втренчи в камъка.

Щом й го даваха, значи задачата, която й възлагаха, беше много важна. Толкова важна, че дори и да не оцелее, това, което открие, трябва да бъде докладвано, даже ако се наложи да бъде измъкнато от нейния призрак, който щеше да бъде задържан няколко часа, преди да го оставят да продължи към Залата на Лимс-Крагма. Или ако необходимостта е още по-голяма и ако Лимс-Крагма благоволи, дори съвсем да избегне смъртта.

Въпреки горещия ден и загрятото й от упражнения тяло я побиха студени тръпки.

От един прозорец високо над двора зад храма отец-епископ Крийган наблюдаваше момичето, което разглеждаше пратения от него камък.

— Тя е толкова млада.

Мъжът до рамото му отвърна:

— Да, но е жилава като всеки Непреклонен от Ордена. Ако Матиас все още беше във форма или беше жив Кендал, щях да кажа, че всеки от двамата е подходящ, но в момента тя е най-добрата комбинация от умение, сила и решимост, с която разполагаме.

Крийган се обърна и погледна събеседника си, човек, когото познаваше от много години, макар че се бяха сближили едва през последните три. Беше облечен със семпли дрехи, при това доста мръсни, косата му бе разчорлена и сплъстена, а брадата — неоформена. Дори ноктите му бяха мръсни, но отец-епископът на ордена Щит на слабите знаеше, че това е само една от няколкото роли, използвани от Джеймс Дашър Джеймисън, наричан Трепалото.

— От името на Короната ли действаш?

— В известен смисъл — отвърна най-опасният човек в Кралството поне според мнението на Крийган. Той бе не само внук на прочутия херцог на Островното кралство, но освен това се смяташе, че е и мозъкът зад всички разузнавателни операции, а според някои дори контролираше престъпното братство на Шегаджиите.

Джим Трепалото погледна пак през прозореца и подхвърли:

— Невероятно красива жена, признавам.

— И също толкова опасна — каза Крийган.

Джим Трепалото го изгледа внимателно:

— Вие двамата…?

— Не — отвърна прелатът. — Не че не ми е минавала подобна мисъл. — Посочи малката масичка и двете кресла. — Ако имам недостатък, той е слабостта ми към красиви жени. — Помещението нямаше строго определено предназначение, но открай време Крийган го използваше за тайните си срещи и за онези мигове, в които му се искаше да остане сам, да се откъсне от делата покрай командването на армията на върховната жрица, или пък се нуждаеше от няколко минути усамотение, за да помисли.

— Аз я познавам — каза Джим. — От времето, когато беше блудница.

— Ти? — попита Крийган.

Джим Трепалото се разсмя, но в смеха му се долавяше притеснение.

— Не. Не по този начин. Може да не съм първият в списъка й на хората, които би искала да види мъртви, но без съмнение съм някъде в челните позиции.

— Наистина?

— Да. Аз бях този, който я продаде на онзи кешийски търговец.

Крийган въздъхна и поклати глава.

— Нещата, които вършим заради по-голямото добро. — И добави: — Но нали пак ти уреди да се намеси брат Матиас и да я спаси от кешиеца?

— Ще ми се да можех да го потвърдя — отвърна Джим. — Планът ми беше да я оставя да забавлява около месец онова тлъсто чудовище, после да се свържа с нея и да я вербувам за моята кауза. Щях да й обещая безопасно прехвърляне обратно в кралство Шамата и достатъчно средства, за да започне нов живот, ако ми донесе едни документи, които държеше онзи търговец.

— Не го знаех — призна Крийган. — Винаги съм мислел, че беше някакъв сложен план, за да се отървеш от кешийски шпионин, и Матиас по случайност е прозрял какво се крие зад красивата външност на девойката.

Джим си позволи още един кратък смях.

— Заканос Мартиас бе точно толкова кешийски шпионин, колкото си и ти. Бих го определил по-скоро като стеснение на важен път… — Той поклати глава. — Да кажем, че след премахването му стана по-лесно да вкарвам и изкарвам някои нещица от Кеш. Сега работя директно с хората, до които преди Заканос не ме допускаше. Все пак жалко, че не успях да измъкна онези документи от него. Когато най-сетне хората ми се добраха до дома му в Шамата, някой друг вече ги бе изпреварил и не бе оставил нищо важно.

— Кой ли, питам се? — Подхвърли отец-епископът.

— Имперската кешийска разузнавателна служба — отвърна Трепалото. — Която, естествено, не съществува.

— Какво?

— Стара семейна шега. — Джим въздъхна. — Докато императорът оставя шпионите под контрола на Али Шек Хазара-хан, има кой да ми върши работата. Тази фамилия е отговорна за повече злощастия между двата народа, отколкото всяка друга група негодници.

— Защо просто не ги премахнете? — попита Крийган.

— Ами, като начало, това ще е открит враждебен акт, а точно сега се нуждаем от извинение, за да се хванем за гърлата с кешийските воини-псета толкова, колкото на някоя горяща къща й трябва буре с катран. Второ, когато става дума за шпионски игри, нещата просто не се вършат по този начин — смъртта е последното решение на всички проблеми. И последно, аз наистина харесвам Али. Той е много забавен с чудатите си истории — и е ужасно добър в хазарта.

— Трудно ми е да разбера този твой свят — призна прелатът.

— Както и аз твоя, отче. Но понякога в името на по-голямото добро ние с теб трябва да си вярваме.

— Очевидно. Иначе нямаше да си тук. — Отец-епископът се надигна. — Трябва да се връщам в канцеларията. — Тръгнаха към вратата и той продължи: — Щом не ти си уредил срещата на брат Матиас с кешийския търговец, кой може да го е направил?

— Ще трябва да разпиташ какво си спомня Сандрина, защото ако е имало и друг участник в играта, нямам представа кой е той.

— Може би планът е бил на Богинята — Подхвърли Крийган и Джим бе сигурен, че говори сериозно.

— Видял съм твърде много неща в живота си — рече той, — за да се усъмня в подобно твърдение. — Погледна към вратата и добави: — Ще се постарая да се измъкна толкова незабелязано, колкото влязох.

— В такъв случай всичко хубаво — рече отец-епископът и Джим Трепалото забърза по южния коридор към стълбището.

Крийган въздъхна. Нещата ставаха твърде сложни и той започваше да се съмнява дали ще се справят, дори със събраните сили на Храма и Короната. Опита се да прогони тези съмнения — сега не беше времето да се тревожи за проблеми, които бяха извън неговия контрол.

3.

Таредел

Въздухът трептеше.

Лек ветрец подухна през долината над надигащите се от скалите топли вълни и под реещите се горе чучулиги. Следобедното слънце прогони окончателно нощния хлад и загърна тревата с топло одеяло, възвестявайки пристигането на пролетта. Една приличаща се на слънце лисица вдигна обезпокоено глава, подушила нещо необичайно, скочи и се огледа тревожно. Любопитството й бързо отстъпи място на предпазливостта и животинчето се стрелна към сенчестата горичка.

Причината за уплахата й бе самотен пътник, който вървеше през оредялата горичка. На тази надморска височина гъстата гора постепенно отстъпваше място на алпийска растителност и откритите пространства улесняваха придвижването.

Някой страничен наблюдател не би сметнал непознатия за интересен с каквото и да било. Не изглеждаше нито як, нито строен. Носеше обикновени дрехи от сивкав плат и раница и се подпираше на дъбова тояга.

Мъжът спря и погледна планинските върхове на север и юг. За хората в околностите те бяха известни като Сивите кули, но за непознатия не бяха източник на наслада от красотите на природата, а по-скоро допълнение към отбранителните възможности на долината.

Някога тук бяха живели хора, но нашественици ги бяха прогонили. След време нашествениците също си бяха тръгнали, но първоначалните обитатели на долината така и не се бяха върнали. Бяха останали само знаци за тяхното присъствие, разхвърляни из целия район — от далечния северен проход, зад който се намираха селцата на джуджетата, до южния, където високите зъбери отстъпваха място на заоблени хълмове.

Подобно на повечето свои сънародници пътникът не знаеше много за джуджетата от север, както и за огромните хорски пълчища. А за тези, които преди бяха обитавали долината, бе чувал само легенди и сказания. От малкото, което бе успял да събере, се бяха получили по-скоро въпроси, отколкото отговори.

Вече три месеца кръстосваше този континент, на който почти никой не му обръщаше внимание, а малцината, с които бе разговарял, едва ли го помнеха. Той беше незабележимо същество, би могъл да е висок, или със среден ръст, а може би дори нисичък. Косата му щеше да бъде описана като кестенява, или руса, или дори черна. Дрехите, избрани нарочно да пораждат подобен ефект, го правеха незабележим и труден за запомняне.

След като се огледа, за да запечата мястото в съзнанието си и да се увери, че никой не го следи, пътникът бръкна в кесията на пояса си и извади един кристал. Не беше особено ценен, освен за притежателя му, тъй като бе единственият начин да се завърне при своя народ. Той стисна здраво кристала и бавно се освободи от досегашния си облик — трябваше да върне истинския си вид, преди да поеме назад. Ако прекрачеше портала в магичната си дегизировка, го заплашваше неминуема гибел.

Намери за доста странно, че макар да не се бе променил физически, има усещането, че се е освободил от дрехи, които са му били твърде малки. Позволи си няколко секунди да се разкърши, а после произнесе лаконичното заклинание, задействащо кристала.

Чу се пукот, последван от свистене на въздуха, и след това над земята се оформи порталът: висок дванайсет стъпки и широк девет — сив овал от нищо. Миг по-късно пътникът пристъпи в портала и изчезна.

Спотаен сред дърветата, един неподвижен мъж проследи минаването на непознатия през портала.

Мъжът се бе озовал в долината по странни стечения на обстоятелствата, тъй като никой не живееше тук след Войната на разлома, но пък ловните пътеки покрай северните склонове осигуряваха по-бърз достъп до мястото, накъдето бе тръгнал, отколкото много по-често използваните пътища из лесовете Зеленото лоно на юг. Освен това самотата и опасностите не го безпокояха и бяха по-маловажни от бързото придвижване. Сред расите на смъртните единствено елфите притежаваха по-добри умения да се прокрадват из горите от наталските рейнджъри.

Мъжът беше висок и слаб, с обгоряла от слънцето кожа, а кестенявите му коси на места бяха изрусели до бяло. Тъмните му очи, високите скули и правият му нос му придаваха ястребов изглед. Само когато се усмихваше, лицето му не изглеждаше тъй мрачно и страховито — но той се усмихваше рядко, само в дома си или сред приятели.

Рейнджър Алистан от Натал изпълняваше поръчка на едно търговско сдружение на Свободните градове по споразумение с графа на Каре. В момента носеше документи, които и двете страни смятаха за важни. Потъмнялото му от слънцето лице бе съсредоточено, черните му очи бяха присвити, сякаш се опитваше да различи всяка подробност. Слепоочията му все още не бяха посребрели, макар вече да не беше млад. Бе прекарал целия си живот в служба на народа си, уповавайки се на уменията си да остава незабелязан, да действа бързо и да върти сабята.

Беше се натъкнал на следите на странния пътник, оставени нехайно в размекнатата почва, само преди час. Отначало не се заинтересува особено от него, сметна го за странстващ магьосник, сигурно заради тежката тояга, но въпреки това го проследи. Всъщност интересът му към непознатия, навъртащ се в пущинаците недалеч от Сивите кули, се пробуди не докато го гледаше, а когато откъсна очи от него.

Защото не можа да си спомни как изглежда. Дали наметалото му бе сиво, или бяло? Дали бе нисък, или висок? Всеки път, когато отместваше очи от непознатия, изпадаше в същото недоумение. Бе сигурен, че пътникът е магьосник и че използва дегизировка, за да скрие истинската си същност. За негова изненада се оказа по-лесно да върви по дирите на непознатия, отколкото да следи самия него. В този човек имаше нещо, което непрестанно го подтикваше да отклони вниманието си от него и да се захване с прекъснатата работа, така че трябваше да си наложи с усилие на волята да го проследи.

А после стана свидетел на преобразяването.

В този момент всяка подробност от истинския външен вид на съществото се запечата в съзнанието му. И веднага щом чудатото отпътуване на непознатия от този свят приключи, рейнджърът си даде сметка, че вече има много по-важна задача. Предишния път, когато подобни създания бяха навестявали тази долина, бе последвала дванайсетгодишна кървава война. И ако се съдеше по външния вид на съществото, това бе на път да се повтори.

За Алистан сцената беше сякаш незабележим човечец се е преобразил във възможно най-високия елф. Съжали, че не го бе огледал по-подробно, но той бе изчезнал твърде бързо.

Все пак, доколкото можа да го разгледа, съществото бе с височина почти седем стъпки, с широки рамене и изненадващо тесен кръст. Краката му бяха като на елф, ала по-мускулести. Покрита с рисунки лента придържаше червената му коса над челото, останалото се спускаше свободно към раменете. Ала от всичко най-изненадваща беше тъкмо тази червена коса — тя не напомняше с нищо естествения червеникавокафяв цвят, нито оранжевите кичури, които понякога се срещаха при хора и елфи, а бе с яркоален оттенък. Веждите му бяха в същия цвят и изглежда ги бе намазал с восък, защото стърчаха нагоре и лъщяха. Приличаха на антени на пеперуда.

Алистан се огледа да не би наблизо да има и други същества, макар че се съмняваше — долината бе останала незаселена за цяло столетие, откакто бе приключила Войната на разлома. Тъмните елфи, живели някога тук, сега се чувстваха по-спокойни далече на север и до днес Алистан бе виждал само веднъж следи от човек. Или елф — не беше сигурен.

Продължаваше да обмисля видяното, докато вървеше по планинските пътеки. Подобно на другите елфи, които познаваше, непознатият бе показал забележителна грациозност на движенията, докато пристъпваше в портала. Но за разлика от тях бе вървял из гората тежко, сякаш никога не го бяха учили да се прокрадва безшумно или пък не държеше на това. Нито един дори най-посредствен в подготовката си елф не би оставил след себе си толкова дълбоки и лесни за намиране следи.

Имаше и още нещо в това същество. Алистан бе успял да мерне лицето му само за миг, но и това бе достатъчно, за да запомни очите му. Бяха хлътнали в орбитите и толкова бледосини, че приличаха на ясно зимно небе. Някаква неприязън се излъчваше от лицето, освен това. Алистан не би могъл да обясни какво го кара да мисли така, но беше сигурен, че непознатият не е мидкемийски елф, а нещо различно. Съществото несъмнено бе достатъчно умно, за да използва магия, с чиято помощ да се представя за човек, нещо, което не би било лесно не само за обикновен магьосник, а и за истинските познавачи, великите дракони. Това елфоподобно създание не само беше някакъв вид магьосник, но със сигурност бе доста могъщ.

Алистан бе озадачен и от облеклото му. Съществото носеше изящен златен обръч с голям шлифован рубин на челото. Елфите също носеха украшения, но само по време на празненства, иначе се задоволяваха с обикновени венци и амулети.

Освен това, разбира се, правеха впечатление и самите одежди.

Този „елф“ имаше дрехи от фин плат и обръчът на челото му бе дело на истински майстор. Въпреки едрото си мускулесто тяло той не се държеше със самоувереността на воин или скаут и ако се вземеше предвид дегизировката, май предпочиташе по-скоро да остане незабелязан, отколкото да търси конфликт. Алистан не се съмняваше, че е магьосник, но дрехите и илюзията, с която се прикриваше, го отличаваха категорично от Тъкачите на заклинания в Елвандар или маговете учени от Елдар. Тяхното магьосничество бе колкото дело на природата, толкова и на ума и волята, а заклинанията на това същество сякаш се носеха на раменете като наметка и приличаха на тъмното човешко изкуство.

Странният елф очевидно се родееше по-скоро с хората, обичащи материалното великолепие, тъй като дрехите му бяха изработени от блестящи тъкани — перленобял сатен или може би коприна, поръбени с алени и яркосини нишки. Дъбовата тояга пък за един кратък миг се бе проявила като магично изделие — на върха й беше блеснала сфера, сияйна като слънцето. Алистан бе сигурен, че никой никога не е срещал такъв елф.

Ускори крачка. След като приключеше със задачата си в Каре, вместо да се върне в Бордон, трябваше да избърза при джуджетата от Сивите кули, в селцето Калдара, и да се посъветва с тях. Те разбираха много повече от делата на елфите, отколкото всеки друг в Елвандар, а срещата с този странен елф се бе състояла на техните граници. Може би джуджетата знаеха, че тъдява се навъртат такива елфи, макар че ако трябваше да се уповава на трийсетгодишния си опит из горите и планините, Алистан бе сигурен, че никой в Свободните градове или в Островното кралство не би харесал отговора.

Демоните се нахвърляха върху барикадата с неистови гневни ревове. Дъжд от стрели се сипеше върху тях, поваляше ги с десетки, докато се опитваха да прехвърлят барикадата, като използваха за прикритие телата на падналите си другари.

Ундалин, лорд-регент на Клановете на Седемте звезди, посочи приближаващата се отдясно вълна чудовища, които почти бяха изкатерили барикадата, и се провикна:

— Там! Катран!

Двама магьосници чакаха наблизо, достатъчно далече от бойното поле, за да са в относителна безопасност и заобиколени от десетина лъконосци, готови да свалят всеки прилеп, който връхлети върху тях. Огромен казан с врящ катран чакаше на жаравата зад тях и двамата магьосници се приготвиха да действат едновременно. Бяха майстори в изкуството си и затвориха очи, тъй като не се налагаше да виждат предмета, върху който щяха да въздействат.

Казанът, толкова тежък, че трябваха дванайсет души, за да го поместят, се издигна във въздуха, сякаш го носеше някаква гигантска невидима ръка, прелетя над главите на защитниците и изля съдържанието си върху демоните долу.

Пламтяща смърт се посипа върху чудовищата и обичайната смрад на демони се смеси с тежката миризма на изгоряла плът. Лорд-регентът огледа позициите. Войниците му се биеха храбро, както го бяха правили преди тях техните бащи и деди. Вече сто години Клановете на Седемте звезди се сражаваха с Демонския легион и за тези сто години демоните бяха заплатили скъпо и прескъпо за всяка педя земя, за всяко опустошено село и за всеки погубен живот.

Ала въпреки това той си даваше сметка, че ресурсите им се смаляват, докато тези на противника изглеждаха безгранични. В далечината, на хоризонта, видя тъмен облак, а не се очакваше дъжд или буря. Преди да успее да отвори уста, един от наблюдателите на кулата се провикна:

— Прилепи!

Макар да знаеше, че командата е излишна, тъй като магьосниците вече бяха подготвили отбраната, лорд-регентът все пак викна:

— Щитовете!

Не обичаше да предоставя твърде много свобода или власт на другите, макар да знаеше, че в някои случаи това може да е недостатък. Гордееше се обаче, че всеки от неговите воини, свещеници и магьосници разбира задълженията си и е готов да реагира на заповедите му без колебание. Колкото по-отчаяна ставаше борбата на неговия народ, толкова повече растеше гордостта му.

Той беше Ундалин, предводител на своя народ по кръв и закон, лорд регент на Клановете на Седемте звезди. Беше най-могъщият елф в племето.

Чертите му бяха типични за неговия народ, макар че кожата му бе по-тъмна от обичайното, вероятно заради страстното му увлечение по лова и дните, прекарвани на открито. Сините му очи бяха с цвета на океана и в тях трепкаха зеленикави точици, а на челото му нямаше нито една бръчица, макар да бе на почти триста години. Бяла кожена превръзка, украсена с пет идеално шлифовани рубина със златен обков, придържаше назад снежнобялата му коса, завързана отгоре на плитка и спускаща се свободно към раменете. Макар да беше красавец, в чертите му имаше нещо, намекващо за потайна и тъмна страна на характера му и тя наистина се проявяваше в редките моменти, когато извисяваше гневен глас; в очите му обаче нескончаемо кипеше гняв.

Клановете на Седемте звезди, наричани таредел на стария език, му отдаваха безгранична почит, защото нему се бе паднало бремето да ги води, както ги бяха водили неговите предци. Но нито един регент досега не се бе натоварвал с подобно бреме и отговорността оставяше своя отпечатък. Тъмните кръгове под очите му говореха за много безсънни нощи, за несекващи притеснения, за отчаяние и за неизбежно чувство за обреченост.

Той по-скоро почувства, отколкото видя вдигащата се енергийна бариера, докато магьосниците се опитваха да използват едно от най-могъщите си заклинания. Демоните и преди се бяха изправяли пред тази преграда, ала продължаваха отново и отново да се хвърлят върху нея.

Стрелците вече бяха опънали лъковете в случай, че някое от чудовищата успее да преодолее мистичната отбрана.

Лорд-регентът въздъхна и извади меча от ножницата. Огледа ръцете си и с изненада установи, че по тях няма кръв. Раменете го боляха и имаше чувството, че би могъл да спи цяла седмица, макар досега да не бе нанесъл и един удар срещу враговете на своя народ.

Войниците бяха удържали ордата на демоните цял ден, докато бе оглеждал отбранителната линия, без да се излага на рискове. В други дни обаче не беше така и му се налагаше да изтребва своя дял от демони, преди да се прибере за нощен отдих, целият опръскан със зла черна кръв.

Загледа удрящите се в бариерата прилепи и озареното във всички цветове на дъгата небе над тях. Летящите гадини на Демонския легион отскачаха от щита. Лорд-регентът знаеше, че някои от враговете му са разумни, но едва ли би могъл да го каже за тези, които щурмуваха всеки ден отбранителната линия. Ако демоните притежаваха и половината от интелекта на елфите, щяха да са победили Клановете на Седемте звезди още преди много години. Ала дори и така те пак смазваха бавно и постепенно редовете на таределите. Цели светове вече бяха изоставени и сега, тук, на родния им свят — той поклати глава, защото това не бе истинският им роден свят, а само столица на неговия народ, — таределите бяха принудени да водят своята последна битка. И той знаеше, че колкото и храбро и упорито да се бият, в края на краищата ще я загубят.

Прилепите се блъскаха яростно в бариерата, но тя удържа. Напоследък бяха започнали да се появяват и демони, владеещи магия, и борбата с тях струваше скъпо на елфите, но по всичко личеше, че днешният ден ще е победен за Клана.

Най-сетне демоните отстъпиха и лорд-регентът огледа бариерата. Знаеше, че за днес битката е приключила.

Свали си шлема и почти в същия миг до него застана един оръженосец, за да го вземе. Друг дотича и докладва:

— Милорд, получихме съобщение, че магьосникът Ларомендис се е завърнал.

Лорд-регентът не попита какви вести им носи, защото магьосникът имаше строга заповед да не съобщава никому наученото, преди да докладва в двореца. Ундалин не можеше да си позволи из града да плъзнат слухове, независимо дали са верни, или не. Съдбата на Клановете на Седемте звезди вероятно зависеше от този доклад.

— Идвам веднага — рече той.

Погледна младия оръженосец и със свито сърце установи, че прилича на един от синовете му, загинал преди години. Помъчи се да овладее чувствата си — твърде много синове бяха изгубили твърде много бащи и обратното. В тази война всички губеха близки.

Махна на двамата младежи, че са свободни, а после и на порталния пазач, че се връща в столицата. Магьосникът, чиято единствена задача бе да поддържа портала отворен, кимна и активира прохода с простичко заклинание. Заповедта му бе да унищожи портала, ако демоните пробият бариерата, и да даде живота си, за да ги задържи поне още няколко дни далече от столицата.

Лорд-регентът пристъпи през портала и се озова на парадния плац пред двореца. На плаца бяха строени два отряда, готови да се отзоват, ако са необходими подкрепления. Лорд-регентът се обърна към дежурния офицер и попита:

— Какво става с другите ни райони?

— Всичките удържаха, милорд — отвърна офицерът, възрастен елф, понесъл по време на службата си достатъчно тежки рани, за да ограничат физическите му способности. Важното бе, че бе запазил здрав разсъдък и лорд-регентът можеше да разчита на него, когато отсъства. Казваше се Джарон и отговаряше за разпределението на подкрепленията. Заповедите му пращаха елфи на смърт и определяха кои да живеят — подобно доверие не се печелеше лесно и изискваше много години служба. — Успяхме да ги задържим още един ден. — Въздъхна и повтори бавно: — Още един ден.

— Да, оцеляхме още един ден — каза лорд-регентът.

— Магьосникът се бил върнал — тихо каза Джарон.

— Не искам никакви слухове — предупреди го лорд-регентът и тръгна към двореца.

Искаше да стигне в покоите си преди заклинателя и да остане няколко минути сам, за да се подготви, ако вестите са лоши. Всъщност трябваше да се подготви и ако вестите, донесени от Ларомендис, бяха добри.

Лорд-регентът на Клановете на Седемте звезди седеше и се опитваше да се наслади на миговете на самота и покой в един ден, изпълнен с глъчка и насилие. Врагът стоварваше удари върху Бариерната стена всяка минута от всеки ден, но тук, в сърцето на столицата, той можеше да се отдаде на илюзията, че градът е такъв, какъвто го помнеше като малко момче. Понякога се укоряваше в слабост, че тъгува по отминали дни, по невъзвратими мигове, но пък тогава го успокояваше и му даваше надежда мисълта, че един ден Народът ще си възвърне спокойния живот, какъвто този свят е познавал някога.

Големите прозорци бяха отворени, за да може на срещите да присъстват Народът и Духовете на предците, както повеляваше законът. Единствената украса в стаята бяха окачените на тавана бойни щандарти на Стопанина на Клановете, които сякаш бяха живо напомняне за историята на Народа всеки път, когато вятърът ги разклащаше.

Високият воин се отпусна на дървения стол — официалния трон на неговия народ, откакто се помнеха.

Народът, неговата раса, умираше и срещу това не можеше да се направи нищо.

Въпреки горещия ден плещите на Ундалин бяха загърнати с бяла кожа като знак за неговия ранг — кожата на снежна мечка, която беше убил високо в планините Мандрона по време на ритуала за встъпване в зрелост. Той сложи ръка върху дръжката на бащиния си меч, Сенчестото бедствие, и разсеяно я погали.

Под кожата носеше лека туника и панталони от тъмнозелен плат, съвсем семпли, ако се изключеха златистите ширити по яката и маншетите, а краката му бяха обути в ботуши от фина кафява кожа, все още покрити с прах от тазсутрешната инспекция на градските стени. Същата прах покриваше почти бялата му коса и той съжали, че няма достатъчно време за да се изкъпе.

Погледна през прозореца към синьото небе, усети топлината на слънцето върху лицето си и се наслади на тези усещания — бяха толкова различни от студа, сковал душата му.

В помещението влезе скаут с вързана на ловджийски възел коса.

— Дойде, милорд.

Ундалин му махна да си върви и произнесе с дълбок заповеднически глас:

— Влез, магьоснико!

Заклинателят пристъпи в тройната зала. Беше загърнат в бяла роба и държеше сияещ жезъл. Поклони се и рече:

— Ето ме, милорд.

— Покажи — нареди лорд-регентът.

Магьосникът вдигна жезъла и го раздвижи бавно — и се появи картина, сякаш изрисувана върху невидима стена, но подвижна и жива. Магията сякаш бе създала нов прозорец, но докато зад прозорците на двореца се виждаха окъпаните от слънце земи на Андкардия, вълшебният прозорец показваше съвсем друг пейзаж.

Лорд-регентът го огледа. Изглежда, се намираха на билото на хълм и ако се съдеше по положението на слънцето, беше късен следобед. Отвъд просторната долина се виждаха още върхове. Навсякъде, накъдето погледнеше, виждаше изобилието на природата. Дърветата бяха стари и клонати. Бели облаци се носеха в небето, натежали от влага, вятърът носеше екзотични ухания, примесени с някои по-познати: на смола, бор и кедър. Гората, изглежда, бе пълна с дивеч, а птичките по дърветата чуруликаха безгрижно.

— Тази земя ми изглежда гостоприемна — отбеляза лорд-регентът и втренчи поглед в магьосника. — Това ли е нашият Дом?

Понеже разбираше, че животът му, както и животът на брат му, вероятно зависи от този отговор, Ларомендис, върховен магьосник на Кръга на светлината, се поколеба, преди да отговори:

— Милорд, трябва да говоря с маговете учени. — Видя, че лицето на лорд-регента потъмнява от гняв, и побърза да добави:

— Ще изкажа едно предпазливо мнение, но да, това е нашата древна родина.

На лицето на лорд-регента за миг се мярна следа от облекчение. Ако това бе техният древен дом, значи все още имаше надежда.

— Разкажи ми повече за него, за нашия древен дом.

— Това е красив свят, милорд, макар и да си има свои проблеми. — Помръдна жезъла и сцената изчезна.

— Проблеми — повтори предводителят на Клановете на Седемте звезди. — Има ли някъде, на някой свят, поне един ден без проблеми?

Магьосникът сметна това за риторичен въпрос.

— Да ги чуя — каза лорд-регентът. В този момент се появи още един мъж, воин с ранг, равен на този на лорд-регента. Отвори уста да заговори, но Ундалин вдигна облечената си в тежка ръкавица ръка, за да го накара да изчака.

— Този свят е богат на дивеч, реколта и метали. Но е дом на други.

— На други?

— На джуджета — каза магьосникът с отвращение.

— Джуджета — повтори Ундалин. — Има ли свят, на който да не се срещат тези крадци на кал?

— Боя се, че не — призна магьосникът. Всъщност през последните десет години бе намерил няколко свята без джуджета, но всичките те не бяха подходящи за обитаване, а и сега не бе най-удобният момент да се изясняват подробности от такъв род. След откриването на Магията за преместване всички надежди на Народа се бяха обърнали към намирането на техния митичен Роден дом — задача, която магьосникът смяташе за безсмислена. Ключът към оцеляването на расата бе да се открие какъвто и да е свят, древен или нов, на който да могат да избягат, след като войната с Демонския легион ги бе смалила до една шепа.

Откриването на техния древен свят не беше нищо повече от щастлива случайност, или поне така смяташе той, макар суетата му да не бе по-малка от тази на лорд-регента. Ларомендис, Майстор на изкуството на невижданото, бе готов да признае пред лорд-регента, че е извадил късмет.

Късмет не само за себе си, но и за Народа и за своя брат.

— Там има и хора. Плодят се като мухи на говно. Градовете им приличат на мравуняци и в тях живеят с хиляди.

— А нашият Народ? Той съществува ли още там?

— Да, но те… са примитивни.

— Какво искаш да кажеш? — попита лорд-регентът.

Сякаш за да подчертае тезата си, Ларомендис отиде до северния прозорец, откъдето се разкриваше гледка към града. Тарендамар, Звездният дом, столица на Клановете на Седемте звезди и от поколения паметник за величието на Народа. Лорд-регентът последва червенокосия магьосник и спря до него. Все още недокоснат от свирепата война на север, градът изглеждаше такъв, какъвто Ундалин го помнеше от малък.

Залата за приеми бе само на няколко крачки от двореца на регента и тъкмо с тази палата бяха свързани най-ранните спомени на Ундалин. Баща му бе направил всичко възможно неговият наследник да разбере отговорността, която идеше с полученото наследство.

Познаваше отлично този район, тъй като нямаше уличка или двор, в които да не бе играл, нямаше езеро, в което да не се е къпал, нито дърво, което да не е изкатерил въпреки гневните крясъци на ядосаните свещенослужители. Беше обикнал този град сякаш е живо създание и той бе такова — туптящото сърце на Клановете на Седемте звезди.

Построен с магия и пот, Тарендамар беше перлата в короната на Народа. Седем велики дървета се издигаха в центъра на града, по едно мистично дърво за всяка от свещените звезди на небосвода. Дори под суровата светлина на андкардийското слънце дълбоките сенки под клоните им бяха озарени от феерична светлина.

Тъкмо от тези седем дървета, Седемте звезди, както ги наричаха, се черпеше могъществото на таределите. Всяко от тези дървета бе израсло от фиданка, донесена от Родния свят в далечни времена, когато тук пристигнали първите бежанци. „Народът от звездите“, както наричали себе си.

Те избягали преди много векове от своя роден свят и намерили убежище в тази суха негостоприемна страна, с малки океани и езера, изгорена от немилостивото слънце почти през цялата година, освен по време на кратката зима. Този свят неохотно се бе преклонил пред магията на някогашните Тъкачи на заклинания, а седемте вълшебни дървета, донесени от Родината, се бяха превърнали в котва, помогнала им да оцелеят. Ала за да се закрепят тук, таределите бяха платили жестока цена в кръв. Ако душата на Клановете на Седемте звезди почиваше някъде извън Андкардия, това можеше да е само в Родния свят.

Когато дърветата разцъфнаха, заедно с тях разцъфнаха и таределите — черпеха от тях магията, която наричаха Магия на дома. В началото я използваха, за да подчинят Андкардия, сетне я пренасочиха така, че да се слее с природната хармония на този свят, докато не бъде постигнат баланс между таределите и тази планета. През следващите векове тя бе променила както света, така и елфите.

Гъсти гори покриваха сега планинските склонове и дори безплодните пустинни низини вече бавно отстъпваха под натиска на Водосъбирачите, които използваха преместващата магия, за да пренасят вода от други светове. През живота си Ундалин бе наблюдавал как морското ниво постепенно се покачва, а езерата се разширяват. Там, където някога неговият прадядо бе ловувал гигантски люспести гущери, сега цъфтяха овошки с червени плодове, под които се гушеха дини, и всичко това се огласяше от ромоленето на поточета.

Ундалин нямаше търпение да чуе как ще продължи разказът на Ларомендис, но се постара да изглежда спокоен. Знаеше, че магьосникът е стигнал до същината на въпроса. И най-сетне Ларомендис заговори:

— Те нямат нищо от това.

Лорд-регентът го погледна.

— Нямат градове?

— Освен най-тъмните от нашия род, наричани от маговете учени Забравените.

Лорд-регентът се озърна. При вратата стоеше слуга, но бе достатъчно далече, за да не ги чува, защото това, което бе казал магьосникът, граничеше с ерес. Той снижи глас и поде:

— Забра…

— На Родния свят се наричат моредели.

— Тъмният народ. И те имат град?

— Така се говори. — Магьосникът се дръпна от прозореца и за миг се замисли. — На север, опитвайки се безуспешно да имитират Майсторите на познанието, те построили свой град. Хората го нарекли Арменгар и според преданията бил разрушен. Не открих название на града на наш език, но чух достатъчно разкази и предания, за да го приема за истина. Прекарах по-голямата част от времето си сред хората, защото те са по-лесни за мамене. Хората там се множат. В някои отношения те са като нас, но по принцип са по-низши създания, като всички кратко живеещи раси. И подобно на тях се плодят като мишки. Те са навсякъде. Това, което им е известно за нашия Народ, граничи по-скоро с митове и легенди. Скитах се сред една от най-многочислените им нации и докато пътешествах, изучих езика им. За щастие на този свят има много народи и езици, така че те не обръщат внимание, ако някой не говори добре техния език. Знаем толкова малко за тези същества, тези човеци… но ще ви призная, че ги намирам за изумителни.

Лорд-регентът го погледна с присвити очи. Докато древните Тъкачи на заклинания били уважавани и почитани заради усилията им да променят този негостоприемен свят, на такива като Ларомендис и неговия брат Гуламендис се гледаше с предпазливост, граничеща със страх. Всичко, свързано с тъмното изкуство, и още повече всичко, което тези двама магьосници биха сметнали за „изумително“, най-вероятно щеше да породи нови подозрения.

— Защо? — попита той.

— Съществуват много причини, милорд. Но най-важната е тяхната магия. Развили са я до мащаби, надхвърлящи всякакво въображение. Черпят от силата на света и я използват да го променят по много начини, които направо потрисат съзнанието. Има такива, които използват магия като нашата, и дори се чудех дали техни първи учители не са били елфи, но има и други… наричат се магьосници на Великия път, в техните действия няма финес, нито… красота в занаята им, ала притежават огромна мощ. Трудно е да се обясни на някого, който не познава магията.

Лорд-регентът кимна. По природа елфите бяха едно цяло с естествената магия на расата си, но обстоятелствата бяха принудили Народа да се промени, да се пригоди към новите условия. Сега вече сред таределите имаше такива, като тези двама братя, които жадуваха за повече сила. А имаше и други, като самия него, които бяха пожертвали познанията си върху магичното изкуство, за да могат вместо това да служат по-добре на Народа.

— По-късно ще ми обясниш за хората — рече водачът на Клановете на Седемте звезди. — Разкажи ми сега за нашите сънародници. Спомена… че там имало Забравени?

— Така изглежда — отвърна магьосникът. — Хората не знаят много за нашия род, но успях да събера оттук-оттам сведения. Човеците наричат Забравените Братството на Тъмната пътека.

Лорд-регентът кимна.

— Подходящо име, ако е вярно тайното познание…

— Сред Гледащите надалече неведнъж са възниквали дебати за това дали тайното познание е истина, или метафора. — С тази простичка забележка магьосникът се постара да внуши на лорд-регента, че е разбрал коментара, но не смята да го превръща в тема на разговор. Като се имаше предвид положението, в което се намираше Народът, всеки намек за нарушаване на дисциплината пораждаше бързо и безпощадно наказание. Тъкмо по тази причина и брат му бе в затвора. Но от друга страна по-младият брат на Ларомендис открай време бе проявявал навика първо да говори, а после да мисли, нещо доста неподходящо за някой, заел се да изучава демоните във време, когато същите тези демони заплашваха да унищожат Народа.

— Какво узна за Забравените?

— Малко, тъй като за хората Братството е по-скоро митично, макар че срещнах един пътешественик от Ябон, град в северната част на едно владение, известно като Кралството, и той се закле, че веднъж е виждал с очите си тези… легендарни същества. Забравените са воювали с нашите братя. — Магьосникът произнесе последните думи със спотаен гняв. — Обикалях из тази страна, слушах приказките по кръчмите, черпех моряците, разговарях със свещеници и с всеки, който може да е чувал нещо за древното познание. На едно място намерих абатство, почитащо свой бог, ала бариерите им бяха твърде силни, за да мога да ги преодолея в използваното от мен амплоа. Все пак срещнах един от членовете им на пътя и го разпитах. Беше монах, с дисциплиниран ум, но постепенно разказа доста неща за древното изкуство, които сега ще споделя с вас.

— Уби ли го?

— Разбира се — отвърна магьосникът. — В края на краищата той беше само човек.

— В постъпката ти няма безчестие — съгласи се лорд-регентът. Безчестие беше само ако убиеш някой от Народа или от равна на Народа раса.

— Забравените воювали срещу такива като нас, обитатели на една горска страна, наречена Елвандар.

При произнасянето на тази дума очите на лорд-регента се оживиха.

— Елвандар — повтори той тихо. — Това означава Родината на Народа. — Но той усещаше и по-дълбок смисъл.

В далечни времена Народът бе служил на друга раса, страшните валхеру, като техни роби, затънали в упадък. Сетне дошло Великото въстание, война, при която се развихрил хаос и била разкъсана тъканта на пространството и времето. Далечните предшественици на таределите, които на своя език се наричали едели, били сред най-могъщите слуги на валхеру. Те били Тъкачи на заклинания, учени, изучаващи могъществото на своите господари. Много от тях загинали на други светове, макар че се смяташе, че неколцина успели да избягат и да намерят убежище. Съществуваше слаба надежда, че някъде сред звездите има оцелели, успели да се измъкнат от властта на валхеру през проломите в пространството и времето.

На Анкардия от тях бяха дошли не повече от двеста — магьосници, ловци и техните семейства. Бяха се озовали в сурова страна, но постепенно я бяха превърнали в свой дом. С течение на времето народът им бе процъфтявал и се бе множил, за да достигне милиони.

През последните няколко века бяха разкрили тайната на преместващата магия, с чиято помощ можеха да проникват през тъканта на вселената. Най-малко дузина магьосници бяха загинали при изучаването на тази магия, но сега вече можеха да стабилизират разломите и да изучават нови светове, някои от които бяха негостоприемни, а на други биха могли да оцелеят с неимоверни усилия. Имаше и няколко, които изглеждаха обещаващи, и на тях Клановете на Седемте звезди бяха построили колонии. Някои от тези колонии се бяха разраснали и процъфтели.

Народът се множеше и когато срещаха други раси, таределите се спогаждаха с тях, стига те да не се противяха на волята им. Ако обаче не отстъпваха, биваха смазвани. Един величав път… докато не се натъкнаха на демоните.

— Обитателите на Елвандар служат на кралица… — продължаваше магьосникът.

Лорд-регентът се облещи.

— Как е посмяла!

— Тя е надживяла нашия крал — побърза да вметне магьосникът. — Той… може и да не е бил кръвен родственик.

Лорд-регентът почувства забележката като удар. Сред най-древните познания съществуваше легенда за първия крал и кралицата на Народа, които помогнали да се справят с бедствията по време на Войната на хаоса, прогонила елдарите от Родния дом.

Малко бе известно за тях, освен делата и имената им, които не биваше никога да бъдат произнасяни на глас, за да не бъдат обезпокоявани духовете им. Но бяха записани в архивите и се четяха от всички хранители на познание и лорд-регенти.

— Името й?

— Казват, че било Агларана.

— Дар — тихо каза лорд-регентът.

— Означава също и Ярка луна — допълни магьосникът, — защото най-голямата от трите луни на този свят е известна с названието Дар.

— Повикайте мага учен! — провикна се лорд-регентът. После кимна на магьосника: — Продължавай, но не говори за това, нито за Забравените, докато не свикам Събор. Какво друго знаеш за тези хора, които се плодят като мишки? Имат ли водач?

— Хората са разделени на много народи с много водачи. И непрекъснато воюват помежду си.

— Това е добре. Друго?

— Джуджетата живеят в мир със своите съседи, стига никой да не ги безпокои. Освен това има таласъми и други твари.

— Таласъми?

— Леа оркха — уточни Ларомендис, завъртя глава в почуда и продължи: — Баща ми ме възпита в благочестивост, както всички от нашия род, но ще призная, че съм изпитвал съмнение. — Леа оркха, или таласъми, бяха кошмарни същества, измислени за да плашат малките деца. — Те почитат тъмни, древни богове и проливат жертвена кръв. Съчетават се с троли и други нисши раси.

— Таласъми… как така не са ги изтребили?

Магьосникът повдигна рамене — човешки жест, който бе заимствал неволно и който накара лорд-регента да се намръщи.

— Не зная — рече тихо магьосникът. — В целия този хаос и несекващи войни сред човешките племена, изглежда, не им остава време да се занимават с таласъмите.

Лорд-регентът го подкани с жест да продължи.

— Този свят е познат с няколко названия на различни езици, но най-често е наричан Мидкемия — това е човешка дума. Страната, която ви показах преди малко, е планинска земя, известна като Сивите кули. Долината някога е била убежище на Забравените. Едно човешко племе на име цурани ги е прогонило на север, откъдето те така и не се завърнали. На юг живеят джуджета, но има естествени прегради между долината и територията на джуджетата. Някои древни мини все още ги свързват, но са изоставени и лесни за отбрана. На север има пътеки и стари пътища, водещи към мястото, накъдето са се оттеглили елфите. Установим ли се в тази долина, можем да се разширим във всички посоки. На изток земите владее една човешка федерация, назовала се Свободните градове. Те са зле организирани и лесно могат да бъдат покорени. Основната опасност идва от запад, защото там са граничните постове на вероятно най-силната нация… — Той млъкна, забелязал, че лорд-регентът е вдигнал ръка.

В залата влезе възрастен елф с широка роба, понесъл древна книга, в която се съдържаше историята на Народа от Времето преди. Очите му бяха помътнели от възрастта. Зад него крачеше млад елф, неговият наследник, който, когато не помагаше за проучванията на мага учен, се подготвяше да поеме отговорностите на неговата служба.

И двамата се поклониха пред лорд-регента и той каза:

— Мидкемия. Известна ли ни е тази дума?

Магът учен притвори очи. Младият помощник му зашепна нещо на ухото.

— Говори високо! — нареди лорд-регентът. — Никой не шепне в моя двор.

Младият елф го погледна изплашено и заговори:

— Моля за прошка, милорд. Не исках да изглежда, сякаш крия нещо от вас. Въпросът е, че съвсем наскоро преглеждах някои от първите записки и се натъкнах на това име.

Магът учен вдигна ръка и младежът млъкна.

— Това е Тандареи, милорд, той е още млад и вероятно малко припрян, но умът му е остър като моя на младини. — Очите на стария учен за миг се навлажниха. — Скоро тази служба ще премине в неговите ръце и бих искал да ви го препоръчам.

Младият историк се поклони ниско.

— Е, добре — рече лорд-регентът на Тандареи. — Какво знаеш за този свят?

— Във времето преди времето — поде младият историк, цитираше ритуалните слова от древните митове, — преди Народа ни да избяга от Яростта. В онези дни ние сме били роби в Родния си свят, управлявани от жестоки господари, известни като Повелителите на силата, Ездачите на дракони. После се появила Яростта и небесата били разкъсани, а Ездачите на дракони се издигнали, за да се включат във величава война. Мнозина от Народа загинали и още повече били изгубени между звездите, изоставени там от господарите им, когато се прибирали, за да се бият с Яростта. И докато продължавала войната — говореше младият маг учен, притворил очи, сякаш четеше от древния текст в ума си, — много по-незначителни същества, дакан шокета, дена оркха и достан шули, дошли на Родния свят през златен мост, бягайки от Яростта. — Спря да си поеме дъх, после продължи: — Мидкемия е дума, използвана, милорд, от дакан сокета, това е древното слово на нашия Народ за човеците. Хората нарекли нашия Роден свят Мидкемия.

Лорд-регентът затвори очи, като че се молеше наум. После ги отвори и каза:

— Значи наистина е нашият Роден свят! — Обърна се към Ларомендис: — Разкажи ни още за тази долина, онази, която ми показа.

Магьосникът кимна и почна:

— На запад се намира един от гарнизоните на народа, за който ви казах, поданиците на Кралството. Хората там живеят в малки градове, не по-големи от нашите, три от тях се казват Тулан, Каре и Крудий. Добре са укрепени. Можем да ги изолираме по суша, но те разполагат с многочислени флотилии и ще могат да се поддържат по море. Ще трябва да ударим едновременно и бързо и трите крепости и да ги завладеем.

— Когато му дойде времето. Но първо ще се наложи да изградим сигурно предмостие на Родния свят и да измислим някакъв план, с който да спечелим още време. — Лорд-регентът се замисли за миг за това как великото Бариерно заклинание, сферата, удържаща настъпващия Демонски легион, отслабва на север. Пред изминалите десет години я бяха пробивали на три пъти и според последния доклад наскоро отново била пробита на запад. Сраженията бяха изключително кръвопролитни и мнозина бяха платили ужасна цена, докато магьосниците възстановяват пробива. Накрая бариерата щеше да падне навсякъде, така че не разполагаха с време. Единствено героизмът би могъл да удържа врага, докато не пристигнат подкрепления. Той погледна Ларомендис и добави: — Планът за завладяването на този свят ще бъде подложен на обсъждане. Но това е работа на други. На теб ще поставя нови важни задачи.

— Готов съм да ви служа, милорд — отвърна магьосникът.

— Напоследък понесохме тежки удари. Врагът ни изтика от твърдината Тандар и Модария падна.

Магьосникът не каза нищо, но лекото трепване на очите му бе по-силно от въпрос.

— Няма оцелели — въздъхна лорд-регентът.

Модария беше последният от граничните светове, така че сега цялото население на Народа се намираше на Андкардия.

— Накарахме ги да платят скъпо, но както винаги за всеки от тях губехме по трима наши. — Дълбокият му глас беше почти безстрастен, когато добави: — Трябва ни безопасно убежище, магьоснико. Дали онзи свят е безопасен?

Настъпи тишина. Ундалин не издържа и се провикна:

— Говори! Безопасен ли е?

— Там има следи от демони. Не са пресни, но… демоните са били там.

Лорд-регентът отметна ядно глава и за миг даде воля на измъчващите го чувства.

— Значи и там няма да намерим спасение!

— Само следи, милорд — уточни магьосникът. — Не открих демони.

— Как е възможно това? — попита лорд-регентът и го изгледа ядосано.

— При пътешествията си видях много страни и чух безброй разкази. Преди около век демоничен господар стигнал до тази земя, ала не водел войска. Той се превъплътил в облика на жена, кралица на хората, и завладял една трета от света, преди да бъде спрян. Магьосник с голяма мощ, подпомаган от други магьосници и човешка армия, сразил демона и го прогонил.

Лорд-регентът бе свел глава, докато слушаше разказа.

— Само един демон — каза тихо. — Това е необичайно. — Помълча замислено, после добави: — Но има ли един, това означава, че ще го последват и други.

— Милорд, нося и надежда. В разказите се намеква, че този демон не е дошъл на въпросния свят чрез магия, а по-скоро през… портал.

— Демоничен портал!? — възкликна лорд-регентът. — Тази история става все по-древна, магьоснико. И все по-невероятна — инак как ще обясним присъствието на демони сред смъртните? Та нали всеки маг учен още от времето преди времето знае, че демоните не могат да се появят в някой свят, ако не са били призовани! Не желая повече да слушам подобно богохулство, освен ако не държиш да последваш участта на брат си!

Лицето на магьосника се изопна.

Лорд-регентът продължи с по-нисък глас и успокоително:

— Той е жив.

— Във вашата тъмница, милорд?

Лорд-регентът не успя да скрие усмивката си.

— В клетка, която поставих в малък двор. Мисля, че тъмницата влияе зле на здравето му. Исках да е жив, когато се върнеш. Ако се върнеш. Там напича слънце, може би следобед дори му става горещо, но е добре.

Лицето на магьосника едва не се изкриви от гняв, но той се овладя.

— Оцеляването на брат ти зависи от това дали ми служиш вярно, магьоснико — добави лорд-регентът.

Магьосникът наведе глава.

— Милорд, и аз, и Гуламендис сме ваши верни служители. Винаги е било така.

Настроението на лорд-регента видимо се влоши.

— Недей да ми своенравничиш, магьоснико. — Той посочи на запад. — Равнините на Делт-Аран са осеяни с труповете на воини, които „ми служат вярно“. С всеки от тях народът ни се топи. В Тандамар има деца, които никога няма да видят лицата на бащите си. На пет свята се бихме с Демонските легиони и на всеки от тях оставяхме свидни жертви, които са „мои верни служители“, както и техните жени и деца. — Зад гнева на лорд-регента магьосникът долови болка. — Моят дядо и баща му са се възправяли срещу врага и също са били „верни служители“. И са дали живота си за нас. Няма да опозоря спомена за тях, като простя на виновните за този ужас. Сега те са тук, на Света на Седемте звезди, откъдето няма накъде да бягаме. — Отново сниши глас и добави: — Освен на Родния свят.

Магьосникът мълчеше. Това беше стар спор, бяха го водили и преди. Ларомендис и брат му се занимаваха с мистични изкуства, призвание, което дори в по-добри времена не предизвикваше уважение, а сега времената съвсем не бяха добри. Ларо беше Майстор на илюзията, заклинател, който можеше да убие воин, като използва волята и въображението си, създавайки толкова реална илюзия, в която противникът с един удар да покоси самия себе си. Гуламендис беше Укротител на демони и един от тези, които обвиняваха за ужасяващата участ, стоварила се върху Народа. Ларо и брат му бяха отгледани от майка си в едно далечно селце и тя знаеше, че синовете й са наследили голяма магична сила и ужасяваща дарба.

— Пак питам, безопасен ли е този свят? — повтори лорд-регентът.

— Мисля, че да, милорд. — Магьосникът млъкна, за да подбере думите си. — Както вече казах, събраните от мен познания доказват, че този свят разполага с могъщи закрилници, мъже и жени, които биха могли да създадат основата на армия, която да бъде пратена срещу онези, с които воюваме. — И добави предпазливо: — Може да намерим там съюзници.

— Съюзници!? — изрева лорд-регентът. — Джуджета, западнали елфи, хора!? Дали да не се съюзим и с таласъмите? Нима ще ме накараш да съм първият водач на нашия народ, който ще сключи примирие с онези, срещу които воюваме откакто свят светува? Да искаме помощ от създания, подходящи единствено да бъдат покорявани и пречупвани пред волята ни?

Ларомендис не отговори. Знаеше, че това е спор, който вероятно ще отнеме седмици и месеци на заседания на свикания от лорд-регента Събор. Знаеше също и че ако иска да спаси живота на брат си, трябва да направи така, че по време на Събора маговете учени и свещениците да убедят лорд-регента в правотата му. Беше дошло време, когато оцеляването на Народа зависеше от това една горда нация да се примири и да сключи съюз с народи, смятани открай време за техни врагове.

Още час лорд-регентът задава най-различни въпроси, за да събере информация за подготвянето на своя нов план, и накрая заяви:

— Ще прехвърлим в тази долина два клана и ще им заповядаме да завземат крепостта в северния край.

Ларомендис кимна. Тъмните елфи бяха оставили всичко, както си е било, и макар и обрасла с растителност и пострадала от времето, крепостта лесно можеше да бъде възстановена и използвана за отбрана.

— Солис и Матусик да се подготвят — нареди лорд-регентът и вестоносецът се поклони и хукна навън. Ларомендис запази безстрастно изражение, но вътрешно се усмихна. Солис бяха под командването на Себолтис, единствения оцелял син на Ундалин и негов любимец. Неочакваното решение даваше на Ларомендис малко предимство, защото ако дойдеше време за завоевателна война, лорд-регентът нямаше да е толкова силен привърженик на подобно решение, ако наследникът на неговия трон бъдеше изложен на риск. Също като брат си, Ларомендис си даваше сметка, че за да оцелее, Народът трябва да се промени. Ундалин не би имал нищо против завоюването на Мидкемия като изконен роден свят на таределите. Би могъл да постигне съгласие с живеещите в Елвандар, дори да признае тяхната кралица за законен владетел и да се откаже от кръвното си право — макар че Ларомендис се съмняваше в последното. Но щеше да настоява кралицата да властва над неговите сънародници и да не търси съюз с по-низши създания.

Ларомендис знаеше, че тъкмо този начин на мислене през поколенията е довел до загубата на милиони от Народа. За да оцелее, Народът трябваше да забрави мечтите си за завоевания и господство и да се съюзи с джуджетата и хората. Ала осъществяването на плановете му изискваше голяма доза късмет, тъй като на двамата братя не се гледаше с добро око. И все пак тъкмо върху тях бе паднало бремето да се опитат да променят лорд-регента.

На вратата се появи вестоносец, задъхан от тичането по коридорите и стълбите. Падна по лице пред лорд-регента и му протегна един свитък.

Лицето на лорд-регента потъмня: той разбра, че се потвърждават най-лошите му опасения.

— Гарджан-Дан е паднал. Демоните са пробили бариерата.

Ларомендис знаеше две неща: че демоните ще бъдат отблъснати и Бариерното заклинание ще бъде възстановено, но срещу голяма цена. Колко пъти още можеше да поправят бариерата и всеки път да губят воини, докато магьосниците се опитват да я възстановят? Веднъж, два пъти, три — но накрая Бариерното заклинание щеше да се разпадне окончателно и скоро след това техният град щеше да бъде обсаден. Стените на Тарендамар едва ли щяха да са голяма пречка за Демонския легион. Яката зидария и магията можеха да ги удържат най-много седмица, може би две, дори месец, но в края на краищата градът щеше да падне — и заедно с него щеше да си иде сърцето на Седемте звезди.

Лорд-регентът сложи крак на рамото на вестоносеца и го побутна встрани.

— Върви си! — извика и вестоносецът се подчини с облекчение, най-вече задето лорд-регентът не бе придружил заповедта си с унизителен ритник. В предишни дни можеше да стане и така, че главата му да се озове набучена на копие на входа на крепостта.

Лорд-регентът отиде до прозореца, погледна навън, въздъхна дълбоко и попита:

— Магьоснико, на кой свят си роден?

— На този, милорд. Далече на север в снежните земи, в подножието на Железните планини.

— Аз също съм се родил тук, но най-големият ми син се появи на бял свят на Утамиир — каза лорд-регентът. Магьосникът го знаеше, но си замълча: даваше си сметка, че господарят има нужда да говори. — Когато едва навърши десет сезона, го изведох на лов за дългорози и зеленомуцунести в равнините на изток от град Акар. Беше горещо — там е винаги горещо. И рядко вали, а когато завали, става порой и има гръмотевици. Наводненията често погубват деца и дребни животни. Светкавици разкъсват небето, сякаш самите богове воюват. — Обърна се и изгледа магьосника. — Ще изгубим този свят, магьоснико, както изгубихме Утамиир. — Наведе се над перваза на прозореца и се загледа в далечината. — Както изгубихме Катанджара, Шинбол и други. В епохата на моите деди сме завладявали звездите. Клановете на Седемте звезди са управлявали светове! — Поклати тъжно глава. — А сега идва край на нашето властване. Скоро ще се превърнем в бежанци.

Върна се при трона и въздъхна:

— Трябва да се приберем у дома. Това е единственото ни спасение. — Изгледа Ларомендис. — Нахрани се, почини, после се върни при първа светлина. Ще придружиш нашия Военачалник и един отряд скаути на Родния свят. Ще започнем подготовката за прехвърлянето. — Намръщи се и му нареди: — Тръгвай!

Магьосникът се поклони и забързано напусна залата. Доста работа го чакаше от този час до утрешния ден и не хранеше никакви илюзии, че ще му остане време да се наяде и да почива.

Искат се немалко усилия, за да подготвиш измяна.

4.

Вестител

Конникът препускаше нагоре по склона.

Три дни езда без отдих бяха необходими на Алистан да стигне Карсийската твърдина. Спря в Каре само колкото да предаде отговора на търговците на запитването на графа, да хапне малко топла храна и да поспи няколко часа в меко легло и на зазоряване отново потегли. Тъй като преговорите засега вървяха добре, търговците можеха да изчакат.

Не бе споменал пред никого за онзи странен елф, тъй като не искаше да въвлича в това Кралството, освен ако не стане наложително. И без това не разполагаше с никакви доказателства за видяното, а всякакви обяснения можеха единствено и само да го забавят. Имаше нещо в поведението на онзи странен елф, което внушаваше усещането за заплаха. Ако не друго, той със сигурност бе опасен.

Най-бързият път за крепостта на джуджетата при Калдара бе през Зеленото лоно, гъстите гори, обхващащи по-голямата част от Крудийското херцогство. През първите десет мили от навлизането му към вътрешността районът бе изпъстрен с малки ферми, самотни хижи, пътища и пътечки, водещи към градовете Тулан, Каре и Крудий. Рехави горички заемаха равнината между тях, но след нея прерастваха в гъста мрачна гора.

Наталските рейнджъри отстъпваха само на елфите в умението да се придвижват бързо и безшумно през гъста гора, но когато опреше до открити пътища, нищо не можеше да ги спре да препускат главоломно. Рейнджърите бяха малко и сплотено общество, наследници на уникално рождено право. Техните предци бяха имперски кешийски водачи, елитни скаути на имперската армия, пристигнали в този район, когато Великата империя на Кеш започнала да се разраства на север. А след като Кеш се изтеглил от северните земи, изоставяйки своите колонии, водачите станали основната разузнавателна и следотърсаческа сила на местната милиция. Градовете обявили автономия и се съюзили в конфедерация, известна като Свободните градове на Натал. А водачите станали рейнджъри.

Рейнджърите не живееха в селища, а в лагери, местеха се непрекъснато и винаги бяха нащрек за опасност от Градовете. Чувстваха по-голямо родство с елфите на север, отколкото с гражданите, които закриляха, и приемаха за равни единствено кешийските водачи и крондорските следотърсачи, също наследници на онези далечни първопроходци. Трите групи дори имаха общ поздрав: „Нашите деди са били братя“. За тях това бе повече от връзка.

Мнозина рейнджъри бяха загинали рамо до рамо с войниците от Кралството и Свободните градове по време на цуранската инвазия и тъй като броят им бе малък, ударът се оказа много тежък. Алистан помнеше разказите на дядо си за Войната на разлома и беше изпълнен с опасения, че над тях е надвиснала опасност от подобна величина: знаеше, че едно повторно нашествие може да означава край за рейнджърите.

Бе се оженил наскоро и докато яздеше по сенчестите пътеки на Зеленото лоно, непрестанно се унасяше в мисли за своята млада жена, която бе оставил при майка си и баща си, след като разтуриха зимния лагер край Бордон и се подготвиха да се преместят в планините за пролетта и лятото. С жена му бяха говорили за децата, които се надяваха да имат, и сега Алистан се боеше, че ако подозренията му се окажат верни, може никога да не види тези деца.

През първия ден язди без затруднения — карсийските патрули поддържаха кралския друм чист от върлуващи банди. На няколко пъти зърна дивеч, включително мечка и елен, и знаеше, че наблизо трябва да има и ловци.

Съвсем до неотдавна моределите, Братството на Тъмната пътека, често навлизаха в околните гори и в подножието на Сивите кули и едно самотно пътуване като неговото би могло да се окаже самоубийствено. Но напоследък времената бяха много по-спокойни и най-лошото, което можеше да се случи на един пътник, бе да го погне банда бегълци от закона. И все пак из Зеленото лоно понякога се мяркаха таласъми, а трима или четирима от тях можеха вече да са опасни за самотен ездач.

Първата нощ направи бивак, без да пали огън, за да не привлича внимание. Завърза коня по-далече от лагера със същата цел. Беше готов да рискува и да го изгуби срещу опасността да бъде изненадан.

Нощта мина без инциденти.

На заранта бързо оседла коня. Животното бе едно от най-добрите, които можеха да му предоставят в Карсийския гарнизон, чудесен добре обучен млад жребец. Не беше особено бърз, но можеше да издържа на дълги преходи с добро темпо. Ако имаше късмет, до три дни Алистан щеше да стигне в Калдара.

След три дни спря пред вдигната в един тесен проход палисада. Две джуджета стояха на пост от двете й страни, макар от години това да не бе необходимо. Махнаха му да минава, тъй като го познаваха отдавна, и Алистан влезе в Калдара.

Красивото селце бе сгушено в уютна падина. Множество пътеки водеха към високите алпийски поляни, използвани за лятна паша, и надолу към долините, където зиме държаха кравите и овцете. Откъм източния край на селището, отвъд оградените ниви, имаше овощни градини.

Дървените къщурки бяха измазани с кал, за да пазят от зимните студове, и белосани. Сияеха ярко на светлината и само голямата къща в средата се различаваше с тъмния си цвят. Там живееха кралят и неговите помощници, както и немалка част от местното население. Голямата къща бе център на общинската активност и нерядко сутрин на пода й се пробуждаше почти цялото население. За разлика от измазаните с бяло, тази сграда бе построена по стария начин — дебели изправени стволове бяха завързани един към друг, едновременно за защита от несгодите на времето и от евентуално вражеско нападение. Подът бе застлан с каменни плочи, подредени върху трамбована глина толкова изкусно, че цепнатините между тях почти не се виждаха. Каменните плочи бяха също толкова непробиваеми при изкоп отдолу, колкото и дебелите стени при външна заплаха. Джуджетата бяха потомствени копачи и познаваха добре предимствата на тунелите при обсадна война.

Алистан дръпна юздите пред голямата къща, скочи на земята, разседла коня и избърса потния му гръб. Щеше да свърши работа поне на първо време, докато го отведат в конюшнята. Джуджетата не бяха любители на конете и държаха единствено товарни, които в този час вероятно вече бяха изкарани по нивите, тъй като бе време земята да се подготви за пролетна сеитба.

Тъкмо когато приключваше, откъм къщата се приближи едно джудже.

— Алистан! — провикна се то с нескрито удоволствие. — Какво те води насам?

— Дойдох да се срещна с дядо ти, Хогни. Той вътре ли е?

Брадясалото лице на младото джудже разцъфна в усмивка.

Джуджетата бяха доста дребни в сравнение с хората, но с широки плещи и мускулести тела. Обикновено достигаха най-много до пет стъпки височина и със своите пет стъпки и половин педя Хогни бе истински великан сред тях. В очите му трепкаха весели пламъчета:

— Дядо ми отказва да приеме сериозно своя сан, както винаги. Казва, че още бил „нов за тази кралска история“, тъй като не били минали и стотина години. Днес е на оран. Ела, ще те заведа.

Махна на едно момче и му нареди:

— Тоди, отведи коня в конюшнята на дядо и се погрижи за него.

Алистан изхлузи лъка от раменете си и го улови с привично движение на лявата ръка. Изпитваше известни съмнения — конят бе доста едър, а момчето нямаше и три стъпки, но пък щом Хогни бе готов да му гласува доверие, нямаше смисъл да спори. Вестите, които носеше, бяха твърде важни и неотложни, за да се занимава по-обстойно с коня, преди да се е срещнал с краля.

Минаха през селцето, излязоха от източната му страна, където няколко коня теглеха плугове, и тръгнаха през браздите към едно джудже с побеляла коса и дълга сива брада, което, плувнало в пот, натискаше с цялата си сила дръжките на железния плуг. Конете, подобно на господарите си, бяха яки, но дребни. Приличаха по-скоро на плещести понита, отколкото на истински коне, но Алистан знаеше, че това е специална порода, използвана от джуджетата от векове.

Долган, кралят на джуджетата и върховен пълководец на Калдара, спря да оре и махна с ръка.

— Алистан от Натал! Добре си дошъл!

— Поздрави и на теб, кралю Долган. Няма ли поданици, които да орат вместо теб?

— Имам, но са заети да орат своите ниви, а исках работата да се свърши навреме. — Джуджето извади от джоба си дълга захабена лула и едно хитроумно устройство, състоящо се от кремък и стомана, закупено в Свободните градове. Ярка искра разпали тютюна в лулата и Долган всмукна дълбоко, направи кисела физиономия и рече:

— Полезен уред, само дето не ми харесва миризмата на обгорен кремък. — Дръпна повторно и попита: — Какво те води в Калдара, Алистан?

— Нося вест за нещо странно и тревожно. Дойдох да се посъветвам с теб и да почерпя от мъдростта ти.

— Хъм, това ми изглежда да е нещо сериозно. — Долган подхвърли поводите на Хогни и му нареди: — Довърши тук, момче, и после иди да помогнеш на баща ти. Аз ще съм в големия дом с нашия гост.

— Да, дядо — отвърна младото джудже и въздъхна недоволно. Кралят може да обичаше да оре, но още повече обичаше да сръбва ейл с пътници. Младежът се усмихна: не бяха минали и два часа от закуска и майка му едва ли щеше да одобри отварянето на ново буренце в един толкова ранен час — въпреки кралското положение на дядо му.

Долган изслуша Алистан внимателно, после помълча дълго и накрая каза:

— Много обезпокоителни вести.

— Познат ли ти е този пътник? — попита рейнджърът и сръбна отново от чудесния ейл, който им бе поднесен от снахата на краля. Изглеждаше ядосана и дори сякаш се готвеше да каже нещо, но замълча заради госта.

Долган поклати глава.

— Не. Макар че едва ли бих познал така наречените „луди елфи“, живеещи отвъд Зъбите на света, преди да се появят в Елвандар. — Обърна се и извика: — Амина!

Майката на Хогни се появи веднага.

— Да, татко?

— Прати Тоди да повика Малачи.

Тя кимна и излезе.

— Малачи е най-старият сред нас — обясни Долган и се засмя. — Беше дъртак, когато бях още момче, а ето, че скоро ще чукна триста годинки.

Алистан едва успя да прикрие изненадата си. Знаеше, че джуджетата са дълголетна раса като елфите, но нямаше представа, че живеят толкова много и че запазват сила и пъргавина на стари години. Джуджето пред него изглеждаше в достатъчно добро състояние, за да пуши лула, да пие ейл още от сутринта и да се интересува от най-различни неща, като например как я карат неговите познати на Далечния бряг и в Свободните градове или какви новини има откъм Крондор и по-нататък. За рейнджъра нямаше никакво съмнение, че Долган поддържа жив интерес към неща далеч извън своята страна, но пък това бе разбираемо, като се имаше предвид дългата история на джуджетата.

Макар да бяха независим народ, джуджетата знаеха, че съдбините им са тясно свързани с тези на техните съседи хората и в по-малка степен с елфите на север. На два пъти през последните сто години войната бе навестявала Запада, първия път в облика на цуранските нашественици в същата тази долина, в която Алистан бе видял странника, а по-късно, когато от земята отвъд морето бяха пристигнали армиите на Изумрудената кралица. Джуджетата бяха участвали във втората война само индиректно, но ехото от нея още дълго затихваше в страната им. Близо десетилетие Западът оставаше почти забравен от Кралството, търговията бе крайно ограничена, а в региона бяха започнали да върлуват бандити и пирати. Дядото на Алистан твърдеше, че сега животът бил станал такъв, какъвто бил преди нашествието на цураните и дори по-добър, тъй като Тъмните елфи вече не ловували в Зеленото лоно или край Сивите кули. Като се имаше предвид кървавата история между рейнджърите и моредел, Алистан бе склонен да се съгласи с него.

Времето се точеше едва-едва, но Алистан, като всички рейнджъри, притежаваше търпение, придобито от много поколения умели горски ловци. Неспокойният ловец е гладен ловец, казваше баща му.

Най-сетне Тоди се върна, придружен от най-странното създание, което рейнджърът бе виждал, джудже, което пристъпваше внимателно, сякаш се страхуваше да не изгуби равновесие. Беше прегърбено от възрастта, съсухрено и съвсем малко по-високо от момчето. Кожата му бе бяла като пергамент, на места почти прозрачна, и под нея се виждаха вените. В дясната си ръка държеше бастун, а момчето го подкрепяше за лявата. Оредялата му коса се спускаше на раменете и какъвто и цвят да бе имала някога, сега изглеждаше като покрити със скреж тънки клонки. Хлътналите му страни бяха покрити с дребни ранички и Алистан веднага разбра, че това джудже е в края на дните си.

Джуджето огледа помещението и рейнджърът осъзна, че или е сляпо, или зрението му е отслабнало съвсем. Всички мълчаха, докато то се отпускаше на едно столче.

И когато най-после се намести, каза:

— И така, каква е причината да вдигнете един старец от сладка дрямка?

За крехкото си тяло имаше изненадващо силен глас.

— Малачи — каза Долган, — това е Алистан от Свободните градове.

— И сам виждам, че е рейнджър, Долгане — тросна се старото джудже и Алистан веднага промени мнението си за зрението му. — Предполагам, че имаш да ми кажеш нещо важно, инак нямаше да ме повикаш.

Алистан преразказа отново срещата със странния елф. Старецът мълчеше, но се беше привел напред, сякаш бе съсредоточил цялото си внимание върху думите на рейнджъра. Особено когато той описваше външността на непознатия.

След като Алистан приключи, Малачи се облегна назад и почеса замислено брадичката си.

— Знам я тази история. Много е стара, от времето на прадядото на прадядо ми — за времето преди Прекосяването.

Долган мълчаливо огледа събралите се джуджета. Бяха поне двайсетина, повечето негови съветници.

Малачи си пое дъх и продължи:

— Може да съм в края на живота си, но я помня добре, като да са ми я разказали вчера. Беше на първия ми поход срещу Тъмните елфи на север, те нападаха стадата ни тъкмо по време на отелването. Преследвахме една такава банда, баща ми и аз и… — той посочи Долган — твоят баща, макар че тогава не беше крал, а само Боен вожд. Та значи решихме да накажем онези негодници и да ги научим веднъж завинаги да не посягат на добитъка на калдарските джуджета! — Пое си дъх на пресекулки и продължи: — Два дни ги гонихме тия крадци и на втората вечер, като се разположихме на бивак на брега на реката, баща ми ми разказа историята, дето я бил научил от своя дядо. Та той му разправял, че във времето преди войната на боговете джуджетата живеели на един далечен свят и там се биели непрестанно с великите племена на таласъмите и леа оркха, орките. Нашите деди, освен това трябвало да опазват посевите си от грифони, мантикори и други митични твари. Баща ми ми разказа древни легенди за величави герои и подвизи, за важни истини, изгубени и забравени дори от маговете учени, защото всичко това е било преди Прекосяването.

— Прекосяването? — обади се Алистан.

Старото джудже кимна.

— Безумие поглъщало нашия свят, нападали ни същества, чиято сила надхвърляла дори уменията на маговете учени. Наричали ги Властелините на дракони.

— Валхеру — каза Долган и кимна, припомнил си времето, прекарано с лорд Томас по време на войната с цураните. Беше научил доста неща за валхеру, докато гледаше как онова момче от Крудий израства до същество с невъобразима сила, но знаеше, че има още много неоткрити неща.

— Да — потвърди Малачи. — Така наричали елфите своите бивши господари. Баща ми ми каза, че самите Властници на света ни прогонили тук, но никой не знае дали преднамерено, или случайно. Както и да е, ние сме побягнали от нашия свят. Огромни пропасти се появили в небесата и на земята и поглъщали всички и всичко. Някои от тях стигали до други светове, но нашите сънародници не смеели да ги използват, а се биели да се удържат там, където са. На нашия роден свят тогава имало и човешки племена, както и таласъми. Сред хората и джуджетата имало и истински познавачи на магията и тъкмо те построили мостове, за да избягаме от разрушението, което ни сполетяло по време на Войните на хаоса. Изгубили сме почти всичко, но едно още се знае: в древни времена тези страни се обитавали от други създания, родственици на тези, с които сме воювали, ала не елфите от Елвандар, с които сега сме в мир. В онези древни времена войната накарала джуджета, хора и дори магьосници от дена оркха…

— Орките! — възкликна с отвращение Долган, сякаш думата бе най-отвратителна обида.

Рейнджърът не откъсваше поглед от старото джудже.

— Дена оркха, на стария език — потвърди Малачи. — Истинските врагове на нашата кръв. Великите таласъми. Нито един не обитава този свят.

— Но живеят в паметта ни — вметна кралят на джуджетата.

Малачи махна с ръка.

— Магьосници от много различни раси се съюзили, за да спасят цели светове в онази епоха на побърканите богове и вилнеещи Драконови ездачи. Изградили Златния мост и по него много от нашите предци дошли на Мидкемия. Но елфите и някои други, хората-змии и хората-тигри, вече живеели тук и ни посрещнали с нови войни и магии. Битката от двете страни на Златния мост продължила толкова дълго, че никой не можел да измери времето, защото самата природа на вселената се изменила и усукала… А после всичко свършило. В дните след Прекосяването, но преди да се появи първата ни кралска династия, в мъгливите времена на най-ранните спомени, елфите разкрили на нашите сънародници, че много от техните предци напуснали този свят, както ние — нашия, и че сред тях те били известни с името Изгубените елфи. — Старото джудже помълча, после продължи: — Мога само да предполагам, но може би някой от тях се е върнал на нашия свят, защото никога досега не бях чувал за подобно същество. Най-добре да попиташ елфите, тъй като едно ще ти кажа — говори се какво ли не за магията им, ала никога досега не бях чувал да използват илюзия, за да се преобразяват. — Вдигна глава и погледна Долган. — Мога ли да си вървя, кралю?

Тонът му не оставяше съмнение, че въпросът е чиста формалност, тъй като се бе надигнал още преди Долган да даде знак.

— Малачи, един последен въпрос — каза Долган. — Защо баща ми не ми е разказвал тези неща?

Малачи сви рамене.

— Защото не си го питал. Баща ти бе мълчалив човек, отдаден на службата си. Не говореше много. — Долган кимна. — За разлика от моя баща, който обичаше да разказва истории. Спомних си и нещо друго — продължи Малачи. — Три големи моста били построени на нашия стар свят, или поне така казал дядото на баща ми. Два били вдигнати от хора и джуджета, а третият от орки. Един мост водел към света на цураните. Дори някой наш сънародник да е минал по него, цураните не пазят спомен за това. Вторият водел тук и по него на Мидкемия дошли хората и джуджетата. Оркският мост водел към трети свят и благодарение на това след края на Войните на хаоса вече не ни спохожда онази древна омраза към тях. Но казват, че част от хората и джуджетата тръгнали с тях. Може би — добави старото джудже — Изгубените елфи са построили свой мост, за да избягат от господарите си?

И без да чака отговор на риторичния си въпрос, излезе.

Известно време Долган и останалите мълчаха. После кралят заговори:

— Нищо чудно тези Изгубени елфи наистина да са построили свой мост, за да избягат от господарите си.

— И сега един се е върнал — допълни Алистан.

— Очевидно. — Долган кимна.

— Знай едно, притежателю на Чука на Толин — обади се глас зад тях. Долган и останалите се обърнаха и видяха, че Малачи е застанал на прага. — Едно последно нещо — добави той, насочил треперещ пръст към краля на джуджетата. — Твоят прадядо е довел нашия народ тук и е превърнал планините в наш дом. Брат му повел други племена към Каменните планини и Дорджин. Някога нашите сънародници били многобройни като листата по дърветата, но за всяко преминало по моста между световете джудже пет останали да воюват срещу безумието, което унищожавало света ни. — Старецът изглеждаше уморен от дългия разговор. Но все пак си пое дъх и продължи: — Ако Изгубените елфи се готвят да дойдат на този свят, трябва да свикате Събранието и да се подготвите за възможна война! Ако тези същества са наистина Изгубените елфи, значи са не само родственици на приятелите ни от Елвандар, но и на Тъмните елфи.

Долган кимна на Тоди и той поведе стареца към къщурката му.

Джуджетата се скупчиха около краля. Хогни, внукът на Долган, заговори пръв:

— Баща ми ми каза, че когато цураните дошли за пръв път — когато за пръв път чул за тях в онази пещера, където ти и чичо Ундел сте открили лорд Боррик да се крие от таласъмите — баща ми усетил някаква ледена буца в стомаха си.

Долган кимна.

— Да, аз също я почувствах.

— Мога да ви кажа само това, което видях — обади се рейнджърът. — Не зная как се нарича това същество, нито бях чувал допреди малко за Изгубените елфи.

— Може да е съвпадение — рече замислено Долган. — Може това същество да е от друга раса, която само прилича на елфите. В края на краищата цураните не приличат ли на хората? А може да си видял човек, който се е превъплъщавал на елф с помощта на магия. — Смукна от лулата и се замисли. — И все пак, ако наистина е някоя древна раса, която се готви да се върне…

— Предпазливостта изисква от теб да се готвиш, сякаш е точно това — рече рейнджърът. — Аз тръгвам за Елвандар, към кралицата и лорд Томас.

Долган го изгледа втренчено и каза:

— И аз идвам с теб. Ако някой помни тези дни, това е Томас. Често не може да си спомня далечното минало, ако не е подтикнат от конкретен случай, но ако е дошло време да сръчкаме Драконовия господар, то е точно сега.

— Ще яздиш ли? — попита рейнджърът.

Долган се засмя.

— Не. Може да съм стар, но не съм умрял. Между нашата страна и река Крудий има гъста гора, а и все още не съм видял кон, който да не мога да надбягам. Не се бой, няма да те карам да чакаш.

Хогни се размърда и се покашля.

— Какво има, момче? — попита го дядо му и вдигна вежди.

— Ти каза, че следващия път, когато ще ходиш в Елвандар, мога да дойда с теб.

Долган се намръщи, но въздъхна.

— Вярно е, че го казах. Приготви се. И кажи на баща ти, че ще трябва той да играе крал, докато се върна. Тръгваме след час.

Хогни се ухили и изтича да си приготви багажа, а Долган се обърна към Алистан.

— Много е млад. Още няма четирийсет.

Рейнджърът, който бе само с пет години повече, едва потисна смеха си. След миг обаче усмивката му изчезна, прогонена от мисълта пред какво се изправят.

Въпреки пращящия огън в помещението сякаш бе станало по-студено.

5.

Преселението

Ларомендис довърши заклинанието.

В другия край на просторния двор, в голяма желязна клетка, под горещите лъчи на следобедното слънце, седеше брат му. Войникът, който охраняваше клетката, още не бе забелязал появата на магьосника, така че когато той произнесе заклинанието докрай и се доближи, мъжът видя не една, а две фигури — магьосникът бе придружен от капитана на охраната.

Часовоят ги изгледа учудено, без да си дава сметка, че единият е рожба на собственото му въображение. Чу офицера да му нарежда да се отдръпне и да остави двамата братя за кратко насаме, кимна и изпълни заповедта.

Гуламендис погледна брат си и се усмихна, макар че очевидно го болеше да го направи — устните му бяха изсъхнали и напукани от жегата. После попита:

— Как я караш, братко?

Ларомендис поклати глава, пъхна един малък кожен мях с вода през решетките и го предупреди:

— Пий бавно. По-добре от теб, както изглежда. Какво стана?

— Нашият господар, лорд-регентът, се ядоса, че сме изгубили граничния пост на Звезден кладенец, и стовари гнева си върху мен. Вече ме беше натикал в тъмницата и тъй като не можеше да ме убие, реши, че малко мъчения ще са от полза да покаже гнева си — обясни Гуламендис. Погледна към слънцето, което вече се снишаваше към стената на крепостта. — След час ще падне сянка и ще съм доста по-добре.

Ларомендис кимна към меха.

— Скрий го. Ще ти стигне за ден-два. — Хвърли поглед към отдалечилия се часовой. — Едва ли ще спрат да ти носят храна и вода. Предполагам, че искат само да те поизмъчат. Е, такова е времето.

— Да, няма много радост по света — съгласи се Укротителят на демони, повдигна сламеника и пъхна меха отдолу. — По-добре съм, отколкото изглеждам. Пращам нощем Чоял да ми донесе храна и вода. — Изкиска се, но гласът му бе унил. — Тези джуджета са толкова тъпи… Първия път ми донесе деликатеси от вечерята на самия лорд-регент, следващата — гнили зеленчуци.

— Ще направя всичко, което ми е по силите, за да те измъкна. — Ларомендис се наведе и погледна брат си право в очите. — Намерих Родината. Дома.

Лицето на брат му застина. Приликата между двамата бе изумителна, само дето Гуламендис бе малко по-нисък, по слаб и косата му бе по-светла, почти оранжева.

— Защо ме гледаш така? — попита Ларомендис.

— Ако си открил Родния свят, каква полза ще има от нас лорд-регентът?

— Става късно — рече Ларомендис и се надигна. — Не бива да съм тук, ако случайно се появи истински офицер. А на лорд-регента ще съм му нужен още известно време и заради това ти ще си в безопасност, макар и не с всички удобства. Освен това имам план.

Брат му се засмя.

— Ти винаги имаш планове.

— Трябва да те прехвърлим на Родния свят, защото там не само ще си в безопасност, но и Народът ще се нуждае от познанията ти.

— Демони?

— Може би. Но няма да кажа нищо повече. Ако те разпитват, по-добре да не знаеш много по въпроса.

Обърна се и се отдалечи забързано от клетката, като кимна на войника, който пазеше Гуламендис. Отиде в покоите си. Макар и неохотно, лорд-регентът бе признал, че магьосникът му е необходим, и му бе предоставил две стаи: едната за спане, втората за проучванията му.

Ларомендис не държеше тук нищо ценно, освен тетрадка с бележки, които бе подготвил, преди да се отправи на последното си пътуване, отвело го на Родния свят. Седна на леглото и я отвори. Когато стигна последната страница, посегна към малката масичка, където очакваше да намери мастилница и перо. Бяха преместени. Някой бе идвал и бе чел написаното.

Очакваше нещо подобно от лорд-регента. Премисли отново това, което бе чул от своите далечни родственици на Мидкемия за промените, преживени от неговия народ. Имаше много неща, които будеха възхищението му към таределите, но и много, което бяха изгубили по пътя си.

Един трапер от Ябон му бе разказал дълги истории за единайсетте гори на запад от неговия дом — проточили се колкото и желанието на Ларомендис да го черпи с ейл в странноприемницата „Ястребово гнездо“. Истории, описващи народ, съществувал в хармония с гората, народ доволен, макар и не щастлив от начина си на живот, народ, който можел свободно да се придвижва сред горските пущинаци. Мъжът не знаеше много за магията на елфите, но дори от малкото, което спомена, Ларомендис придоби следната представа: великите Тъкачи на заклинания и старите елдари все още съществуваха!

Не бе споменал това в доклада си пред лорд-регента по две причини. Първо, не разполагаше с доказателства, че разказът на трапера е достоверен, макар да усещаше с цялото си същество, че е. Второ, трябваше лично да провери колко са магьосниците в Елвандар и какви са способностите им. Немалко древни познания бяха изгубени при прекосяването на Звездния мост.

Толкова много от тези неща бяха преплетени с духовните връзки, свързващи ги с почвата на Родния свят, енергиите, извиращи от сърцето и душата на планетата, овладени и опитомени, за да служат на еделите, на Народа. Техният нов свят съдържаше различна магия и не беше никак лесно да се смеси това, което носеха със себе си, с това, което бяха открили тук. Седемте велики дървета, известни като Седемте звезди, бяха тяхната котва към старата магия на Родния свят. Но новата почва бе чужда почва на свят със свои закони и природа и при смесването се бе създала магична сила, която таределите поне в началото бяха контролирали с неимоверни усилия.

Таределските Тъкачи на заклинания вероятно можеха да се сравняват с всички, освен с най-добрите човешки и елфски магьосници на Мидкемия, но мнозина от тях бяха заплатили с кръвта си оцеляването на Народа. Те бяха почитани и припомняни в хрониките, но всяка подобна загуба отслабваше невъзвратимо силите на Народа.

Нови ученици биваха пращани всяка година да се сражават с Демонския легион, ала всеки следващ клас бе по-слабо подготвен и обучен и по-неспособен да издържа на демонските магии. Ако имаше друг начин да се открие Родният свят, тоест без да се прибягва до помощта на „прекрачилите закона“ магьосници Ларомендис и Гуламендис, лорд-регентът отдавна щеше да ги е осъдил на смърт.

Връзките между магьосниците в Звездната гилдия, тоест на Тъкачите на заклинания, избягали от Родния свят, и тези извън организацията открай време бяха обтегнати в най-добрия случай и открито враждебни в най-лошия. Подивяла магия, повредена магия, всякакви подобни термини се използваха, за да се опишат тези, които придобиваха подобни знания и умения, без да са преминали обучение в Звездната гилдия.

От много поколения Звездната гилдия се грижеше за Седемте звезди и се опитваше да постави под свой контрол дивата магия на Андкардия и да спаси от изтребление Народа. Усилия, които им бяха спечелили място сред онези, които решават съдбините, а най-даровитият сред тях — Главният магистър на Гилдията — бе втори след лорд-регента по престиж и власт.

В предишни времена такива като Ларомендис и брат му бяха преследвани и избивани, или залавяни и изправяни пред гилдията с обвиненията, че са „омърсени магьосници“ или подобни изпълнени с отвращение определения. Но сега „мръсните магьосници“ като Ларомендис или „почитателите на демоните“, имаше се предвид брат му, се смятаха за твърде ценни, за да стават жертва на фанатични изисквания. Настоящият лорд-регент бе много по-снизходителен към отклоненията от догмата от предшествениците си и по-прагматичен по отношение на използването на магичните дарби, независимо от произхода им.

Ларомендис остави дневника. Беше сигурен, че ще бъде прочетен веднага щом той напусне града. Беше се постарал нищо от това, което записва вътре, да не влиза в противоречие с докладите, представяни на лорд-регента.

Стана и погледна през прозореца. Оттук не виждаше двора, където държаха брат му, но бе сигурен, че сенките вече са легнали върху клетката. „Още малко, братко. Регентът ще прочете дневника ми час след като замина и каквото и да си мисли за нашето изкуство и за нас самите, ще знае, че има нужда от нас. Скоро ще си свободен“.

Той побутна дневника, мастилницата и перото към средата на масичката и се излегна на леглото. Би трябвало да опита да си почине, но мислите му се гонеха възбудено.

Имаше толкова много неща, които не бе споделил с лорд-регента, толкова много, което искаше да обсъди с Гуламендис и с още неколцина други — защото онзи свят наистина беше тяхната Родина. Нещо повече, всяка фибра на тялото му усещаше, че някъде на север от онази долина лежат всички отговори, които Народът бе търсил, и че някои от тях може да се окажат жизненоважни за оцеляването им.

Макар да вярваше, че се е посветил на спасяването на Народа също както лорд-регента, Ларомендис си даваше сметка, че Ундалин го подозира, че крои свои тайни планове. Погледна дневника и се усмихна. Нека лорд-регентът и върховният магистър, както и останалите членове на Събора, го мразят. Нека смятат, че амбициите му са лични — жажда за власт, прослава и богатство и освобождението на неговия брат. Нека го укоряват, че целите му са само такива. Стига само да не подозират какво е истинското му желание. Защото то бе толкова чуждо на природата им, колкото и враговете, които ги заплашваха от север.

Ларомендис стана. Трябваше да похапне, а после отново да се захване с прекъснатата работа, защото още утре заранта хиляди таределски воини, магьосници и книжници щяха да се прехвърлят през портала в онази прекрасна долина, изоставена много отдавна от Изгубените. Долината, през която Клановете на Седемте звезди щяха да се завърнат в древната си родина, човешкия свят, наричан сега Мидкемия.

Ларомендис стоеше до водача на Клановете на Седемте звезди и оглеждаше долината под тях. Лицето на лорд-регента бе неподвижно като маска, но блясъкът в очите му и извивката на устните му подсказваха на магьосника всичко, което искаше да знае — капанът беше заложен. Всяка мисъл за спасяването на Андкардия щеше да е забравена, тъй като сега погледът на техния водач бе вперен в древната страна на тяхната раса: Мидкемия.

Ундалин махна на военачалника Кумал и нареди:

— Започвайте.

Кумал кимна отривисто, обърна се и се върна през портала. Лорд-регентът се отмести встрани. Зад тях въздухът се изпълни със стържене, сякаш по неравната земя се влачеха хиляди камъни; вибрациите се усещаха дори през подметките на магьосника. Той знаеше, че събратята му от другата страна на портала прилагат уменията си, за да го разширят достатъчно, та чакащите да успеят да минат през него по-бързо.

Магьосникът посочи пътеката, която се виеше по склона, и каза:

— Милорд, по склоновете и в долината има огради, каквито строим и ние. Предполагам, че някога тук са живели Забравените. С малко усилия бихме могли да ги възстановим, за да служат и на нас. Отвъд този район има още изоставени поселища, така че на първо време ще можем да заселим тук повече от хиляда души. Отбелязал съм пътеките, за да могат следотърсачите лесно да ги открият. Оградите могат да послужат като защитен периметър, докато построим по-солидни стени.

Ундалин се обърна към Кумал, който вече се беше върнал, и нареди:

— Почвайте. Разположете наблюдателни постове на хълмовете над нас и часовои в проходите долу. Работниците да вдигнат сигнални кули, за да можем да викаме обитателите на външните селища, ако възникне опасност. Пратете разузнавателни отряди и не позволявайте да ни следят и наблюдават хора, елфи или джуджета. Всеки, който научи за нас, трябва незабавно да умре, преди слухът за появата ни да се е разпространил. Ние ще решим кога далечните ни роднини от север ще узнаят, че истинските господари на този свят са се завърнали. Ще дойде ден, когато ще освободим тази земя от нашите врагове — рече той, загледан към портала, през който вече пристигаха първите войници. Всеки от тях носеше броня — тежък метален нагръдник с подплатени рамене. Бледожълтеникавият цвят се дължеше на метала, който използваха при изковаването на бронята, тайна смес, която таределските ковачи пазеха като очите си, яка като стомана, но много по-лека от нея. Върху нагръдниците бяха изрисувани цветовете на клановете и цветовете на дъгата.

Първите сто войници се отдалечиха забързано от портала, разпределиха се на отряди, всеки предвождан от следотърсач, и поеха в различни посоки. След броени часове щяха да бъдат устроени лагери и наблюдателни постове и долината щеше да бъде заобиколена от бдително следен и зорко охраняван периметър. И предмостието на таределите щеше да е готово.

Ларомендис наблюдаваше търпеливо как конете теглят през портала тежките фургони, пълни с жени и деца. Това бяха бежанци от външните селища и крепости, които вече бяха паднали в лапите на демонските орди.

Дечицата мълчаха и се озъртаха с ококорени очи. Имаше нещо във въздуха на този древен свят, което караше всеки елф да усеща, че се е завърнал в древната си родина. Магьосникът можеше да го сравни само с пробуждането на отдавна заспали чувства.

Лорд-регентът клекна, свали дясната си ръкавица и загреба шепа пръст. Вдигна я към носа си, подуши я и каза:

— Тази земя изобилства от живот. И отново ще бъде наш дом. — Обърна се към Ларомендис и прошепна: — Това е нашият свят. Нашият свят. — Огледа първите измъчени бежанци и поклати глава. Обитателите на градовете щяха да са последните, минали през портала: защитниците зад тях щяха да загинат, но да удържат докрай настъплението на демоните. По лицето на водача на Клановете премина цяла гама от чувства, ала той бързо се овладя. — Трябва да си отдъхнем, да се възстановим и отново да попълним оределите си през последните години редици. — Свали наметалото си, тъй като денят бе горещ, и си пое дълбоко дъх. — Колко сладко ухае тук въздухът, макар че го дишат джуджета и други твари. — И се засмя на старата си шега.

Магьосникът застана до него и каза тихо, за да не ги чуят тези, които идваха през портала:

— Господарю, има едно нещо, което не ми дава покой.

— Казвай — нареди лорд-регентът.

— Както вече казах, носят се слухове за демони…

Лорд-регентът затвори очи, сякаш го прободе внезапна болка. А после каза бавно, сякаш къртеше всяка дума:

— Бях забравил за това. — Погледна Ларомендис и продължи: — И тук ли?

— Само слухове, господарю. Лично аз не съм виждал следи от тях, макар че, както знаете, бях особено внимателен по този въпрос. И все пак, известно ви е, че ми липсват някои умения, чрез които бих могъл да проверя достоверно дали ги има, или не.

Лорд-регентът погледна към трополящите през портала фургони и войниците, които крачеха покрай тях. Почти не можеше да види воин без рана. Повече от сто години Народът водеше война с Демонския легион, милиони бяха загинали. Някога таределите властваха сред звездите и пътуваха през вълшебни портали от една планета на друга. Ала демоните бяха намалили броя им от милиони на хиляди и ето че сега последните оцелели от техния род търсеха убежище на свят, известен от древните писания, свят, на който бяха живели техните предци във времето преди да избухне войната между боговете и да се възцари хаос.

— Да, господарю — каза магьосникът. — Този свят е богат и много неща са ни познати. Тук има елени и мечки, лъвове и крилати змейове и ловът е изобилен. Царевицата е странно, но не неприятно сладка, а джуджетата, въпреки многото си недостатъци, продават ейл на всички. Хората и джуджетата притежават огромни стада крави и овце, моретата са пълни с риба. Тук има богатства, каквито не сме виждали от векове… — И внезапно замълча.

— Виждам, че имаш да кажеш още нещо — отсече лорд-регентът. — Говори!

— Милорд — продължи магьосникът, — ако ви обидя, нека ми отрежат главата, но тъй като се заклех да ви служа, трябва да говоря само истината: ако слуховете са верни, ако демоните ни последват тук, тогава ще ни останат само две възможности — да побегнем и да оставим на хората, джуджетата и нашите примитивни родственици да се сражават с Легиона и пак да търсим друг свят…

— Къде? — прекъсна го лорд-регентът. — Прочетох всички доклади. Няма друга възможност, само безжизнени пусти места, където оцеляването ще е на ръба… не, няма къде другаде да идем.

— … или да останем и да се бием.

— Магьоснико, когато баща ми е бил още момче — каза лорд-регентът. — Клановете на Седемте звезди са имали два милиона меча. — Извърна очи към прииждащите през портала фургони и воини. Тъкмо беше започнало прехвърлянето на стадата, охранявани от кучета пазачи, и едно особено едро куче дотича при лорд-регента, близна го по ръката и размаха опашка.

Лорд-регентът го потупа по главата, после клекна и му заговори:

— Саншем, приятелю мой. — Гледаше животното с нескрита обич: може би това бе единственото същество, към което изпитваше истинска привързаност. Вдигна глава към магьосника и продължи: — Когато баща ми седнал на трона, едва четиристотин хиляди меча можели да откликнат на зова на таределския боен рог. Когато аз свалих короната от главата на баща ми, след като демоните бяха изтръгнали сърцето от гърдите му — почти извика последните думи, — нямах и една трета от тази армия! — Изправи се и отново потупа кучето по главата. — След последната ни битка общият ни брой е по-малко от половината от това и повечето не са войници. Пращаме в бой младежи, почти деца, дори бебетата вече познават миризмата на кръв. — Лорд-регентът поклати глава. — Не зная какво да правя, магьоснико. Демонският легион изглежда безброен. Колкото и да убиваме, появяват се още и още. Ако ни последват тук, как можем да ги удържим в тази долина, зад дървени стени, измазани с кал, след като не можахме да ги спрем при каменните зидове на Звезден кладенец или при кулите покрай Обречената клисура? Скоро и Памаланският купол ще рухне и прилепите им ще се стоварят върху града като зла буря. Всички магии и заклинания, които сме познавали, се използват при защитата на Тарендамар, отбраната ни няма равна на себе си в цялата наша история и въпреки това демоните продължават да прииждат. Мислех, че ще се задържим само за известно време на този свят, докато потърсим друго, по-сигурно убежище, но после видях това. — Той вдигна ръка и посочи долината и дърветата. Птиците, които кръжаха в небето. Цареше почти пълна тишина, ако не се броеше трополенето на колелата на фургоните. Пое си дъх с пълни гърди. — Не, тук ще останем и ако ни последват, няма да имаме друг избор. Тук ще живеем и тук ще умрем, ако Богинята го е пожелала.

Магьосникът кимна. Моментът не беше подходящ да каже това, което бе намислил. Скоро, но не днес. Не и след като беше бягал от Демонския легион през тундрата на Мисталик, след като месеци наред ги бяха преследвали същества толкова зли и силни, че само най-могъщите воини можеха да ги забавят и само най-мощната магия да ги унищожи.

Докато колоната от бежанци продължаваше да се ниже през портала, магьосникът за пореден път осъзна едно нещо: че за да оцелее в тази земя, Народът се нуждае от съюзници. Което означаваше, че е дошло време да забравят войните с другите раси, да загърбят старите вражди.

Лорд-регентът кимна на един от вестоносците до портала и той се поклони и се стрелна обратно през магичния зев. Върна се след минута, следван от десетина възрастни елфи геоманти от гилдията.

Ларомендис знаеше, че имат нужда от тях за ремонта на градската отбрана на Андкардия и какво означава присъствието им: тези магьосници строители щяха да се заемат с издигането на нов град в сърцето на долината. Поправките на последните бастиони на Андкардия бяха оставени на неопитните чираци. Което бе признание за поражението на другия свят.

Ундалин се обърна към най-възрастния магьосник:

— Ти ще ръководиш изграждането на нашия нов дом. Започнете веднага. Погрижете се за защитата на долината.

Ще започнете ето от там. — Посочи един хълм край езерото в центъра на долината. — Около това езеро ще засадим Седемте звезди. На хълма ще вдигнете новия дворец. — Огледа се, сякаш се опитваше да запамети по-бързо чертите на този нов свят. За месец ще приключим с прехвърлянето на всички, които могат да дойдат тук. После ще затворим портала. Аз се връщам на Андкардия, за да ръководя битката. Ще се опитаме да задържим демоните колкото се може по-дълго. — Обърна се към магьосника. — Какво ти е нужно, за да откриеш истината за демоните тук?

Ларомендис пое дъх и отговори:

— Брат ми. Милорд, никой от нашите сънародници не знае повече от него за демоните… — Видя, че лорд-регентът се готви да възрази, и продължи припряно: — Зная, че мнозина го винят за нашествието на демоните, но…

— Ако това бе истина — рече лорд-регентът, — той щеше да е мъртъв. Но аз не мисля, че е лично отговорен за призоваването на демоните. Вярвам, че са го направили други като него, дръзки магьосници, навлезли в забранени за посещение царства и предизвикали с необмисленото си поведение разрушаването на магичните бариери. — Магьосникът насмалко да трепне. Той знаеше, че няма пролом в бариерите, а че по-скоро някъде е бил отворен портал… и ако се разбереше за това… Опита се да прогони тези мисли. — Ето защо смятам да го държа затворен — въпреки желанието ти.

— Вие попитахте, господарю, и аз ви отговорих.

Лорд-регентът си пое дълбоко дъх, сякаш за да запази в себе си уханията на Мидкемия, преди да се върне в света, където се водеше война.

— Добре, Ларомендис. Щом настояваш, върни се с мен и размени мястото си с неговото. Ти ще си неговата гаранция.

— Аз… — почна магьосникът.

Лорд-регентът се усмихна.

— Когато и последните наши сънародници минат през портала, ще те освободя, за да се събереш с брат си. Дотогава ще използваш таланта си, за да помагаш в отбраната срещу Демонския легион.

Ларомендис кимна. Поне нямаше да го натикат в желязна клетка, а щеше да е на бойното поле и да праща демоните в техния ад — откъдето вероятно се бяха пръкнали.

— Добре, милорд. Готов съм да служа както вие сметнете за необходимо.

Лорд-регентът заобиколи един фургон и пристъпи през магичния портал. Като се опитваше да запази безстрастно изражение, магьосникът го последва, доволен, че планът му върви според предвижданията му. Знаеше, че му е нужна само една минута насаме с брат му, не повече, а след това с радост щеше да даде живота си, за да спаси Народа. Но се молеше на древните богове жертвата му да не е наложителна, защото за да осигурят своето бъдеще, щяха да се нуждаят от неговите умения, плюс тези на брат му и на мнозина други, повечето от които в очите на лорд-регента бяха недостойни представители на вражески раси.

За да сполучи обаче, трябваха бързи промени.

А това изискваше и малко измяна.

6.

Предчувствие

Пъг завърши заклинанието си.

Събралите се ученици гледаха с напрегнато внимание стълба енергия, който се издигаше над магьосника, и онези, които бяха по-напреднали в обучението, почти усещаха излъчването й върху кожата си. Пъг им преподаваше основни познания, предмет, който оставяха на тези, чието време не е толкова ценно за Конклава на сенките, но Пъг изпитваше нуждата понякога да отскача до класните стаи. Урокът бе съвсем прост: как да почувстваш присъствието на магия и да я откриеш, ако се прилага наблизо. През годините неведнъж с изненада бе установявал, че мнозина магьосници, дори по-старшите, не осъзнават, че са обстрелвани с огнена топка, докато не изгори косите им.

Млади мъже и жени от много народности, някои дори от чужди светове, се бяха събрали да учат тук под настойничеството на най-великия майстор на тайни изкуства в Мидкемия. Днешният урок бе за възприятие и реакция на промени в магията и първата стъпка бе способността да се разпознава магия, когато някой я прилага. Умение, което можеше да изглежда ненужно за повечето ученици, но тримата, които наблюдаваха урока от известно разстояние, бяха на друго мнение: то бе важна крачка в придобиването на познанието за реакция на вражеска магия, защото мигновените промени в магията често бяха факторът, който помагаше на магьосника да запази живота си.

Магнус се обърна към брат си и майка си и каза:

— Изглежда, се справя отлично.

Миранда поклати глава.

— „Изглежда“ не е достатъчно. От тази дума ми навява меланхолия.

— Накор? — попита Калеб.

Миранда кимна.

— Не зная. Може би. Минаха почти десет години. Той го прикрива добре, но понякога го обзема мрачно настроение.

Калеб, по-малкият син на Пъг и Миранда, се обади:

— Мари също го забелязва. — Съпругата му бе чувствителна жена и през десетте години, откакто бе пристигнала на Острова на чародея, бе станала нещо като ръководителка на домакинството, позиция, която Миранда с радост й преотстъпи, тъй като се интересуваше повече от магичните си проучвания.

— Бях там — каза Магнус — и знам, че никой не би могъл да направи повече от баща ми. Накор сам избра съдбата си. — И добави тихо: — Както го направихме и всички ние.

В тъмните очи на Миранда се четеше смесица от тревога за мъката на мъжа й — и раздразнение. Изражение, което двамата й синове познаваха добре. Жена с инак добро сърце, понякога тя беше нетърпелива и припряна като дете.

— Накор? — попита отново Калеб.

— Липсва му — съгласи се Миранда. — Повече, отколкото би искал да признае. Онзи кривокрак дребен негодник имаше уникален ум и можеше да ме накара да се разсмея дори когато съм бясна. — Обърна се и даде знак на синовете си да я последват надолу по склона към главната къща. — През десетте години след смъртта му баща ви го споменаваше поне дваж месечно. Но през последната седмица го спомена над десет пъти. Нещо го измъчва, нещо ново и обезпокоително.

Вила Беата — Красивата къща — се бе разраснала с годините. Големият правоъгълен дом все още доминираше, но около него бяха вдигнати и други постройки, в които сега се помещаваха учениците, приети от Пъг. Миранда, Калеб и Магнус се спуснаха по лъкатушещата пътечка към участъка, където някога бе градината, преди спалните помещения на учениците да я затворят от север и от юг.

— Дори татко да усеща някаква нова опасност — заяви Магнус, — досега не го е споделял с никого.

— Лично аз не долавям нищо, което да говори, че ни дебне каквато и да било заплаха — добави Калеб.

— Винаги има заплаха — каза Миранда. — Понякога просто не я забелязваме, докато не се появи.

Калеб се засмя, но не възрази. Заедно с брат си и с двама млади магьосници той отговаряше за събирането на сведения от многобройните агенти на Конклава на сенките — повечето заемаха високи постове сред различните народности на Мидкемия. Имаше съобщения за политически неуредици в Островното кралство, но те бяха толкова чести, че едва ли можеха да са причина за сериозни грижи. Кеш бе необичайно умиротворен, ролдемските благородници продължаваха да живеят спокойно на своя остров, уверени в чувството си за превъзходство.

Стигнаха вилата и влязоха в семейните покои, заемани сега само от Пъг и Миранда, след като синовете им се бяха отделили. Калеб живееше в малка къщичка наблизо с жена си, беше им я построила Миранда, когато синът й доведе Мари на Острова на чародея. Магнус все още обитаваше няколко помещения в ученическото крило, за да е подръка, ако се наложи баща му да отсъства.

След като се настани в любимото си дървено кресло с меки възглавници на облегалката и седалката, Миранда заговори:

— Има нещо друго, различно от смъртта на Накор, което измъчва баща ви от години. — Погледна „момчетата“. Калеб изглеждаше на годините си, но Магнус все още приличаше на двайсетгодишен младеж въпреки снежнобялата си коса и авторитетния си вид. Нито един от двамата не подсказа с нищо, че знае за какво им говори.

— Никой не познава баща ви толкова добре, колкото го познавам аз — продължи Миранда. — Да, той е мъж на искрени чувства и убеждения, както всички добре знаем. — Посочи първо Магнус, сетне Калеб. — Но това, което не знаете, е какво се случи с него, преди да се родите, по време на войната с армията на Изумрудената кралица. Той едва не загина, когато го изненада демонична магия. — Въздъхна, потънала в спомени. — С времето успях да го накарам да ми разкаже доста неща за това. Лежеше като мъртъв и всеки лечител, който водех, полагаше невероятни усилия да го спаси… а после нещо в него се промени.

— Смъртта на Накор… — Тя млъкна за момент. — Разбира се, той скърби за Накор, но не това… — Тя отново спря, подбираше думите си внимателно. — Не само скръб го измъчва. Баща ви е най-сложният човек, когото съм познавала. Той вижда разни неща, претегля мнения и взема решения още преди повечето хора да разберат за какво става дума. Умът му работи по начини, които дори не мога да си представя. Макар да познавам повечето магични дисциплини, не мога да разбера какво…

Пое си дъх, осъзнала, че не е по-близо до споделяне на грижите си отпреди няколко минути. Калеб бе този, който се обади:

— Той чака другата обувка.

— Какво? — попита Магнус.

— Един стар израз. „Да чакаш другата обувка да се изхлузи“. — Но брат му очевидно не разбираше. — Когато си в някоя странноприемница и този, дето е легнал в леглото над теб, изрита едната обувка, я чуваш да тупва на пода и чакаш да чуеш и втората, преди умът ти да се върне към това, с което се е занимавал.

Магнус кимна.

— Да, от време на време изглежда много разсеян.

— Погълнат от мислите си — рече майка им. — Успява да го крие твърде добре от всички, но не и от мен.

— Може би чака нещо да се случи? — попита Магнус и погледна към прозореца, зад който сияеше мекото следобедно слънце. — Нали казваш, че умее да се прикрива добре.

— Защо не го попиташ направо? — попита Калеб.

— Мислиш ли, че не съм го правила? — Тя се изправи и застана пред по-малкия си син. Погледна го в очите и продължи: — Никога няма да ми каже нещо, което не смята, че трябва да зная. — На устните й затрептя огорчена усмивка. — А и аз нали все му казвам да си гледа неговите дела и да ме остави на мира. Той все внимава да не ми пречи. — Въздъхна и добави: — Мразя, когато прави така!

Синовете й се разсмяха. Родителите им се обичаха дълбоко, но Магнус и Калеб знаеха, че понякога в брака им се усеща напрежение. Майка им бе жена със силна воля и по-възрастна от своя съпруг, макар че когато и двамата родители са над столетие, разликата във възрастта е по-скоро академична. И все пак и двамата осъзнаваха, че нещо друго тревожи баща им.

През годините след връщането си в Мидкемия от вече изчезналия свят Келеуан Пъг се бе нагърбил с огромна отговорност. В началото бе сложил край на ужасната война между цураните и Островното кралство, а после бе основал колония на магьосници, известна като Звезден пристан.

— Напоследък посещава Звезден пристан по-често от обичайното — посочи Магнус.

След като в Звезден пристан бяха започнали да се ширят политически интриги, Пъг, без да вдига излишен шум, бе основал свое училище тук, на Острова на чародея. Външният свят смяташе острова за прокълнато място и корабите на всички народи го заобикаляха отдалече — поведение, което Пъг окуражаваше, като разпространяваше слухове, а приближеше ли се някой кораб, разиграваше страховити сценки.

Пъг бе близо до осъществяването на мечтата си да създаде мястото, което някога бе мечтал да стане Звезден пристан: академия, в която магьосниците да изучават и практикуват магични умения, да обменят познания и да оставят наследство, което да бъде предавано на идните поколения. Това бе и неговото желание, мандат, който се надяваше да превърне в лично наследство — Пъг искаше да основе един малък и уютен свят, освободен от дребно политиканстване, от фанатизма на суеверието, място, където у учениците се възпитава желанието да служат и да бъдат полезни на другите, вместо да използват таланта си за лична облага, печалба и надмощие.

— Още един признак, по който съдя, че е разтревожен от нещо — рече Мирацда. — Рядко ги навестява, освен ако не го повикат. Изглежда, е доволен от текущата политическа обстановка.

— И има защо — потвърди Калеб. — Онзи пратеник от Кралството, с глупавото предложение…

— Да. Веднага щом чу, че отново ще искат от нас да се закълнем във вярност пред Кралството, татко отказа категорично — каза Магнус.

— Дори не пожелал да го изслуша докрай — каза Миранда. — Не ми разказа за това, така че научих последния път, когато бях в Звезден пристан. Един от учениците ми разправи през смях как пратеникът на Кралството внезапно се озовал насред езерото, далече от доковете на Ландрет.

Калеб се разсмя.

— Добре, че нещастният човечец е можел да плува, инак досега да сме във война с Кралството. Да давиш пратеници не се посреща добре от техните крале.

— Никога не биха започнали открита война със Звезден пристан — отбеляза Магнус. — Все още се страхуват от магията и от заклинателите, с които разполагаме тук…

— Хората на краля често са глупави, но рядко със склонност към самоубийство — рече Миранда.

Пъг бе научил някои горчиви уроци от Академията. Беше оставил управлението на Звезден пристан на тези, които живееха там, предизвиквайки гнева на Островното кралство, което смяташе острова в средата на Голямото звездно езеро за свое притежание, макар че издигането му до статут на херцогство служеше по-добре на техните политически цели.

На юг империята на Велики Кеш се бе погрижила, в интерес на своя просперитет, да накара колкото се може повече млади магьосници да търсят убежище в Звезден пристан, като същевременно запазят лоялността си към Империята. Двамата братя Ватум и Корш почти бяха успели да убедят повечето студенти, че претенциите на Кеш към острова са напълно легитимни. Едва по времето на Накор в Академията и неговата група на „третата фракция“, нарекла се жизнерадостно Сините ездачи в чест на красивия кон и синьото наметало, получени от самата императрица, крехкото равновесие бе възстановено и настъпателната политика на братята бе спряна. Дълго след смъртта им Пъг оставаше с убеждението, че са били имперски агенти.

Посещаваше Академията винаги с най-малко две цели: първо, за да припомни на хората там, че все още държи на официалната си титла, и второ, за да поддържа контакт с шепата агенти на Конклава, както и да наглежда управляващия триумвират — сегашните ръководители на трите фракции.

„Ръцете на Корш“ бе най-консервативната група, но те бяха също толкова яростни противници на присъединяването към Империята, колкото и към Кралството. Освен това гледаха на всички необучени в тайните на магията или неприсъединили се към някоя от фракциите като на възможни врагове.

„Жезълът на Ватум“ бяха по-умерени в политическите си възгледи спрямо външните сили, но по-склонни да приемат кешийската позиция.

Сините ездачи продължаваха да радват Пъг, макар че водачите им сякаш клоняха към налудничавите и маниакални възгледи на Накор за магията. Много от тях бяха склонни да приемат твърденията му, че не съществува никаква магия, а мистична „субстанция“, която може да се манипулира от всеки, който има известна представа за свойствата й.

Тъкмо тяхната група се занимаваше с набирането на нови ученици, докато по-консервативните фракции чакаха някой да се прояви достатъчно, за да отговори на стриктните им изисквания, преди да бъде допуснат в Звезден пристан. Пъг нямаше нищо против тяхната изолираност, тъй като благодарение на нея популацията на острова оставаше неизменна.

— Щом баща ни прекарва повече време там — каза Калеб, — значи нещо се е объркало сериозно. Или е предупредил агентите ни да са нащрек, или те вече са му докладвали, че се е случило нещо.

— Ако беше така, щеше да ни каже — възрази Магнус.

Майката и двамата й синове потънаха в обезпокоено мълчание. И тримата осъзнаваха, че нещо измъчва дълбоко Пъг.

— За едно можем да сме сигурни — рече Миранда. — Когато баща ви реши, че е дошло време да сподели тревогата си, ще го направи незабавно, независимо от размера на проблема.

Тя излезе от стаята, а братята се спогледаха, защото знаеха, че вероятно не е съвсем права. Това, което безпокоеше баща им, бе по-скоро надвиснала катастрофа, отколкото дребен проблем.

Пъг освободи класа и събра предметите, които бе използвал за демонстрацията. Знаеше, че от известно време семейството му го наблюдава внимателно, и бе почти сигурен за причината. Беше се опитал да скрие от тях грижите си, но очевидно не бе успял. Все още не му се искаше да признае пред себе си, че нещата са по-сериозни, отколкото изглеждат. А и днес му предстоеше най-сетне да се изправи пред причината за своите тревоги. Беше повикан от Оракула на Аал.

Проблемът не бе само в поканата, а и в начина, по който бе предадена: в един миг Пъг бе сам в кабинета си късно през нощта, а в следващия до него застана фигура в бяла роба. Позна го веднага щом го видя — това бе един от помощниците и прислужниците на Оракула. Обикновените човешки представи не можеха да опишат напълно същината на това създание. За аалите полът бе само наследствен фактор, телата им бяха човешки, за да имат приемлив външен вид, ала умовете и духовете им бяха чужди. В началото Пъг хранеше жив интерес към тези неща, защото Оракулът бе взел умиращото тяло на дракон, чиито златисти люспи бяха обсипани със скъпоценни камъни, заредени с буреносна магия, която обикновено се освобождаваше във вихъра на битката, както бе станало, когато драконът и неговият ездач Томас, наследник на силата на валхеру, се бяха изправили срещу най-опасното от всички същества — Страховития властелин.

Макар тази битка да се бе състояла преди близо четири столетия, Пъг я помнеше така, сякаш е била вчера. Все още можеше да повика в съзнанието си живи спомени за хаоса, който го обкръжаваше, за Макрос Черния, за двамата цурански магьосници, присъединили се към него в опитите да възпрат завръщането на Драконовите господари, приемници на валхеру тук, на Мидкемия.

Битката край отдавна изоставения град Сетанон бе първото от поредица стълкновения с агенти на Безименния — Налнар, Бога на злото, възбудителя на Войните на хаоса — и на последвалите битки, водени от Пъг и неговите съюзници.

Той въздъхна и направи опит да се съсредоточи. Най-странното при това повикване не беше, че му го доставиха лично, а че не го бяха призовали веднага. Трябваше да се появи пред Оракула на дата след цял месец. И ето, че днес бе тъкмо този ден.

Поколеба се дали да не съобщи на Миранда за случващото се, но по някаква причина му се искаше първо да изслуша Оракула, а сетне да се справя с настроенията на жена си. Тя сигурно щеше да поиска да дойде с него, но нито нейното име, нито това на Магнус бе споменато.

Пък и предишните му срещи с Оракула по принцип бяха кратки. Вероятно щеше да се върне преди вечеря.

Вече десет години той практикуваше умението да се премества в пространството, без да прибягва до цуранските сфери. С течение на времето последните се намираха все по трудно заради унищожаването на Келеуан. Неколцина магьосници от Келеуан бяха избягали в Ламът, но повечето от тези, които бяха оцелели след разрушаването на родната им планета, сега се бяха установили на Нови Келеуан.

Макар че никога не би го признал, Пъг се ядосваше на факта, че жена му може да се прехвърля без никакво усилие от едно място на друго, докато той трябваше да извика на помощ цялата си воля.

И все пак криптата на Оракула беше уникална и през годините той бе ходил там много пъти. Едва ли и този път щеше да се затрудни да се прехвърли. Време беше да върви.

Затвори очи и си пожела да е в криптата. Миг по-късно чу гласа на Оракула в главата си:

„Добре дошъл, магьоснико. Идваш тъкмо навреме“.

В мига, в който Пъг се обръщаше да погледне покрития със смарагди златист дракон, в помещението се разнесе пронизително скърцане, което накара присъстващите да запушат уши.

Нещо изникна между Пъг и Оракула, в началото само сянка, която бързо се преобрази във фигура. Демон, висок поне двайсет стъпки, който за миг остана съвършено неподвижен, зашеметен от магията, която го бе призовала тук. Но объркването му не трая дълго. Той огледа бързо помещението, прецени, че дребните фигури наоколо не представляват сериозна опасност, и насочи вниманието си към Оракула.

С рев, който отекна в криптата, демонът се хвърли върху златния дракон.

7.

Пророчество

Пъг довърши заклинанието.

В мига, когато демонът се хвърли към дракона, пронизващ сноп от нагорещена енергия се стрелна към него и обгърна гърдите му като метнато ласо. На мястото, където докосваше кожата, от нея се вдигаха черни облаци дим, придружени от зловоние.

Демонът се извисяваше над всички в пещерата, с изключение на Оракула. Имаше люспи като гущер или змия, с червеникавовиолетови краища. Раменете му бяха широки и мускулести, пръстите завършваха с грамадни черни нокти, лицето му бе маска на омраза и гняв. Той нададе могъщ рев, от който стените на криптата се разтърсиха и върху главите на присъстващите се посипа мазилка.

Грамадни зъби се показаха под горната устна и демонът отметна рогатата си глава — имаше два черни, извити напред рога. Разтърси яростно грива и нададе нов вик, освобождавайки яростта си, че твърде дълго е бил държан затворен.

Пъг имаше ограничен опит с демоните — и почти целият бе неприятен. Ето защо не се подвоуми да подсили заклинанието за затваряне с най-силния щурм, на който бе способен.

Повлекла от сияещо бяла енергия се стрелнаха напред, заизвиваха се като пипала на октопод и обгърнаха тялото на чудовището. При всяко докосване от кожата му се вдигаха нови задушливи облаци и заедно с тях се разпалваха оранжеви пламъци.

Демонът потрепери в усилията си да се пребори със задържащата магия, изрева отново и разкъса оковите на заклинанието. Сътресението от магичното стълкновение отекна в най-далечните ъгли на съзнанието на Пъг като физически удар.

Мистичната сила на Оракула не можеше да се сравнява с бойната магия на великите дракони от Мидкемия, но въпреки това бе нещо, с което не можеш да не се съобразяваш. Той се пресегна напред със зъби и нокти и ги заби дълбоко в шията и рамото на демона. Фонтани димяща черна кръв бликнаха от зейналите рани и се стекоха надолу по гърдите и гърба на демона. Той замахна с ръка и стовари пестник върху муцуната на дракона.

Пъг най-сетне се възстанови от шока на магичния отпор и прати нов сноп енергия. Такъв не бе използвал никога досега, пазеше го в една изолирана част на ума си.

Невидимата енергия изпълни криптата с пронизително свистене, прекъсвано от виковете и крясъците на помощниците на Оракула, които се нахвърляха върху демона.

Магичните им способности и силата им едва ли можеха да се мерят с неговата, но макар че първият, доближил чудовището, бе разпорен от рязко движение на един от ноктите му, следващите двама успяха да нанесат известни поражения. Драконът продължаваше да впива зъби в рамото на черното създание, докато Пъг и останалите се опитаха да го обезсилят.

Снопът невидима енергия удари демона в гърдите и той застина, сякаш го бяха пронизали с хладно острие. Устните му помръднаха и Пъг предположи, че се опитва да произнесе някакво заклинание. Но очевидно не му стигнаха силите, защото склопи очи и рухна на пода.

Още няколко секунди драконът продължаваше да впива зъби в плътта му, притиснал с нокти отпуснатото като кукла тяло, сетне се отдръпна. Пъг едва сега видя раните на муцуната му и стичащата се от тях кръв, но разкъсванията не изглеждаха особено сериозни.

— Отдръпнете се! — нареди Пъг, забелязал, че помощниците на Оракула се готвят отново да нападнат демона. — Назад! — викна им заповеднически.

Както очакваше, трупът на демона започна да дими и да изпуска пушеци, после от плътта се вдигнаха алени пламъци. Ноздрите на присъстващите се изпълниха с ужасяваща смрад на обгоряла плът и тя бе най-силният аргумент, който принуди помощниците на Оракула да отстъпят.

Пъг се обърна към извисяващия се над него дракон и каза:

— Искала си да ме видиш?

През годините между Оракула на Аал и Пъг се бе изградило доверие, макар че Пъг така и не бе убеден, че целите им са едни и същи. Оракулът, въпреки приетия облик на могъщ дракон, бе създание, чуждо на Мидкемия.

За Аал се смяташе, че са едни от най-старите форми на живот в цялата вселена: нито една друга раса не можеше да проследи корените си толкова назад. Дори Властелините на дракони във върха на своята мощ бяха отдавали нужната почит на аалите и се бяха старали да не ги закачат.

Когато Пъг за пръв път се срещна с тях, те бяха обречена раса, тъй като светът, на който живееха, наближаваше своя край. Предложи на последните оцелели безопасно прехвърляне на Мидкемия и след поредица странни обстоятелства Оракулът се засели в лишеното от ум тяло на огромен златен дракон.

Спътниците й на свой ред избраха за свои гостоприемници мъже и жени с различен произход. Издирваха ги през годините с помощта на древни умения, които дори Пъг не разбираше, и им предлагаха уникалната възможност да получат служба на този свят като помощници и прислужници на Оракула.

Пъг би искал да вярва, че подборът не е насилствен и че тези, които идват тук, го правят с добра воля, мисъл, която би му помогнала да спи по-спокойно. Но каквито и да бяха подбудите им, съществата в тази крипта бяха готови да жертват живота си за Оракула.

Пъг бе посещавал криптата много пъти, ала все още имаше смътна представа за историята на този народ и за мястото му в подредбата на света. Аалите винаги отговаряха уклончиво на директните му въпроси и с течение на времето той се примири с мисълта, че ще научи само това, което Оракулът е готов да му каже. Нямаше нищо против, след като неведнъж досега тя се бе оказала ценен съюзник. Предполагаше, че помощта й произхожда и от личните й интереси, тъй като ако този свят загинеше, тя щеше да умре заедно е него, но смяташе, че зад тези мотиви стоят и други, по-скрити. Все пак тя изглеждаше искрено загрижена да помага на Пъг и неговия Конклав за запазването на равновесието и поддържането на реда в тази част от вселената.

Всичко това мина през ума на Пъг, докато очакваше отговора на Оракула. Тя бе положила глава на пода, за да могат помощниците й да се погрижат за раните. Двама от тях бяха мъртви и щяха да ги изнесат веднага щом я излекуват.

Пъг наблюдаваше като хипнотизиран как се прилага на практика магия, която едва съумяваше да разпознае, камо ли да разбере. И друг път бе ставал свидетел на прилагането на изцеряващи заклинания, но тези тук надминаваха въображението му. Всеки от помощниците на Оракула, изглежда, по някакъв начин се опитваше да подтикне тялото на дракона да се самоизцери, но с ускорени темпове. Цената, която трябваше да заплатят за това обаче беше ужасяваща — помощниците се състаряваха буквално пред очите му, телата им губеха тежест и субстанция. Те даваха живота си, за да продължат нейния. Само след пет минути Оракулът изглеждаше почти така, както преди атаката. Помощниците обаче се бяха състарили с години.

— Впечатляващо — каза Пъг.

— Ние сме древна раса с много умения. — Оракулът посочи телата на двамата загинали помощници и добави: — Но и с много ограничения.

— Да предполагам ли, че тъкмо тази случка бе причината за повикването ми днес?

— Каквото е, е такова, каквото трябва да бъде и каквото ще бъде отново. — Тя се надигна бавно и се загледа в далечината, сякаш съзираше там неща, които не виждаше никой друг.

— Дори за теб, стара моя приятелко, това прозвуча необичайно тайнствено — рече Пъг.

Оракулът помълча още известно време.

Най-сетне Пъг добави:

— А, разбирам. Трябва да попитам. Какво друго те безпокои?

— Много неща, магьоснико. Виждам, че се приближава повратен момент, водовъртеж на времето и вероятностите, място с много възможни изходи. А отвъд него не виждам нищо, твърде много и различни са възможностите след този момент. Или пък това ще е краят, ако се случи най-лошото.

— Най-лошото за теб или най-лошото за нас?

— Те са едно и също. Ако аз падна, и този свят ще рухне с мен. Виждам хаос и разрушение и смърт за мнозина, в мащаби, пред които бледнее всичко, що сме преживели досега, и съзирам нарушаването на крехък баланс, така че дори самите богове ще затреперят от страх.

— Слушам те — подкани я настойчиво Пъг. Кожата му вече бе настръхнала, след като подозренията му, изглежда, се потвърждаваха. Призоваването на демони, могъщи като този преди малко, изискваше изумителна по сила магия. Удържането на такъв екземпляр бе невероятно трудна работа, но да бъде укротен, а после пратен обратно, бе дело само на Демоничен господар с несравними умения и мощ.

— Легион идва насам, Пъг от Острова на чародея. Носи се главоломно и носи със себе си хаос и смърт. Други вече са се сражавали с него и успяваха да го удържат, но скоро ще бъдат победени. Тъмния, онзи, чието име не бива да бъде произнасяно, спи неспокойно и в своя трескав сън се протяга във всички страни със силата на Най-величавия бог. Той вижда проход между световете и сънят му се превръща в реалност. Вижда своя дом и иска да се завърне в него. Другите Велики богове се опитват да го успокоят и да потушат безпокойството му, но той е по-силен от тях. Само онази, която го уравновесява, може да спре това безумие.

Пъг усети как нечии студени ръце го стискат за гърдите и рече:

— И тя е мъртва.

— Тя е мъртва — повтори Оракулът, — ала продължава да му въздейства дори в смъртта си, защото живее в сърцата на онези, които служат на доброто. Намери съюзници, — Пъг. Потърси тези, към които никога не си се обръщал. Търси сила там, където ти си слаб, и намери онези, които имат познания за неща, за които си невеж. Опитай се да разбереш това, което се задава.

Главата й отново клюмна на пода. Пъг знаеше от опит, че виденията са я изтощили. Имаше време за един, най-много два въпроса и после тя щеше да започне да говори неразбрано, нещо, което понякога продължаваше с дни, дори седмици. А когато се пробудеше, виденията й щяха да бъдат изгубени.

В ума на Пъг се гонеха десетки въпроси, които би искал да й зададе. Накрая попита:

— Разкажи ми за този идещ легион.

— Демони от Петия кръг, Пъг. Демоните идват.

Пъг потрепери и се изненада, че все още може да изпитва страх след толкова много неща, които бе видял през живота си. Атакувалият ги демон не беше призован от неизвестна човешка фракция — той беше разузнавач, убиец от Демонското царство, пратен да премахне от определения за завладяване свят техния най-могъщ съюзник: предупреждението.

Пъг бе воювал с демони и преди, един едва не го бе убил. Освен това бе присъствал на решителната битка между Макрос Черния и демонския крал Маарг. Мисълта, че цял легион подобни същества идва насам, накара ума му да се вцепени и го преизпълни с отчаяние, каквото рядко бе изпитвал. Дори в най-тежките моменти от живота си той винаги бе успявал да съхрани надеждата и бе търсил начини да оцелее, докато измисли как да се справи с проблема. Но това бе опасност отвъд всякакви възможни представи.

Даже заплахата от дасатите бледнееше в сравнение с обитателите на Петия кръг. Тревата изсъхваше под краката им, докосването им гореше плътта. Само демони с могъща магия биха могли да оцелеят в това царство и мащабите на техните способности бяха грандиозни. Пъг осъзнаваше, че ако легион демони попадне в техния свят, те ще са обречени да преживеят същото, което бе сполетяло родния свят на Сааур — пълно и окончателно унищожение.

— Кого трябва да потърся… — почна той, но видя, че очите на дракона са затворени.

Помощниците й го наблюдаваха мълчаливо. Тъй като не можеха да му помогнат с нищо, магьосникът им кимна и се прехвърли обратно в кабинета си.

Където го очакваше жена му. И щом той се появи, тя каза:

— А, ето те и теб. Усетих, че си заминал, и ти бях много ядосана.

Пъг виждаше, че Миранда се опитва да прикрие тревогата си с шега, но на лицето й бе изписана искрена загриженост.

— Отидох да се видя с Оракула — каза той небрежно.

По лекото свиване на очите й позна, че новината не я е зарадвала.

— Трябва да открием някой, който познава добре демоните — добави Пъг.

Магнус и Миранда стояха, а Калеб бе седнал срещу баща си. Щом Пъг приключи разказа за срещата си е Оракула, Миранда каза:

— Прав си. Трябва ни Укротител на демони.

Магнус поклати глава.

— Такива… се намират трудно.

Властването над демони бе едно от забранените изкуства, заедно с некромантията и окултния живот. Всички те съществуваха извън пределите на уважаваната магия, бяха свързани с мизерия и бедност, а нерядко със смърт и ужасяващи душевни терзания.

През живота си Пъг бе срещал само трима магьосници, които използваха безценната живителна сила на други хора за своите тъмни цели. Лесо Варен, известен още като Сиди, дългогодишен съперник на Пъг, който беше некромант, същото се отнасяше и за един магьосник, Дахакан, с когото се бе запознал Накор, а третият бе тъмният елф и лъжепророк Мурмандамус. Съживяването на мъртъвци и подчиняването им на волята им бе най-незначителното от техните престъпления. Краденето на напускащия умиращо тяло дух създаваше сериозна дисхармония в не съвсем стабилните пропорции на вселената.

Окултният живот бе предизвикване на промяна в живите същества по воля на магьосника. Хората понякога получаваха животинска сила или пък животните се съчетаваха с невъзможни твари. Само некромантията бе по-ужасяваща от това.

Укротителите на демони бяха най-загадъчни, защото често предимствата, които получаваха от уменията си, се заплащаха с висока цена. Контролирането на демони не се смяташе за дело, присъщо на злото, но въпреки това бе тъмно изкуство, тъй като нищо добро не би могло да произлезе от това да разполагаш със собствен покорен демон.

Пъг въздъхна.

— Ще трябва да пратим вест на нашите агенти да събират сведения за демони и магьосници, които ги призовават.

— Ще се заема незабавно — каза Калеб, стана и тръгна към вратата, но спря и добави: — Май си спомних нещо… — Върна се при писалището на баща си, което използваше, когато Пъг не беше в училището, разрови се в разхвърляните книжа и каза: — Да, имаше някакъв доклад от Мубоя, за магьосник, който прогонвал демони срещу заплащане. — Подсмихна се иронично. — Появявали се и после по случайност идвал и магьосникът.

— Мошеничество, без съмнение — отбеляза Магнус.

— Въпреки това ще е добре да го проучим — каза Пъг. — Ти, Калеб, се заеми с училището. Аз ще поема случая. — Обърна се към Миранда и Магнус: — Миранда, ще бъдеш ли така добра да провериш с какво разполагаме в Звезден пристан за демоните? — После премести поглед към по-големия си син. — А ти ще разговаряш с монасите в Този, който беше Сарт.

Двамата кимнаха. После Миранда изчезна.

Пъг се усмихна на синовете си и каза:

— Щях да добавя „след като обядваме“.

Те се засмяха, но след всичко, което им бе казал, смехът им прозвуча неуверено.

8.

Укротителят на демони

Гуламендис застина.

Усещането, което го обзе веднага щом пристъпи през портала в Мидкемия, беше неочаквано. Той спря и огледа пейзажа, метнал на лявото си рамо пътната торба и стиснал с дясната ръка жезъла на брат си. Знаеше, че по заповед на лорд-регента част от геомантите са откъснати от ремонтите на бастионите в Андкардия, за да започнат строежа на нови градове тук, в древния свят, за който той мислеше с простичката дума „Родина“.

Когато брат му започна с разказите за този свят, Гуламендис бе почти сигурен, че Ларо е измислил всичко или че се самозалъгва, но още първото вдишване бе достатъчно, за да се увери: това бе Родината.

Имаше някакви особени вибрации във въздуха, усещане за стабилност под краката, за това, че се докосваш до нещо фундаментално, слаба, но почти осезаема енергия, която се вливаше в сърцевината на съществото му. Това бе светът, на който се бе появила и еволюирала неговата раса, където бе започнало отброяването на времето за тях. В душата му се надигнаха чувства, каквито смяташе, че отдавна са закърнели. Необходими му бяха няколко секунди, преди да успее пак да си поеме дъх и да пристъпи напред.

— С всички е така първия път — обади се глас вдясно. Гуламендис се обърна и видя, че до портала е застанал Астранур. Той беше аремант, специалността му бе да изгражда и контролира транслокиращите портали и транспортните средства, използвани от таределите. — Жена ми плака, когато пристигна. — Кимна към долината и добави: — Наистина е… забележително.

Гуламендис също кимна, но не каза нищо; гледаше пътеката — сега вече път, който водеше към стените на града. Припомни си краткото описание, което му бе направил брат му, но сега виждаше нещо напълно неочаквано. Кимна още веднъж за довиждане на Астранур и заслиза с уверена крачка надолу.

Дебели стени вече обрамчваха една трета от просторната долина. Геомантите сигурно се бяха изтощили до смърт, за да постигнат толкова много за толкова кратко време. Недалеч от него група геоманти заклинателстваха над огромна купчина камъни — местеха ги със силата на умовете си, а други редяха вълшебни слова, които щяха да накарат фундаменталната същност на камъните да се втечни, за да могат да приемат желаната от магьосниците форма, преди отново да бъдат втвърдени. Това беше сложна магия, изискваща десетилетия упорито учение, и силата, която изискваше, както и приложеното магьосническо изкуство, открай време будеха възхищението на Гуламендис. Скалите не се превръщаха просто в строителен материал, а придобиваха красота и елегантност, която бе отличителният белег на таределите. Стената бе яркобяла, отгоре с парапет, а зъбците бяха тъмножълтеникави и отдалече изглеждаха почти златисти. Завършен едва на една десета, градът вече подсказваше за бъдещото си великолепие. Това щеше да е новата столица на елфите.

За по-малко от седмица новото селище вече бе придобило очертания. Гуламендис беше чул някои да го наричат „е’бар“, „дом“ на древния език, и предполагаше, че това ще е официалното му название независимо какво ще реши лорд-регентът. Докато вървеше, усещаше присъствието на магия навсякъде — леки вибрации, наричани „клуповете на съществуването“. Навсякъде около него магическа воля се налагаше върху скала и почва, с ярки проблясъци се разчистваха просторни булеварди и той можеше само да си представя равнището на топлината, докато изпепелвачите — заклинателите специалисти в огнена магия — изгаряха цели акри растителност и скала. Арбориите вече бяха приложили уменията си върху дърветата — бяха им наредили да се изтръгнат с корените и да се преместят в желаната посока.

Гуламендис никога не бе виждал сънародниците му да прилагат уменията си в такива гигантски мащаби, при това едновременно. Гледката бе вдъхновяваща и завладяваща.

Наблизо група каруцари спираха каруците си на изравнено наскоро място. Основите на сградата бяха излети с магия само преди часове: геомантите умееха да завършат за броени минути това, което с кирки, лопати и колички щеше да отнеме не часове, а дни и месеци.

Тежкотоварните коне пристъпваха бавно, а хитроумно изработените каруци се накланяха леко на една страна и изсипваха на земята камъни в приблизително права линия. Гуламендис забави крачка, привлечен от тази непозната магия. Тези майстори на мистичното умееха да въздействат върху градивните материали на света: скали, почва и пясък.

Трима млади магьосници доближиха единия край на редицата камъни и подхванаха заклинание. Камъните се размекнаха и започнаха да се стичат като ручеи. После двама майстори геоманти, надзиравани от един Велик майстор, застанаха между тримата Тъкачи на заклинания и поеха контрола върху втечнените камъни. Истинска каменна стена се издигна пред тях, мека като влажна глина. Когато достигна необходимата височина, в работата се намеси Великият майстор: първо размекна повърхността, за да не се накъсва, и същевременно придаде на горния край декоративна украса, която би отнела месеци на обикновени занаятчии с чукове и длета. Гуламендйс познаваше и разбираше теоретичните обосновки на тази магия — неговите заклинания също често се състояха от няколко етапа, като първите проправяха пътя на следващите. Въпреки това разбираше, че присъства на нещо, което може да се определи само като чудо.

Пак под въздействието на Великия майстор сред орнаментите на върха на стената се появиха късове, които сияеха в златисто и сребристо. Гуламендис знаеше, че това не е боя, а че Великият майстор е успял да превърне част от камъка в метал.

Таределите бяха несравними, когато опреше въпрос до мистични изкуства: уменията им да контролират всички отделни градивни елементи, на света бяха зашеметяващи. Предавани векове наред познания бяха довели до това впечатляващо зрелище. Въпросът не беше само във великолепната стена, а и в привидната липса на усилия, с която действаше Великият майстор, усвоил наследството на безчет книжници, учени и заклинатели. Подобно на всички таредели, тези магьосници се гордееха със своите постижения, но не очакваха награда или похвала, защото за тях би било позорно да вършат нещо под максималните си възможности.

Гуламендис продължи нататък. За някой, привикнал да работи сам и посветил се на тъмните умения, имаше нещо твърде ярко тук, нещо, което би могло да предизвика заслепяване, ако се взира прекалено дълго. Не за първи път Укротителят на демони се зачуди на стремежа на сънародниците си към могъщество. За разлика от Забравените, които бяха жадували да възвърнат мощта на своите далечни предци, Драконовото войнство, таределите събираха познания заради онова, което те им носеха. Те бяха потомци на елдарите, истинските Пазители на знания. И все пак Укротителят на демони се зачуди дали все пак има голяма разлика между таредели и моредели.

Трябваше първо да докладва на старшия магьосник на строежа, Великия майстор Колсарий, а след това, по заповед на лорд-регента, да потърси следи от демонично присъствие на този свят.

Не се нуждаеше от големи усилия за последното — още с появата си долови слабата миризма на демони, толкова далечна, че само някой, надарен с неговите изострени сетива, би могъл да я усети. Магията имаше свои ухания и признаци и ако познаваш добре някой Тъкач на заклинания, лесно можеш да разчетеш почерка му, както този на майстор върху изкусно изработен меч или фино бижу.

Ала дори този едва доловим мирис заинтригува Гуламендис. Щеше да се наложи да се отдалечи доста оттук, тъй като заобикалящата го магия пречеше да засече точното местонахождение на демоните. Трябваше да остане сам, на друго място, и да започне издирването си оттам. Пък и така щеше да има достоверно извинение да се махне.

Беше подготвил собствен план, който брат му и неколцина други се бяха заклели да следват дори ако това доведе до тяхната гибел, защото бяха наясно с наближаващата опасност.

Андкардия беше изгубена, въпреки че там все още имаше защитници; трескавите усилия, които лорд-регентът полагаше за изграждането на този град, подсказваха, че знае, че Демонският легион в края на краищата ще надделее. Беше неизбежно като приливите на океана и безжалостно също като тях. Въпреки това много бе научено и още повече можеше да бъде разкрито, защото Гуламендис знаеше нещо, от което едва ли имаше по-важно: някъде съществуваше портал, проход между световете, и докато той бе отворен, демоните можеха да бъдат призовавани лесно, дори нещо повече — да проникват сами в техния свят.

Стигна до голям отвор в стената, през който минаваше пътят. Не се съмняваше, че лорд-регентът е наредил тук да бъде изградена градска порта, колкото богато украсена, толкова и здрава. Лорд-регентът се смяташе за естет и проявяваше интерес към всички архитектурни постижения на таределите през последните две столетия. Всяка фасада бе обрамчена с орнаменти и корнизи, покривите бяха заострени и завършваха с шпилове. За разлика от сънародниците си, Гуламендис не обичаше този натруфен и претрупан стил.

Замисли се отново за демонския портал. Заедно с още двамина преди време бе подложен на хули и подигравки, след като изказа предположения за неговото съществуване; дори ги обвиниха, че търсят твърде лесни обяснения за това масово нашествие. Само шепа магьосници, всички до един практикуващи тъмни магии, бяха склонни да им повярват. Имаха и изненадващ съюзник, възрастен свещеник, елта-елдар. Тъкмо един от коментарите на Гуламендис бе накарал стария маг да се втурне към архивите.

Същият свещеник по-късно издири Гуламендис, след като той вече беше затворен. Зададе му доста въпроси, разказа му какво е научил, след което го остави да се поти под жежкото слънце денем и да мръзне в нощния студ.

И ето че днес към него се приближи Тандареи, Тъкач на заклинания и чирак на свещеника, пратен да говори от името на своя учител.

— Добра среща, Тандареи — поздрави го Укротителят на демони.

— Колкото може да е добра при тези обстоятелства. — Тандареи се огледа, за да види дали някой не ги подслушва, след това сложи ръка на рамото му. — Предполагам, че имаш доста работа, затова ще повървя с теб, тъй като мен също ме чакат неотложни задачи. Искам само да знаеш, че това, върху което спря вниманието ми, моето и на някои други, не остана без последствия. Имаш нашите благодарности.

Понеже не беше сигурен накъде води този разговор, Гуламендис отвърна:

— Беше мой дълг.

— Да — каза Тандареи с усмивка и сниши глас. — Но сред Хранителите на знания и маговете учени, като и сред жреците, има мнозина, които с радост биха те изгорили като еретик.

Гуламендис не каза нищо.

— Подобно на теб, аз също бях свидетел на падението на нашата величава раса — продължи Тандареи.

Гуламендис продължи да мълчи. Тъкмо минаваха покрай подредени в кръг свещеници, които омагьосваха един Звезден камък. Гуламендис бе израсъл в малко селище в покрайнините на империята на Звездите и никога не бе виждал създаването на нещо подобно. Изработката на Звездни камъни беше истинска рядкост, ала ето, че на този нов свят, някогашния техен дом, вече бяха направени седем. Той спря, неспособен да подмине подобно чудо, и каза:

— Всички ние бяхме свидетели на тази трагедия.

Жреците довършиха заклинанието. Във въздуха пред тях висеше тъмносив обект, подобен на калаен или оловен къс. Той започна да сияе, отначало съвсем слабо, сетне с пулсиране. През следващите няколко минути сиянието се засили, а пулсациите зачестиха. За по-малко от час яркостта му щеше да достигне тази на звезда и щеше да е невъзможно да го гледаш. Ала тази магия подготвяше почвата за най-свещената от всички реликви на Народа, тяхното живо и тупкащо сърце, едно от седемте велики дървета, известни като Звезди.

Тандареи продължи тихо и забързано:

— Могат да ме изгорят жив, че го казвам, но всичко това е безполезно.

Гуламендис се обърна и го изгледа. Тандареи беше млад, висок и с царствена осанка, с широки рамене и мрачно изражение. Чертите му бяха най-обикновени — прав нос, волева брадичка и високи скули. Косата му обаче бе необичайно тъмна, почти кестенява.

— Безполезно?

Тандареи клекна и плъзна ръка по земята, сякаш галеше нещо живо. Загреба шепа пръст и се изправи.

— Гуламендис, това е нашата Родина. — Подуши пръстта в шепата си и продължи: — Магията вече е тук. В предишни времена се нуждаехме от Звездните камъни, за да подготвим почвата на някой чужд свят и да помогнем на Седемте звезди да разцъфнат. — Пое си бавно дъх и продължи: — Магията е тук, във въздуха. Зная, че си я усетил веднага щом си минал през портала.

Гуламендис кимна и каза:

— Невъзможно е да не я усетиш.

— Бихме могли да изровим Седемте звезди, да увием грижливо корените им, да ги пратим със заклинание през портала и да ги засадим без камъни и пръст, и те пак щяха да виреят тук. Това е и тяхната родина.

— Но Народът е обвързан с традицията.

Гуламендис кимна. Не беше лесно да се отърсят от вкоренените обичаи. Властимащите бяха твърдо убедени, че нашествието е причинено от някой Укротител на демони. След като се огледа отново, за да се убеди, че не ги подслушват, Тандареи продължи:

— Приятелю, ти и брат ти твърде дълго живеехте на ръба. Към господарите на илюзии се отнасят с безразличие, те нямат място в Магичния съвет. През вековете строителите, геомантите, аремантите… — той кимна към свещениците и магьосниците, които се отдалечаваха от мястото, създадено от тях за Звезден камък и особено тармансерите, успяха да убедят Народа, че само на тях може да се има доверие, когато регентът се нуждае от съвет. Те сякаш забравиха предишните си наклонности и… — И млъкна.

— Защо ми казваш всички тези неща? — попита Гуламендис.

Тандареи се усмихна тъжно.

— Гуламендис, аз не владея магията. Единственият ми дар е необичайно силната памет. Говоря без фалшива скромност, когато казвам, че нито един Хранител на знания преди мен не е можел да си припомни, дума по дума, всеки абзац във всяка книга, която е прочел. И освен това мога да виждам модели.

— Модели?

— Бихме могли да поговорим доста за това, но първо трябва да ни намериш демон.

— Не те разбирам.

Хранителят на знания го улови за лакътя и го обърна към отсрещната порта.

— И двамата знаем, че задължението да докладваме за всичко на Великия майстор е формалност. Ти си свободен пратеник, под преките заповеди на лорд-регента. Имаш две задачи… — Присви очи и се вгледа в лицето на Укротителя на демони. — Не, имаш три задачи — поправи се. — Защото една от тях е твоя лична.

Гуламендис се напрегна едва забележимо, но не наруши ритъма на крачката.

— Наредено ми е да търся признаци за демони. Ще се зарадвам, ако намеря поне един.

— О, предполагам, че ще намериш… доста. — Тандареи се взря в лицето му. — Може би дори вече си намерил.

Гуламендис спря и Тандареи се засмя.

— Другата ми дарба е да чета изражения. — Изчака Укротителят на демони да каже нещо, но като видя, че ще премълчи, продължи: — Гуламендис, твърде дълго живяхме окъпани във величие и могъщество. Хубаво е, когато това ни служи, но да търсиш силата заради самата сила означава да тръгнеш по пътя, по който са поели Забравените.

За един кратък миг Гуламендис се зачуди дали Хранителят на познания не може да чете мислите му, тъй като тези думи бяха като тяхно ехо. Прецени внимателно възможността и попита:

— Какво предлагаш?

— Ще говоря с Великия майстор Колсарий и той ще те освободи от задължението да му докладваш. Предполагам, че дори ще се зарадва, когато му предложа да го отърва от необходимостта да се среща с магьосник, общуващ с демони. — И се усмихна, за да покаже, че последните думи не са обида, а по-скоро опит за шега. — Винаги има опасност той да се опита да изземе част от функциите на лорд-регента, а предполагам, че ти не би искал да те занимават с друго, след като те чакат толкова важни дела.

Вече приближаваха портала срещу този, през който Гуламендис бе влязъл в строящия се град, и магът попита:

— Тандареи, какво знаеш за задачите ми?

— Зная, че лорд-регентът ти е поръчал да не допускаш опасността от поява на демони. И предполагам, че ще прати някого, който да се промъкне незабелязано из околните земи и да провери как се справят тукашните ни роднини.

Гуламендис беше впечатлен. Срещата му с лорд-регента се бе провела на четири очи и на нея бе ял първото свястно ядене от месеци. Лорд-регентът бе подчертал изрично, че Ларомендис ще остане затворен като гаранция за доброто му поведение и че през това време от него се иска да изпълни две задачи: първо, да се увери, че на Мидкемия не съществува заплаха от демони, и второ, да се отправи на север и да събере информация за живеещите там елфи и най-вече за така наречената Кралица на елфите. Гуламендис предполагаше, че лорд-регентът няма никакво желание да преотстъпва властта на кралицата, независимо от родословието й. Тя можеше да твърди, че е потомка на истински еделски крале, но щеше да е необходимо повече от една украсена корона и неколцина застаряващи придворни, та лорд-регентът да й повярва.

— Има и още нещо — продължаваше Тандареи, — но не мога да кажа какво е…

Гуламендис предпочиташе нещата да останат така. Този млад Хранител на знания беше твърде умел в разкриването на истини от недомлъвки и дочути неща. Можеше да се окаже мощен съюзник, но и не бе изключено да стане опасен противник. И все пак Гуламендис също не бе лишен от способността да вижда общата картина, когато разполага с достатъчно информация, така че погледна Тандареи и каза:

— Имаш големи амбиции, приятелю. Рангът Хранител на знания не ти ли стига?

Младият елф се усмихна, но усмивката му бе измъчена.

— Мога да съм верен приятел. Но нуждата на сънародниците ми стои над личните ни желания.

Гуламендис кимна. Вече разбираше всичко. Младият Хранител на знания искаше да е следващият лорд-регент. Беше готов да съобщи на кралицата на елфите, че в редиците на таределите има такива, които са готови да я признаят за своя законна владетелка. В замяна на някои почести, като например да го обявят за лорд-регент на Е’бар.

— Защо всъщност водим този разговор? — попита Гуламендис, прекъсвайки готвещия се да продължи Тандареи. — Ти вече знаеш каква е мисията ми, но се разкри, като разговаряш открито с мен. Защо?

Младият елф го погледна внимателно.

— Чувал ли си за Томи от Акар-Рий?

— Израсъл съм в едно малко погранично селце. Както можеш да се досетиш, не съм получил сериозно обучение. Самоук съм.

— Много впечатляващо — каза Хранителят на знания. — Гуламендис, проучванията ти са сред тези, върху които е поставена възбрана. Малкото, което знаем за демоните, или произхожда от древните познания, или е натрупано с цената на горчив опит. Томи от Акар-Рий е разказ за една величава битка по време на Войните на хаоса, когато богове и простосмъртни са мерели сили, за да завладеят небесата. Много от тези неща могат да поведат в най-различни посоки или да стигнат до познати изводи, тоест съществуват безброй възможни интерпретации. Ала има един пасаж, лишен от завоалираност, ясен като метален звън в студен ден: демони, твари от подземните царства, са повикани, за да участват в битката, и в отговор се появяват създания от светлина, слизащи от високите царства. Идват неканени, защото когато нагоре се премести същество от дълбините, неговият двойник от висшите сфери поема насреща. И когато се срещнат, или и двамата биват унищожени, или се връщат там, откъдето са тръгнали — не знаем все още кое от двете всъщност се случва.

— Нямах представа за това — прошепна Гуламендис. Даваше си сметка, че чува нещо много важно.

— Та тези възвишени създания, противовес на демоните, имат много имена, ала най-често ги наричат ангели. Величието им е заслепяващо, а силата им е равна на тази на противостоящите им демони.

Гуламендис се замисли. От години се занимаваше с призоваване на демони, но за пръв път чуваше за тези същества — тези ангели.

— Вече виждаш въпроса, който следва от само себе си, нали? — попита усмихнато Тандареи.

Гуламендис кимна и попита:

— И къде са тези ангели?

Тандареи сви рамене.

— Освен ако онази древна книга не е написана от някой умел разказвач, би трябвало да предположим, че след Войните на хаоса равновесието в нашата вселена се е нарушило. Демоничното войнство, опустошило нашите светове, би трябвало да бъде спряно от равен брой ангели и таределите да продължават да живеят в мир.

— Защо ми казваш всичко това?

Тандареи повдигна рамене.

— Може да няма отговор, или пък онази книга да не е вярна. Но ако написаното в нея е истина? — Сложи внимателно ръка на рамото на Гуламендис и го завъртя към портата, подсказвайки му, че разговорът наближава своя край. — Предстои ти да пътешестваш на воля, докато всички ние се трудим за изграждането на нашия нов, величествен град. Вероятно по време на пътуването си ще срещнеш най-различни същества, едни мъдри, други силни, или такива, които знаят много, така че е хубаво да си подготвен с подходящите въпроси. Дано пътуваш в мир. — И си тръгна, без да каже нито дума повече.

Гуламендис напусна разрастващия се град обезпокоен от това, което току-що бе чул, и изпълнен с опасения за това, което му предстоеше да преживее. Въздъхна и пое нагоре по склона. Не знаеше дали разговорът е облекчил донякъде задачата му, или напротив — я е усложнил неимоверно.

9.

Предупреждение

Брандос крачеше неспокойно.

Амиранта седеше търпеливо в преддверието и чакаше да ги повикат, макар да бе изпълнен с опасения, че това може и никога да не се случи. Вече четвърти ден чакаха аудиенцията при генерал Каспар, канцлер на махараджата на Мубоя. Новият дворец в Махарта бе истински паметник на суетата, нещо, което Амиранта бе готов да очаква от представители на кралската власт, но трябваше да признае, че суетата наоколо бе умело преплетена с необходимата доза красота. Украсата бе изпълнена с вкус, нещо рядко срещано сред тези, които смятаха, че блясъкът на златото е достатъчен, за да докажеш положението си.

Когато бе стигнал морето, махараджата бе решил да сложи край на двайсетте години нескончаеми битки за обединяването на градовете държави по бреговете на река Вийдра, от западните тревисти полета до Града на Змийската река на изток. Сега това бе най-голямата политическа общност на континента Новиндус и като всички млади и разностранни нации се състоеше от разнообразни култури, които бе почти невъзможно да управляваш.

Докато чакаше, Амиранта бе успял да придобие известна представа за задачата, поставена пред лорд Каспар. Благородници от различни народности, пратеници на други държави в Западните земи и дори отвъд морето влизаха в тази чакалня и биваха приемани в залата за аудиенции или в личния кабинет зад тежките дървени врати.

Двамата с Брандос се бяха явили тук преди четири дни, издокарани с най-хубавите си дрехи, за да не ги помислят за дребни мошеници или просители. Съобщиха на секретаря, надменен и придирчив човечец, че са дошли да говорят с лорд Каспар по въпрос, нетърпящ отлагане и важен за кралството.

И вече четири дни чакаха безрезултатно.

Брандос седна до своя приятел за пети или шести път днес и каза:

— Смяташ ли, че трябва да подкупим секретаря?

— Опитах още вчера и едва не ме арестуваха. — Изгледа го и добави тихо: — Изглежда, това, което чухме за този Каспар от Оласко, е вярно. Той е създал доста принципна държава. — Амиранта се облегна назад, като внимаваше да не изцапа бялата си роба. — Изненадващо е, като се има предвид какви негодници се докопват до властчицата на други места, но не мога да определя дали изненадата е приятна, или обезпокоителна.

— Е, след като не можем да си пробием път с рушвет до този генерал и изглежда, че ще хванем плевели, докато седим тук, имаш ли някакви други идеи? Не че недоволствам, задето вече няколко дни не правим нищо, но…

— Всъщност имам. Защо не му пратим някое по-предизвикателно послание?

Чародеят се надигна и затвори очи. Бе вдигнал съвсем леко ръка, но Брандос позна, че ще последва призоваване. Сега не бе нито моментът, нито мястото да се вика демон, но старият борец се доверяваше на инстинктите на Амиранта; вярно, че на няколко пъти подобни решения едва не им бяха коствали живота, но пък в други случаи, много повече на брой, се оказваха спасителни.

Едно леко „пльок“ възвести появата на мъничка фигура, висока до коленете. Това беше джуджето Налнар, едно от най-старите същества, повиквани от чародея. За да накарат богатите да се разделят с част от златото си, Брандос и Амиранта разполагаха с набор от половин дузина същества, всичките притежаващи различни способности да изумяват и всяват страх, макар да не представляваха истинска заплаха.

Тъмнокожият дребосък — цветовете се меняха според светлината, но бяха от тъмносин до пурпурен — бе най-интелигентното им попълнение. Яркожълтите му очи огледаха проницателно Амиранта изпод надвисналите вежди, после джуджето се ухили, разкривайки два реда остри като бръснач зъби, и посочи чародея със закривения си нокът.

— Ти ме повика, господарю. Очаквам заповедите ти.

Привлечен от необичайния глас на джуджето, секретарят вдигна глава от писалището си и очите му се изцъклиха. Амиранта посочи кабинета на Каспар и рече:

— Зад тези врати се намира един важен човек. Генерал Каспар, канцлер на махараджата на Мубоя. Отнеси му съобщението, че аз, Амиранта от Сатумбрия, очаквам аудиенция, защото нося страховито предупреждение и трябва да разговарям с него веднага. — Сниши глас и добави: — Ще можеш ли да го запомниш, Налнар?

— Запомних, господарю — отвърна дребосъкът и с два скока стигна до прозореца.

— Стража! — извика секретарят.

Веднага дотичаха войници. Амиранта се беше облегнал спокойно назад. Брандос проследи с интерес разговора между секретаря и войниците: надменното човече им обясняваше как двамата мъже на пейката съзаклятничели и дори повикали едно синьо джудже, което изскочило през прозореца.

Стражите бяха още по-объркани, когато секретарят им нареди да арестуват двамата на пейката — все пак те седяха съвсем спокойно и не изглеждаше да вършат нещо нередно. Едва тогава секретарят си спомни, че съседният прозорец води към кабинета на генерала, и извика:

— Бързо! Влизайте вътре! Защитете негово превъзходителство!

Войниците нахлуха през вратата и изплашеният секретар ги последва. Брандос и Амиранта се спогледаха, изправиха се и също влязоха в кабинета.

Каспар от Оласко, генерал на армиите на Мубоя и кралски канцлер, седеше зад писалището си, докато джуджето Налнар похапваше кротко сладкиши и сирене от една купа. Генералът бе бутнал креслото си назад, очевидно отначало стреснат, но сега разглеждаше дребосъка с интерес.

Войниците спряха неуверено и секретарят извика:

— Ваше превъзходителство, как сте?

— В пълна безопасност, както изглежда — отвърна Каспар. Той беше кръглолик мъж, строен и добре сложен. Косата му бе прошарена, бакенбардите му бяха прилежно подравнени. На лицето му се четеше любопитство и същевременно раздразнение, че са го прекъснали. Очевидно не виждаше в ситуацията нищо заплашително.

— Това нещо влезе преди малко през прозореца и скочи на писалището ми. После започна да ми яде от обяда.

Амиранта и Брандос се спогледаха многозначително. Налнар имаше слабост към сиренето.

Докато джуджето продължаваше да се тъпче, Каспар махна нетърпеливо на стражата и повтори:

— Мисля, че няма никаква заплаха.

Секретарят, все още на границите на истерията, извика на войниците:

— Арестувайте тези хора! — И посочи Амиранта и Брандос.

Каспар махна повторно, за да отмени заповедта.

— Ваш ли е? — попита той и посочи Налнар.

— В известен смисъл — отвърна чародеят.

Каспар кимна на секретаря да си върви. След като той и войниците излязоха, Амиранта и Брандос забелязаха непознат мъж, седнал в ъгъла. Каспар се надигна и се обърна към него:

— Лорд Мора, изглежда, ще е по-добре да продължим разговора си друг път.

Мъжът се изправи бавно, кимна и напусна кабинета.

— Сега — рече Каспар, — как трябва да разбирам всичко това?

Амиранта стисна отчаяно очи.

— Налнар!

Щом чу името си, джуджето подскочи и изфъфли:

— Господарю?

— Посланието?

Джуджето сведе посърнало глава и произнесе:

— Амиранта от Сатумбрия очаква аудиенция, защото носи страховито предупреждение и трябва да говори незабавно с вас.

— Забрави ли?

— Видях сиренето — оправда се дребосъкът.

Брандос сви рамене.

— Можеше да е и по-зле. Ако имаше вафли.

— Вафли — съгласи се Амиранта.

— Вафли! — изписука джуджето и започна да се озърта.

Амиранта протегна ръка и каза:

— Свободен си, слуга!

Джуджето изчезна и чародеят продължи:

— Господарю Каспар, моля да ме извините, но чакаме пред вратите ви вече три дни…

— Четири — поправи го Брандос. — Ако броим и днес.

Амиранта го изгледа, ядосан от прекъсването, и продължи:

— Бяхме готови да чакаме и още, ако въпросът търпеше отлагане.

Каспар кимна, седна на креслото и каза:

— Слушам ви.

Амиранта разказа сбито на Каспар за срещата си с призования демон, като прескочи обяснението защо въобще е трябвало да викат демон в онази пещера. Все пак не пропусна нищо важно и подчерта колко опасно е било съществото и че появата му вещае нови, още по-големи опасности.

Каспар помълча известно време и после каза:

— Нека видим дали съм ви разбрал правилно. Вие сте двамата шарлатани, които тероризират хорицата на изток и на запад, като прогонват демони, които преди това са повикали. — Те се опитаха да възразят, ала генералът не им обърна внимание. — Но тази опасност, за която говорите, според вас е достатъчно голяма, за да посмеете да дойдете тук и да се срещнете с мен, макар да си давате сметка, че бих могъл да ви наложа сурово наказание, задето мамите населението?

Амиранта погледна Брандос, който стоеше неподвижно, и след кратка пауза каза:

— Да. Тази опасност е достатъчно голяма, за да преценя, че трябва да съобщим за нея. Магията има свои характерни черти, уникални за всеки, който я прилага, но само най-опитните сред нас могат да ги различават. Мъжът, който повлия на заклинанието ми, за да призове бойния демон, ми е добре познат.

— Кой е той? — попита Каспар.

— Брат ми Беласко.

— Значи това е семеен проблем? — попита Каспар и присви очи, сякаш беше недоволен от наученото.

Брандос се размърда смутено.

— Ами… семейството е доста странно.

— Така изглежда. — Каспар се надигна с въздишка от креслото и отиде до прозореца. — Доста съм пътувал в живота си, до места, за които вероятно не сте и чували. Ъ-ъ… ти си чародей, нали?

— Това е титла сред сънародниците ми — обясни Амиранта. — Сатумбрийците.

— За пръв път чувам за тях — призна Каспар.

— Няма ги вече — рече Амиранта и дори Брандос се изненада от думите му. — Бяха изтребени преди много години от армията на Изумрудената кралица.

Каспар кимна.

— Запознат съм с историите за онези времена. — Не сметна за нужно да обяснява, че дори е служил във войска, сражавала се с онази армия. — Добре, да речем за момент, че вярвам на историята ти. Все още не мога да разбера какво те безпокои.

— Мисля, че обясних — отвърна Амиранта и в гласа му се долови нотка на нетърпение.

— Представи си, че съм изоставащ ученик — рече Каспар, приседна на края на бюрото и махна на мъжете да се настанят в креслата отсреща.

Амиранта седна и втренчи поглед в Каспар от Оласко, втория най-могъщ човек в кралство Мубоя. От пръв поглед си личеше, че това не е безгласен придворен, а мъж, който е видял много и може да бъде много опасен. Амиранта си даваше сметка, че най-добрият подход ще е да се избегне недоволството на този човек.

Така че заговори бавно, като премисляше всяка дума:

— Роден съм в едно селце далече на север, наричано от местните Сатумбрия. Предполагам, че навремето сънародниците ми са били чергари, като племената на изток от нас, но от много поколения живеехме в тази прекрасна долина и заобикалящите я ливади. Винаги сме плащали данък на онези градове държави или местни барони-бандити, които са ни предявявали претенциите си, но през повечето време са ни оставяли на мира. Имахме си селски съвет, който се събираше, за да решава всякакви въпроси, макар че като се замисля, вероятно това е било извинение за мъжете, за да могат да седят, да си пийват и да бъбрят далеч от семействата си. Жените се грижеха за децата и възрастните и всички ние почитахме нашите предци със страхопочитанието, с което други почитат боговете си. — Спря и си пое дъх. — Всъщност дори избягвахме да се обвързваме с богове: смятахме, че преклонението пред нашите предци е достатъчно. — Погледна Брандос, който също го слушаше внимателно: досега не беше чувал тази част от историята.

— Майка ми притежаваше пророческа дарба, или второ зрение, както го наричаме. Това я правеше уважавана и почитана. Според обичаите ни тя трябваше да живее в усамотение, в една колиба на хълма извън селището, но й осигуряваха прехрана и всички необходими удобства. Гледаха на нея като на нашите очи към другия свят и очакваха да ни дарява с мъдри съвети за всичко, което ни вълнува. По принцип тя би трябвало да спазва известно въздържание и да води скромен живот, но тя бе хубава жена и в действителност не станало така, защото мъжете я търсели. С времето родила трима сина. Аз съм най-малкият. Никой от нас не познава баща ни, или бащите ни. Майка ни категорично отказваше да ни просветли по този въпрос. В края на краищата и тримата бяхме отгледани и възпитани от нея. — Той се намести в креслото, сякаш спомените за онези дни го караха да се чувства неудобно.

— Продължавай — подкани го Каспар, нетърпелив да се стигне до същината на въпроса.

— Никой от нас не можеше да чете, научихме се доста по-късно. Затова пък познавахме магията. И тримата бяхме наследили дарбата й, макар че при всеки от нас тя се проявяваше по различен начин. Занимавахме се предимно с тъмни изкуства, тъй като майка ни бе заклинателка на тъмните тайни. Предполагам, че дарбата й е имала известна цена, може би е сключила договор с тъмните сили, но това са само мои разсъждения. Още като малък усещах край себе си нечие присъствие, долавях неща, които не можех да видя, и жадувах да ми се разкрият. Налнар бе първият, който откликна на призивите ми, и макар че по природа не е зъл, мисля, че няма почти никакви задръжки. На няколко пъти ме нарани доста сериозно, преди да успея да го подчиня. Ала след като пречупих волята му, ми стана другар за цял живот. Сега вече мога да го призовавам с една дума и той ми се подчинява безпрекословно. От тези, които съм викал от демонското царство, той е най-надеждният слуга.

— Имаш и друг, така ли? — попита Каспар.

— Да — отвърна Амиранта. — Доста. Повечето се подчиняват напълно на волята ми.

— Повечето?

— Има няколко, които покорих наскоро, но не смея да разчитам на тях — отвърна чародеят и отново се намести в креслото, притеснен, че трябва да обсъжда тези въпроси.

Брандос повдигна вежди и подхвърли малко подигравателно:

— Опитват се да ти отхапят главата, докато ти се мъчиш да се сближиш с тях.

— Тези неща са извън моята компетентност — призна Каспар. — Има други хора, с които ще трябва да разговаряте, но преди това бих искал да чуя историята докрай.

Амиранта въздъхна, поколеба се дали да продължи, но накрая се предаде.

— Трудно е да се обясни. През повечето време майка ни ни оставяше да се забавляваме сами с дарбите си, в края на краищата тя вероятно не бе съвсем с всичкия си. Но това не пречеше да е жена със забележителни умения. Както казах, бяхме трима и аз бях най-малкият. Може би лудостта й се бе вселила в най-големия от нас, защото той беше… особен. От съвсем малък бе обсебен от смъртта, по-точно от момента на умиране, когато животът напуска тялото. Вълнуваше го смисълът на този преход. Често умъртвяваше разни животинки, за да ги наблюдава, докато издъхват. Средният ми брат не беше чак толкова луд, колкото големия, но това не го правеше съвсем здравомислещ. Беше се родил изпълнен с гняв и си остана такъв. В онези времена двамата често се ступвахме, тъй като той се боеше да предизвиква най-големия от нас. Ето защо обект на гнева му станах аз. Само благодарение на намесата на майка ни на няколко пъти не пострадах тежко. Може да е изглежда странно, но станах чародей на демоните тъкмо благодарение на пердаха, който ядях. Един ден, когато брат ми пак ме налагаше, повиках Налнар да ми помогне и той се появи. Макар да е дребен, той може да е доста свиреп и притежава достатъчен магичен заряд да изгори цяла къща, ако му хрумне да го направи. Налнар прогони брат ми и му остави много лоши белези. След този случай гневът на Беласко премина в студена омраза. Оттогава се опитва да ме убие.

— А хората си мислят, че имат семейни проблеми — въздъхна Каспар.

Амиранта вдигна очи към генерала, после се засмя.

— Изглежда абсурдно, нали?

— Донякъде. Но през последните двайсет години бях свидетел на какво ли не. И все пак още не си обяснил каква връзка може да има между трудното ти семейство и проблемите на кралство Мубоя.

— Не е лесно да се обясни с няколко думи…

— Ами не бързай тогава — успокои го Каспар. — След хаоса, който създадохте, за да ви обърна внимание, ще е глупаво от моя страна да не те изслушам. В края на краищата, ако не получа достоверно обяснение защо насъска оня дребосък в кабинета ми, ще съм принуден да ви хвърля и двамата в тъмница. В окови. Тъй че имаш думата.

Амиранта въздъхна, погледна Брандос и продължи:

— След онзи бой, при който Налнар изгори брат ми, двамата прекарвахме колкото се може по-малко време заедно, особено когато попораснахме. Предпочитах да се усамотявам в пещерите близо до колибата, виках Налнар и го разпитвах подробно за демонското царство. Изглежда, съм извадил късмет, защото на няколко пъти едва не изгубих живота си, докато не започнах да разбирам поведението на тези страховити твари и мотивите, които ги движат.

— Доста интересно — каза Каспар. — Продължавай.

— Междувременно братята ми бяха погълнати от своите сфери… на интереси. Най-големият ни брат бе вероятно най-малко надарен, но пък бе най-вманиачен. Средният имаше проблясъци на гениалност, но никаква дисциплина. Затова пък се учеше бързо и скоро напредна в някои области. Аз бях някъде по средата, предполагам. Доста съм добър в това, което правя, но уменията ми имат тесни граници. — Погледна Каспар в очите. — Наистина не разбирам много от различните видове магии, ако това ви интересува.

— Та за брат ти? — подкани го Каспар.

Амиранта въздъхна отново.

— Приближавам малко бавно най-важната част, защото ми се ще да ви впечатля с идеята колко трудно е това, което успя да постигне брат ми.

— Кой от двамата?

— Беласко.

— Продължавай.

— Мога да заявя без фалшива суетност, че знам повече за демоните от всеки човек на този свят. Познанията ми в никакъв случай не са пълни, както открих наскоро, когато се срещнах с бойния демон, повикан от брат ми, вместо с този, когото очаквах аз. И тъкмо в това е въпросът, милорд. Брат ми не само ме е открил — а аз се крих успешно от него близо петдесет години, — той съумя да ме намери в момент, когато произнасях заклинание, което би трябвало да е почти непонятно за него, още по-малко да успее да се намеси. В действителност той дори добави нещо към заклинанието ми, една съставка, за която тогава не знаех и която подчини демона на неговата воля — което само по себе си е равно на подвиг, — и едва не ме уби, каквато вероятно бе и целта му. След като е станал толкова могъщ, би могъл да избере по-прост начин да се разправи с мен, но вместо това явно е решил да го направи така, че едновременно да ми се надсмее и да ме унижи. Искал е в последния момент да разбера, че тъкмо той е авторът на убийствения план и че владее по-добре от мен моята магия.

Каспар въздъхна.

— Значи брат ти те мрази и иска да умреш. Но още не сме стигнали до въпроса защо всичко това да е заплаха за кралството.

— Демонът, който брат ми призова, беше от тип, какъвто не бях виждал.

— Е, и? — попита Каспар, който не виждаше смисъла.

— Според нашите представи демоните са глуповати и неспособни да влияят на обкръжаващия ги свят. Мисълта за демон, който реагира, отвръща… е най-малкото смехотворна. Казвам го като човек, който цял живот се е занимавал с тях. Те притежават известна доза хитрост, но демонът, срещу когото се изправих, бе не само хитър, но и интелигентен. Веднага щом осъзна, че физическата му сила е недостатъчна, той промени тактиката си и започна да използва магия.

— Не разбирам много от демони, но съм чувал разкази на хора, които навремето са се срещали с тях — призна Каспар.

Амиранта го погледна заинтригувано.

— Бих искал да разговарям с тях. Ако е възможно.

— Напълно е възможно — отвърна Каспар. — Но все още не мога да си обясня защо един интелигентен, използващ магия демон трябва да ме тревожи.

— Генерале, съществува демонско царство, свят извън нашия. Ровил съм се в разни древни книги, но никъде няма точни сведения какво е това място. Знаем обаче няколко неща: ако могат, демоните с радост ще нападнат нашия свят, защото изобилието от живот тук ги омайва. Обикновените хора са безпомощни срещу тях. Най-силният боец, когото познавам — той посочи Брандос, — би могъл да удържи някой демон само за броени секунди, колкото да успея да се разправя с него. Опитайте се да си представите какво ще стане, ако в двореца се появят десетина демона едновременно. Аз съм най-могъщият Укротител на демони, доколкото знам, а такива като мен няма кой знае колко, и бих могъл да се справя най-много с два демона, може би три, при идеални обстоятелства.

— А животът рядко поднася идеални обстоятелства — намеси се Брандос.

— Да — каза Каспар. — Мисля, че вече виждам накъде отиваме.

— Именно — потвърди Амиранта. — А сега си представете цяла армия от подобни чудовища…

Каспар добре си спомняше някогашните си сражения с дасатите на вече унищожения свят Келеуан, така че отвърна:

— Мога да си представя. — Замълча, после попита: — Как се командва такава армия?

— Нямам представа — призна Амиранта. — Може би си имат свои пълководци, или някакво чувство за дисциплина, но от познанията ми за живота на демоните стигнах до извода, че при тях всичко зависи или от силата, или от пригодността. По-могъщите демони подчиняват и използват по-слабите. Но нямам представа как това може да се прилага, когато става въпрос за цяла армия.

— Мда, май наистина ще е добре да разговаряш с някои мои приятели — каза Каспар и поклати глава.

Отиде до вратата и повика секретаря, който кръжеше отвън в очакване на заповеди.

— Настанете удобно тези двамата и ги нахранете. Утре ще поема с тях на път.

— Господарю? — попита секретарят. — На път?

— Да — каза генералът. — Тази вечер лично ще информирам махараджата.

— Пътуване по суша или по море? — попита секретарят.

— По суша — отвърна генералът. — Ще ми трябват половин дузина телохранители.

— Само половин дузина?

— Да. Шестима ще свършат работа. Пригответе коне и за тези двамата. — Каспар посочи Амиранта и Брандос. — Ще са ни нужни провизии за една седмица, през която ще пътуваме по суша на изток. Това е всичко — завърши той, махна на секретаря да върви, върна се при писалището и погледна Амиранта.

— Беласко, казваш?

— Да — отвърна чародеят. — Станал е много по-могъщ, отколкото предполагах.

— А къде се изгуби най-големият ти брат? — попита Каспар.

— Не зная — отвърна Амиранта. — Както вече казах, той беше вманиачен на тема смърт и умиране. Когато напуснах дома, вече бе могъщ некромант. По онова време единствената причина да остана там бе изчезнала. Брат ми бе запленен от една огърлица, която майка ми бе намерила. Изваждаше я от скривалището с нейни предмети при всяка възможност, с което си навличаше гнева й. Твърдеше, че тя му говорела. Накрая един ден уби майка ни заради нея. — Говореше почти безстрастно, макар че зад думите му се усещаше намек за чувства. — Кърваво и жестоко убийство, но благодарение на него той получи силен прилив на магия. Видях го само за миг, опръскан с кръв и с огърлицата на шията, да призовава тъмни сили.

— Само за миг? — попита Каспар.

— Трябваше да бягам, за да си спася живота — обясни Амиранта. — Беласко вече се беше измъкнал с магия за преместване или за невидимост, или нещо от тоя род. Наложи се да действам бързо, инак брат ми щеше да погуби и мен. Бях изплашен до смърт и повиках един демон, Ушбаг’ирит, за да ме отнесе. Доста зло същество, но има яки криле. За щастие успях да го задържа под контрол, докато се отдалечим на няколко мили от Сиди, преди демонът да се опита да ме убие.

— Какво каза? — Очите на Каспар се разшириха.

— Казах, че успях да запазя контрола, докато се отдалечим от брат ми, преди демонът да се опита да ме убие.

— Не. Името на брат ти?

— Сиди. Защо?

Каспар бавно си пое дъх.

— Чувал ли си за Лесо Варен?

— Не — отвърна Амиранта. — Трябва ли да съм чувал?

Каспар втренчи поглед в него.

— И след убийството на майка ти повече не си виждал брат ти Сиди?

— Не, видях го два пъти. Веднъж в Града на Змийската река и втория път отвъд морето, в едно градче на име Края на земята, в Островното кралство.

— Знам го — каза Каспар. — Там му казват Ландсенд.

— И двата пъти се скрих, преди да ме е видял, и не съм разменял и думичка с него, ако за това ме питате. Ако можех, с радост бих му изтръгнал сърцето и бих нахранил с него моите демони. Може да беше луда, но тя ми беше майка.

— Брат ти е мъртъв.

— Вие сте го познавали? — попита Амиранта и на лицето му за пръв път, откакто бе влязъл в двореца, се изписаха чувства.

— Имах нещастието да ми бъде гост за известно време. Представяше се като Лесо Варен и ми причини… — Каспар спря, сякаш премерваше думите си. Накрая продължи: — Причини ми голямо лично нещастие. По-късно установихме, благодарение на човек, комуто вярвам, че в действителност това е некромантът Сиди. По това време вече беше мъртъв.

— Генерале — каза Амиранта, — моля ви, трябва да знам как е умрял.

Каспар кимна и преразказа накратко събитията, свързани с Лесо Варен по време на войната с дасатите. Пропусна намесата и ролята на Конклава и реши да остави на Пъг да реши доколко може да се вярва на този чародей и неговия спътник. Каспар умееше добре да преценява хората, но в случая реши да не се уповава само на своето мнение.

Десет години след случая новината за това, което бе сполетяло света на цураните, вече бе обходила тукашните земи, мнозина оцелели бяха потърсили убежище в Мубоя и дори голям отряд цурански войници служеше в армията на махараджата. Но подробностите все още бяха обгърнати в тайнственост и слухове, защото тези, които бяха преживели ужаса на дасатското нашествие, не знаеха истината за войната и това, че армия от друга реалност се бе опитала да унищожи целия живот на Келеуан, за да разчисти място за своя народ.

Каспар преразказа историята, изненадан, че отдавна заровени чувства заплашват отново да се надигнат и да го завладеят. Това бе един от най-трудните и мъчителни периоди в живота му.

— В края на краищата решихме, че брат ти е загинал на дасатския роден свят, в ръцете на ужасни създания, опитващи се да проникнат в нашия свят, или че е бил на Келеуан в мига на неговото унищожение. Неколцина свидетели потвърдиха, че е бил на Келеуан, в близост до това, което наричахме Черната сфера, портала към дасатския свят. Имам приятели, които са убедени, че ако е притежавал още един душепреносител, с който да избегне смъртта, той трябва да е бил скрит на Келеуан и следователно е изчезнал заедно с планетата.

Амиранта все още не можеше да овладее чувствата си и сведе глава.

— Аз… генерале, приемам думите ви и… най-сетне мога да сложа край на тази стара омраза.

— Невероятна история, генерале — възкликна Брандос и поклати глава. — Значи според историите, които се чули… целият свят е бил унищожен? — Изражението му подсказваше на Каспар, че не иска да го повярва.

Каспар само кимна.

Амиранта вдигна глава, погледна Каспар в очите и каза твърдо:

— Това не променя нищо. Искам да подчертая — каквито и проблеми да ви е създал Сиди, те изобщо не могат да се сравнят с нещата, на които е способен Беласко.

— Сигурен ли си? — попита генералът.

— Абсолютно. Беласко е изключително любознателен и преследва упорито интересите си, докато не научи каквото му е нужно. И ако Сиди беше безумец, Беласко е гениален безумец. От двамата той е много по-опасният.

Каспар въздъхна.

— Лесо беше най-опасният човек, когото съм срещал. Да чуя, че другият ти брат е още по-опасен… — Той млъкна. — Тръгваме рано призори. — Закрачи из стаята неспокойно, без да обръща внимание на Амиранта и Брандос.

— Е, изглежда, че ни чака ново пътешествие — тихо каза Брандос на приятеля си.

— Така изглежда — рече Амиранта.

10.

Заплаха

Сандрина замахна с боздугана.

Тежката топка уцели противниковия ездач в корема — беше се извисил над нея и тя се приведе под удара му, след което го халоса с всичка сила — направо го изхвърли от седлото. Познаваше добре уменията си в боя и не се съмняваше, че се е отървала от него — поне за известно време. Най-малкото щеше да полежи няколко минути без дъх на земята.

Беше се натъкнала на фургон, нападнат от бандити — четирима парцаливи главорези с изненадващо добри оръжия. Търговецът и двамата му синове даваха яростен отпор на нападателите, но бяха много по-зле въоръжени: един пропукан щит и един стар меч, две тояги, но и неизчерпаема решителност. И сигурно заради нея се представяха добре и бяха успели да задържат бандитите десетина минути, когато Сандрина се появи на билото и стана свидетел на битката.

Тримата оцелели бандити видяха, че четвъртият е повален от внезапно появил се рицар с тежки доспехи, и без да кажат и дума, обърнаха конете и се отдалечиха в галоп. Сандрина се поколеба дали да не ги погне, после прецени, че битката и без това е приключила. Пък и те се бяха насочили нагоре по склона, където бронята й щеше твърде да натежи на коня. Познаваха добре терена, за разлика от нея, и макар да нямаше съмнение, че в открит бой с лекота ще се справи и с тримата, шансовете се променяха значително в случай, че й устроят засада.

Тя ги изпроводи с поглед, за да се увери, че няма внезапно да обърнат конете и да я нападнат едновременно, а когато отново погледна към фургона, видя, че двете момчета събличат поваления бандит. Това вероятно означаваше, че е убит.

Тя препусна към фургона, където я посрещнаха с нескрита подозрителност. Старият търговец все още държеше меча си в готовност за бой, в случай че новопоявилият се бандит реши да вземе това, което не бяха успели четиримата. Тя вдигна забралото и каза:

— Приберете оръжието си, господине. Аз съм Непреклонен рицар от ордена Щит на слабите.

Ала подозрението не изчезна от лицето му.

— Така казвате — рече той със странен кешийски акцент. Обърна се към момчетата, викна им нещо на език, който тя не разбираше, после пак я погледна. — Е, ако очаквате благодарности или награда, грешите. С момчетата ми щяхме да се справим и сами. — Споменатите момчета вече бяха смъкнали всичко от бандита, бяха го зарязали гол в прахоляка и отиваха да хванат коня му.

— Изглежда, конят е добър — отбеляза мъжът и Сандрина не можа да определи дали се обръща към нея, или говори на себе си. Той надзърна във фургона, сякаш се боеше, че някой от бандитите в суматохата може да е взел оттам нещо ценно.

После, успокоен, че нищо не липсва, извика на момчетата, които имаха известни затруднения с коня. Накрая едното отскубна стиска трева, поднесе я към ноздрите на животното, то я подуши и тръгна покорно след него.

Търговецът продължи да им дава нареждания на своя странен език и когато те доведоха коня и го завързаха за фургона, се покатери на капрата. Сякаш едва сега видя, че Сандрина продължава да стои срещу него.

— Какво има? — попита сърдито. — Не смятам да ти плащам.

— Не съм очаквала отплата.

— Добре, тогава се махни от пътя ми. Чака ме работа.

Сандрина въздъхна, подразнена от грубото му поведение.

— Само един въпрос — рече тя. — Знаеш ли селцето Акракон?

— Да — отвърна той и шляпна с поводите, подканяйки конете да заобиколят Сандрина.

— Къде е? — попита тя.

— Ти каза, че въпросът е един, и аз ти отговорих — подвикни той и тримата избухнаха в смях.

Внезапно ядосана, Сандрина смуши коня, настигна фургона, сграбчи мъжа за яката, вдигна го от капрата и го хвърли на земята.

— Така ли мислиш? — рече заплашително.

— Уф — изпухтя мъжът, претърколи се и се изправи необичайно чевръсто за телосложението си. С три скока се озова обратно на капрата. — Акракон е в другата посока. За вечеря сигурно ще си там.

— Благодаря — отговори Сандрина и обърна коня, доволна, че няма да язди с тоя досадник.

Спомни си какво я бе предупреждавал отец-епископът — че хората от този край са едни от най-неприятните в целия район. Мислеше, че говори за склонността им да се бунтуват и недоволстват, а се оказа, че са просто грубияни.

Както бе казал търговецът, стигна Акракон привечер. Две хлапета изтичаха покрай нея, вероятно бяха пастирчета, бързащи за вечеря, и тя ги попита:

— Тук има ли странноприемница?

Момчетата не отговориха, но едното все пак й посочи накъде да върви. Сандрина поклати глава. Започваше да се съмнява, че ще събере тук информация за случващото се в планината над селото. Вероятно щеше да се наложи да я измъква със сила.

Никога не бе попадала в подобен район. След като напусна Крондор, беше прекосила няколко крайбрежни района, ала те по нищо не приличаха на видяното тук.

Открай време Островното кралство и Ролдем предявяваха претенции към този крайбрежен участък между южните брегове на Кралското море и Планините на спокойствието.

Предполагаше, че спокойствието е обещание за тези, които живеят на юг от тази естествена преграда, защото районът между кралския град Тимонс и Стрелата бе всичко друго, но не и спокоен. Между тях имаше други два града, Таунтон и Малоу, и и двата не признаваха никое от кралствата. Местните благородници и търговци се забавляваха да настройват едното кралство срещу другото, като се обединяваха в собствени съюзи.

Само планините възпираха Велики Кеш също да предяви претенции към региона; бяха се опитвали в миналото, но усилията им да анексират тези земи бяха довели до това, че Кралството и Ролдем за пръв път бяха забравили противоречията си и се бяха обединили, за да прокудят кешийците на юг.

Сандрина си спомняше смътно от уроците, че последната битка се бе състояла преди близо век, когато херцогът на Ватира бе прогонил кешийците от Таунтон. Тази страна беше богата на лесове и ферми, но инак от Куорските върхове насам нямаше много, което да се желае. След като бе тръгнала на север от пристанището на град Итра, тя навлезе в скалист район, насечен от множество ручеи. Лесовете, които се издигаха над нея, изглеждаха тъмни и неприветливи, единствените селца, които видя, бяха малки рибарски селища, чиито обитатели водеха труден живот.

Сандрина предполагаше, че наоколо има и ферми, инак рибарите нямаше как да оцелеят в тази оскъдица. Предполагаше, че разменят улова си за зеленчуци, плодове и други стоки от първа необходимост. Но дори и да имаше фермери в околностите, тя не ги срещна. Затова пък често пресичаше пътеки и дири от каруци и фургони.

Най-странното за нея бе липсата на управление в този район. Дори Кеш да предявяваше някакви претенции, по нищо не личеше, че е готов да ги потвърди: не се виждаха гранични постове, нито се срещаха патрули. Сякаш този скалист бряг бе останал забравен от Империята.

Тя подкара коня през селцето, май най-голямото, откакто бе напуснала Итра, и си помисли, че дори думата бедно не би описала точно състоянието му. Нямаше дюкян, само ковачница в единия край на улицата и още една работилница, вероятно на тукашния дърводелец. Много странно притихнало селце. Видя няколко дечица, но дори те я гледаха с подозрение.

Когато стигна къщата, която й бяха посочили, не можа да повярва, че е странноприемница — по-скоро беше голяма паянтова съборетина. Но отпред имаше парапет, на който бяха вързани два коня. Тя заобиколи къщата, за да види има ли нещо, което да прилича на конюшня, ала намери само оградено място, да не говорим, че оградата изглеждаше така, сякаш всеки момент ще падне. Конят й бе живял и при по-лоши условия.

Скочи от коня и свали седлото. Постави го върху парапета, който все още бе скрит в сянката на стрехата, после изтри гърба и краката на коня със слама и му сипа вода от кладенеца. Имаше съвсем малко зоб обаче.

След като се убеди, че всичко е наред и животното е в безопасност, доколкото може да бъде, тръгна към странноприемницата. Предполагаше, че въпросът с банята няма да се уреди, и затова си обеща да се изкъпе в следващия поток или езеро, което срещне на пътя си, но се надяваше поне на легло… е, дори и на сламеник.

Не се безпокоеше за коня си — той бе отлично обучен да се справя сам. Всеки, който би бил достатъчно глупав да го доближи, щеше да получи ритник.

Вътрешността на странноприемницата не бе по-обещаваща от външността. Ниският таван създаваше усещането за прихлупеност, дългият тесен тезгях и самотната маса с няколко стола бяха единствените мебели и Сандрина предположи, че тук едва ли се събират много посетители.

След като близо минута от вратата зад тезгяха не се появи никой, Сандрина извика:

— Ей! Има ли някой?

— Кой е? — отвърна женски глас.

— Пътник, който иска вечеря и постеля — отвърна Сандрина. И добави под нос: — И гореща баня, ако е възможно в този коптор.

На вратата се появи жена на средна възраст със сипаничаво лице. Носеше сива рокля и лекьосана жълтеникава престилка, а прошарената й черна коса бе вързана със синя кърпа.

— Какво искате?

Сандрина изпита внезапното желание да се обърне, да препусне обратно чак до Крондор и да удуши отец-епископа. Но овладя раздразнението си и каза:

— Вино.

— Няма вино — отвърна жената. — Само бира.

Сандрина кимна. Жената наля и тя отпи. Бирата беше вкисната, но се понасяше.

— Храна? — попита тя, след като отпи още една глътка.

— Хомуш. След няколко минути ще е готов.

Сандрина нямаше представа какво е хомуш, но при пътуванията си бе яла какви ли не местни ястия и знаеше, че поне няма опасност да се отрови.

— Обикновено имаме и овнешко, но днес не сме клали. Мъжът ми и синовете ми отидоха на пазар в Дънам.

Сандрина кимна. Беше минала през Дънам по пътя насам. Малко градче с пристанище. Вероятно местните ходеха там да попълват запасите си. Беше виждала много такива крайбрежни градчета, където снабдяването зависеше от благоразположението на минаващите кораби, които винаги предпочитаха големите търговски маршрути.

— Фургон с два коня, със сиво платнище?

— Да, това е моят Енос — отвърна жената. — Видели сте го, така ли?

— Разминахме се на пътя. Бяха ги нападнали бандити.

— Бандити! Черните кепета?

— Не съм им гледала шапките, но бяха добре въоръжени. Един се прости с живота си и останалите побягнаха. Мъжът ти и момчетата са в безопасност.

Жената я гледаше все така напрегнато, но в очите й май се четеше и известно облекчение.

— Вечерята е почти готова — каза тя. — Бирата струва четири медника. Яденето е два.

Сандрина бръкна в кесията си и извади един сребърен реал. Кралското сребро бе равностойно на кешийското в тази част на света.

— Искам стая.

Жената кимна и прибра монетата.

— Имам. Отзад.

— Баня?

Жената поклати глава.

— Може да се изкъпете в ручея. Никой няма да ви обезпокои.

Сандрина завъртя очи, но не каза нищо. Леглото вероятно щеше да гъмжи от буболечки. Какво пък, по-добре, отколкото да спи на земята до коня.

— Зоб за коня?

— Като се прибере мъжът ми — отговори жената. — Доста неща ни свършиха. — В гласа на жената се долавяше загриженост. Сандрина се зачуди защо, след като я бе уверила, че с мъжа й всичко е наред. Бе посещавала десетки такива селца и усещаше интуитивно, когато нещата не вървят. Зачуди се дали това може да е свързано по някакъв начин със задачата й.

— Добре — рече тя. — Ще помолите ли някое от момчетата ви да се погрижи за коня ми, когато се приберат?

— Това се плаща допълнително — отсече жената.

— Защо ли не съм изненадана? — промърмори Сандрина, извади още една сребърна монета и я хвърли на тезгяха. — Може да остана два-три дни. Ако нещо трябва да се плати, кажете ми.

Излезе от къщата и заобиколи отзад. Нямаше нужда да й казват къде е потокът, след като пет мили бе яздила покрай него.

Забеляза със задоволство, че има скрити вирчета. Свали си наметалото в цветовете на ордена и го пусна на земята. Шлема сложи до него. Развърза каишките на ризницата и я смъкна. Имаше едно предимство да си храмов рицар пред това да си Непреклонник и то бе, че разполагаш с оръженосец, който да ти помага. Някои от рицарите се обзавеждаха със скуайъри, също както свещениците вземаха на служба млади дякони, но тя предпочиташе самотата.

Изхлузи през глава ризата си, свали панталоните и бельото и влезе в потока.

Всеки път, когато се къпеше навън, изпитваше едни и същи притеснения, които се пробуждаха в нея заради голото й тяло. В баните на храма или в някоя странноприемница се чувстваше изолирана и защитена, но навън сякаш бе изложена на постоянна опасност, заложена в самата й природа.

Харесваше й, че е жена, ала постоянно го чувстваше като бреме. Отвращаваше се от мъжете, които я бяха използвали, когато бе малка, но понякога се случваше да жадува за нежни мъжки ръце, които да обгръщат тялото й. Знаеше, че мъжете я смятат за красива, и криеше красотата си под тежките доспехи. Дори лицето й почти постоянно бе скрито зад забралото.

Въздъхна, докато си търкаше косата със скъпия кешийски сапун, който бе купила преди година. Спря, за да се наслади на лекия ветрец и на уханието на люляк от сапуна. Калъпът почти се бе стопил и скоро щеше да се наложи да си купи нов; сапунът бе едничката радост, която си позволяваше в инак аскетичното си съществуване.

В неочакван прилив на тъга се зачуди дали животът й ще приключи с кръвопролития и болка, или в края на краищата ще си намери съпруг и ще му роди деца. Поклати отчаяно глава и се опита да си възвърне доброто настроение. Богинята често подлагаше на изпитание верността й и беше нормално да я спохождат подобни съмнения.

След като се изми, използва един метод с търкане на дрехите в плосък камък, на който я бе научил брат Матиас, за да се изпере. Нямаше представа дали в края на краищата дрехите ще са по-чисти, отколкото преди да започне. Отдели няколко минути да ги блъска в камъка, после ги окачи на едно дърво.

Без да обръща внимание на усилващия се ветрец, който галеше голото й тяло, зачака дрехите да поизсъхнат. Това беше моментът, в който обикновено съжаляваше, че не разполага с кърпа.

След около час се облече и върза косата си, за да не се заплете, докато е още мокра, в металните брънки на качулката.

Въздъхна шумно и нахлузи ботушите. Отново й хрумна, че не би било зле да има скуайър, който да й помага.

Събра остатъка от прането и се отправи към странноприемницата.

За перилата беше завързан още един кон — конят на убития бандит. Фургонът бе спрян отзад и момчетата тъкмо го разтоварваха.

— Ей — извика им тя, — един от вас да се погрижи за коня ми и ще си спечели медник.

Двете момчета се спогледаха, сякаш се питаха как ли ще ги накаже баща им, ако изоставят стоката. После двамата кимнаха мълчаливо. После вдигнаха ръце и започнаха да свиват и разпускат пръсти. Едното от момчетата извика: „Тек!“, другото: „Дифт!“

Това, което извика „чифт“, се ухили, скочи от фургона, вдигна чувал със зоб от земята и тръгна да нахрани коня. Другото изгледа ядно Сандрина, но не каза нищо, а се върна към прекъснатата работа.

Сандрина влезе в странноприемницата, опъна туниката на един стол близо до огъня и на друг панталона, гетите и част от бельото.

— Вечерята е готова — заяви жената от вратата към кухнята. И да имаше някакви възражения за проснатото пред огъня пране, си ги спести.

Сандрина прибра оръжията и торбата под масата, но така, че да са й подръка.

Огледа помещението, за да се увери, че има само два входа: единият беше отпред, вторият към задната част на къщата, където бяха и жилищните помещения.

Дойдоха и мъжът и двете момчета. Докато жената поднасяше вечерята, мъжът погледна Сандрина и каза:

— Ти. От пътя.

Тя кимна, без да е сигурна дали това е обвинение, или въпрос.

— Казала си, че ще дадеш на сина ми медник, за да ти нахрани коня.

— Да.

— Дай ми го.

Без да спори, Сандрина извади монета и я сложи на масата. Мъжът я грабна.

— Това е за работата му. За овеса още два.

Тя хвърли на масата един сребърен реал и каза:

— Това е за днес и утре. Ако остана по-дълго, ще ти платя в аванс.

Мъжът кимна и каза:

— Аз съм Енос, това е Ивет, момчетата са Николо и Питор. Стаята ти е в дъното на коридора.

— В нашия орден са получили сведения за бандити — обясни Сандрина. — Виждам, че са верни.

Мъжът за миг застина, после попита:

— Защо орденът ви се интересува от нас? Кой им е казал?

Сандрина се изненада. Мъжът като че ли бе по-обезпокоен от факта, че сведенията са стигнали до Храма на Дала, отколкото от пратената помощ.

— Не знам. Има ли значение?

Енос сви рамене.

— Както и да е, отец-епископът ме прати тук. Изглежда, че Империята си има достатъчно ядове и не може да ви защитава.

— Да ни защитава? — повтори Енос и се изсмя. — Най-големите бандити са бирниците. Идват, вземат и си тръгват. Не правят нищо за нас. Пирати, разбойници, контрабандисти и… Не ни трябва помощ. Сами се справяме.

Сандрина прецени внимателно думите си.

— Сигурна съм, че се справяте, а и не съм тук, за да ви помагам.

Мъжът присви очи, сякаш не разбираше, но не каза нищо.

— Дойдох за повече информация — продължи тя.

— Каква информация? — попита Енос подозрително.

— Ами защо това затънтено селце е било нападнато.

Енос и жена му успяха да прикрият тревогата си, но лицата на двете момчета побеляха от страх. Нещо тук изобщо не беше наред. Сандрина имаше чувството, че е попаднала в гнездо на оси.

Не беше нужно да забелязва внезапната паника, завладяла четиримата, за да усети, че нещо ще се случи. През последните години бе имала предостатъчно неприятни срещи, за да я сварят неподготвена, но въпреки това бе допуснала нападателя си твърде близо.

Тя скочи, изрита стола назад, хвана масата и я прекатури. Коленичи и още преди да се обърне, боздуганът бе в ръката й. Столът бе ударил мъжа в краката и го бе забавил за миг, докато замахваше да й отсече главата.

А в следващия миг боздуганът се стовари върху главата му. Ударът го завъртя настрани и той се строполи на пода. Освен това смъкна от главата черната му шапка.

Сандрина бе виждала много хора да рухват на земята и инстинктивно разбра, че този човек няма да може да отговори на въпросите й. Не смяташе да го убива — просто тренираните й в битки рефлекси бяха изпреварили гласа на разума.

Огледа трупа. Неуспелият убиец носеше тъмнокафява туника, черни панталони и черни кожени ботуши. На черната му шапка имаше златна верижка, която повече би подхождала на благородник, отколкото на пройдоха, и тя предположи, че я е откраднал.

Черепът му бе хлътнал от удара, от ушите и носа му течеше кръв, в очите му бе застинала изненада. Бяха сини, но смъртта, както знаеше от опит Сандрина, винаги им придаваше сивкав оттенък. Дори на кафявите.

Тя клекна, за да го огледа. Нямаше кесия, нито нещо, по което да прецени кой и какъв е, само обикновен кинжал. И една верижка на шията, на която бе окачен вероятно направен от желязо юмрук.

Тя вдигна коженото кепе на мъжа и се обърна към Енос и семейството му.

— Тоя беше Черно кепе, нали?

Енос се беше ококорил от ужас. Изглежда, беше изгубил и гласа си, защото успя само да кимне.

Сандрина се изправи, вдигна масата и стола, седна и без да поглежда повече трупа на пода, рече:

— Май трябва да ми кажете някои неща.

— Всички ще умрем — прошепна едва чуто Енос.

11.

Промяна

Гуламендис изрева.

Отметна глава и даде воля на гнева си по единствения начин, по който можеше. Грохотът на вълните в скалите заглуши вика му. Укротителят на демони от народа на таределите знаеше, че този момент ще настъпи, но бе продължил да упорства с надеждата да открие източника на демоничните знаци, на които се бе натъкнал.

Макар да бяха емоционални, таределите умееха да изглеждат сдържани, когато се налага. Но сред пущинаците, на мили от всякакво селище — човешко, на джуджета или каквото и да било — Гуламендис сметна това за излишно. Вдигна ръка, събра с магия огромна енергия и я запокити към скалите долу.

Следваната от черни мистични повлекла сфера се стовари върху една огромна канара и изригна в зрелищно зарево. Вдигна се облак черен дим и от него се разлетяха искри.

След малко вятърът разсея облака и всичко беше както преди. Единственият знак за избухването на Гуламендис беше обгорената канара, вече очистена от мъх и плесен. Океанът и околните скали оставаха безразлични към случилото се.

Гуламендис се изкиска на детинската си постъпка, седна и заобмисля следващия си ход в тази ужасна и опасна игра. Първоначалният му план бе съвсем прост: да продължи по следата на демона, докато не разбере от какъв вид е. Беше почти сигурен, че е доловил признаци за призоваване, тъй като по-късните следи бяха различни от тези в началото и ги нямаше оттенъците, получаващи се, когато един демон проникне неканен в тази реалност. За пръв път бе обърнал внимание на този факт, когато се сблъска с демони край Диазиаланската граница, където бе избухнал първият конфликт в тази дълга и злощастна война.

Беше заинтригуван. Кой призоваваше демоните? По време на пътешествията си бе срещнал само неколцина магьосници, способни да призовават тези свирепи твари, и нито един от тях не би могъл да се сравнява с него. Вярно, трябваше да признае, че неведнъж бе изваждал късмет, но тъкмо благодарение на това бе научил някои полезни уроци. Беше се оказал прилежен ученик, също като брат си.

Въздъхна и се изправи. Демонът бе някъде отвъд океана и макар да не беше сигурен, Гуламендис предполагаше, че до онзи бряг има много път. Може да беше чак от другата страна на света. Е, можеше да повика някой демон, който да го носи, но едва ли такъв, който да е в състояние да лети толкова надалече.

Освен това сега имаше по-важни и по-неотложни въпроси, отколкото да задоволява научното си любопитство. Откриването на другия Укротител на демони щеше да почака.

Предстоеше му да се заеме с поставената от лорд-регента задача — да проучи елфите на север, в мястото, известно като Елвандар. Мисълта, че ще се срещне със себеподобни, пробуждаше вълнението му, защото колкото и да се бяха развили таределите и каквито и да бяха възгледите им за света, те все пак продължаваха да са едели.

Сега, на скалите над морето, в страната, наречена Далечния бряг, Гуламендис се опита да си припомни всичко, което знаеше за този район. Предполагаше, че е близо до град Каре, на юг от едно човешко поселище, Крудий, и ако сведенията, събрани от брат му, бяха достоверни, значи гората на елфите започваше северно от този град. Прецени какво му е останало в торбата и стигна до извода, че ще му е трудно да се придвижва пешком.

Огледа се предпазливо, после затвори очи и подхвана заклинание за призоваване. След броени мигове демонът изникна пред него. Макар да бе пъклено изчадие и низша твар, можеше да търчи с бързината на състезателен кон, а Гуламендис — да го язди. Стига, разбира се, никой да не ги види.

Съществото премигна на светлината с огромните си очи, озърна се и изсумтя. Познаваше елфа, който го бе извикал, и знаеше, че няма смисъл да го напада, защото той е негов господар. Сведе глава и зачака.

Приличаше по-скоро на голямо куче, отколкото на кон, макар че краката му бяха издължени, а тялото — стройно. Имаше заострена муцуна и ушите му бяха полегнали назад върху черепа и му придаваха вид на ядосана котка. Опашката му не се поклащаше в знак на приветствие, а трепкаше едва забележимо — предупреждение, че е готов да нападне.

Гуламендис затвори очи и използва едно заклинание, което бе научил от брат си, илюзия, която да накара всеки наблюдател, освен притежаващите магични способности да вижда кон вместо демона. Заклинанието бе сходно на използваното от Ларо, за да се преобрази на човек по време на пътешествията си.

Елфът скочи на гърба на люспестото животно и го обърна на северозапад, към човешкия град Крудий. Там щеше да поразузнае, преди да продължи на север, за да се срещне със сънародниците си.

Изостави Кралския друм, когато забеляза, че някои от хората, които среща, се обръщат и гледат след него.

Отначало се разтревожи да не би илюзията да не е достатъчно ефективна — все пак не беше такъв майстор като брат си, — но втория път, когато едно момче извика и го посочи, осъзна, че проблемът е в това, че е елф. Въпреки че горите на елфите бяха относително близо, обитателите им очевидно рядко се спускаха на юг от така наречената Погранична река, което го превръщаше в обект на любопитство и подозрителност.

Освен това, изглежда, местните хора забелязваха някои различия и в поведението на „коня“ му. Въпреки това Гуламендис реши засега да запази тази дегизировка и при първа възможност да свърне на изток, далече от пътя.

Би могъл да се придържа към тесния участък между фермите, достатъчно близо до пътя, за да го вижда и следва, без да привлича ненужно внимание. Посевите вече бяха покълнали, но бе далеч от времето за жътва и нивите бяха пусти, а и да имаше редки пътници, можеше да ги избягва отдалече. Сетивата му превъзхождаха човешките и не се боеше, че ще го забележат, преди да ги види.

Скоро стигна до няколко фермерски къщи и сви покрай тях на изток, към горите, сливащи се с така нареченото Зелено лоно на север. Изпитваше странно усещане в тези гори, едновременно познато и чуждо. Съжали, че не бе имал достатъчно време да разговаря с брат си за това, което ще види по тези места.

Слънцето се сниши над хоризонта и го обагри в искрящи червеникави, оранжеви, розови и златисти оттенъци. Гуламендис едва овладя вълнението си — това бе първият залез, откакто бе стъпил на Мидкемия.

Тяхната Родина. Но нещо не беше наред.

Не можеше да определи точно каква е причината, но имаше чувството, че нещо на този свят е извън естественото русло. А може би проблемът не бе в света, а в него. Може би се беше променил, беше различен, заради предшествениците си, прекарали живота си на други светове. Не беше съвсем сигурен, но си даваше сметка, че тревогите му са чисто умозрителни и че сега е много по-важно да открие тукашни сънародници и да се опита да ги превърне в съюзници.

Защото докато яздеше замаскирания демон под светлината на залязващото слънце, си даваше сметка, че е единственият, който разбира надвисналата над този свят опасност. Беше сигурен и в още нещо — това щеше да е последната им битка. Ако Демонският легион стигнеше до Мидкемия, ако намереше прохода между Андкардия и този свят, всички едели, до последния новороден елф на тази земя, щяха да загинат.

Отначало Крудий му се стори интересно място. Гуламендис нямаше проблеми с шумната и зле организирана градска стажа, която май изобщо не обръщаше внимание на това кой влиза и излиза от града. Нямаше съмнение, че Крудий не е усещал заплаха от доста години.

Покрай залива минаваше доста красив крайбрежен булевард. В единия му край имаше висока каменна кула, по-скоро наблюдателница, отколкото морски фар. Горе трепкаше светлинка, но бе слаба, вероятно от обикновен фенер. Гуламендис предположи, че след стъмване корабите не влизат в пристанището и вероятно хвърлят котва извън залива, за да дочакат утрото.

Излезе от северната порта и продължи. Висок замък се издигаше на хълма над града. Охраната там вероятно беше по-бдителна от градската стража. Гуламендис не знаеше кой знае колко за хората, но компенсираше малкото научено с бдителен поглед и проницателност.

Ако се съдеше по социалната организация, хората очевидно бяха доминиращата сила в региона. В миналото нямаше как да не са имали проблеми със съседите си — елфи, джуджета, таласъми и троли, — но после те явно бяха прогонени, факт, който показваше, че хората могат да са опасни.

Расата му не се бе срещала с хора от векове, ала преди това срещите им винаги бяха довеждали до кървави войни. Някои от човешките племена се бяха оказали относително миролюбиви, но повечето бяха невероятно агресивни и войнствени и след няколко провалили се примирия политиката на таределите се бе променила от мирни преговори към превантивно изтребление.

В някои отношения джуджетата се бяха оказали по-неприятни, в други — не чак толкова. Те бяха доста по-трудни и жилави за изкореняване предвид подземните им селища, но освен това и много по-малко агресивни и склонни да се задържат в пределите на своята територия и да не създават проблеми. Само на два пъти бяха избухвали войни с кланове на джуджетата, но пък и двете бяха продължителни и кръвопролитни.

Гуламендис въздъхна. Всичко това вече бе само история, особено на фона на Демонския легион, който бе покорил тези светове. От известно време той дори бе започнал да се пита дали мисията му не е обречена на провал. Дори ако откриеше потенциални съюзници сред другите раси на Мидкемия, щяха ли те да се притекат на помощ?

Подмина някаква странноприемница, от която се носеше глъчка — смях, викове и музика. Ако това можеше да бъде наречено музика. Таределските музиканти използваха нежни, лирични тонове, които трябваше да наподобяват емоционалните преживявания на опитни магьосници и да ги предадат и на тези, които не познават магията. Тъй като магията на Гуламендис не съдържаше лирични емоции, музиката му въздействаше колкото на войници, фермери или ратаи. Не че напоследък бе имало възможност за празненства и музикални изпълнения, с постоянно надвисналата заплаха на Демонския легион.

От своя страна, свещениците пазеха и предаваха през поколенията песни и обреди, които, макар и в по-примитивен вид, целяха да съхранят културата и историята на еделите. Ала тези песни и обреди рядко се слушаха и изпълняваха извън стените на храмовете.

Музиката, която бликаше от странноприемницата, бе шумна, енергична и неблагозвучна, но въпреки това изглеждаше забавна. Певците очевидно си прекарваха чудесно. Гуламендис не разбираше всички думи, тъй като не знаеше добре човешкия език. Брат му знаеше заклинания, с чиято помощ можеше да разбере всеки език, но Гуламендис така и не ги бе научил.

Зачуди се как ли е брат му. И дали изобщо е жив.

Ларомендис посочи с пръчката катерещия се по стената демон и изстреля сноп енергия право в лицето му. Демонът затисна очите си с пръсти и падна назад. Един магьосник, Суфалендел, бе дал пръчицата на Ларомендис, за което той му беше безкрайно благодарен, тъй като без проводник магията му щеше да си остане безполезна.

Стоеше на най-северната стена на Тарендамар, рамо до рамо с войниците, свещениците и магьосниците, и заедно се опитваха да отблъснат четвъртата атака за деня — чудовищата газеха редовете на защитниците и напираха към последния бастион на таределите на Андкардия.

Магичната бариера опасваше град Тарендамар като огромен пръстен с радиус сто мили. Имаше и други защитни съоръжения, разположени на различни места из планетата, огромни клопки, предназначени да изтребват демоните със стотици, кули на смъртта, разпръскващи магичен огън по всичко, което се движи в радиус от сто метра, мрежа от тунели под планините на север от града, ала всички те се бяха оказали безполезни.

Демоните бяха изпепелили повърхността на планетата и всички живи твари бяха унищожени. Само година след като бяха открили портала към Андкардия, чудовищата бяха принудили цялото население да се събере в Тарендамар, като изостави стотици градове и безчет селца и ферми. Цели гори бяха повалени, езерата се плискаха край безжизнени брегове. Демоните не оставяха след себе си нищо живо — разкъсваха и поглъщаха всички същества, на които се натъкваха, независимо от големината им. Скаутите докладваха, че след тях не оцелявали дори насекомите.

Единственото предимство, което притежаваха таределите, освен по-развитата наука, беше ограничеността на демоните. Те винаги нападаха най-укрепеното място. Вярно, в началото на войната атакуваха едновременно на много фронтове. Но сега пак настъпваха в права линия към града.

Ларомендис погледна нагоре просто по навик — ако имаше прилепи, някой вече щеше да се е развикал. За кой ли път се зачуди на невероятната магия, невидимата стена от енергия, за която можеше да се разбере само по рухващите край нея тела. В началото Тъкачите на заклинания бяха издигнали огромен купол, но по-късно откриха, че има височини, които демоните не могат да преодоляват. Тогава снишиха бариерата, с което спечелиха за защитниците седмици, дори месеци, преди магията, която я подхранва, да се изчерпи.

Около Ларомендис войници и свещеници с мрачни, решителни изражения очакваха следващата атака. Вероятно всички си мислеха едно и също: всичко това е безполезно, накрая градът ще падне. Ала Ларомендис знаеше, че няма да е първият, произнесъл тези думи, дори да го горят с желязо. Освен това всеки прекаран тук час даваше възможност на нови и нови таредели да се прехвърлят през портала на Мидкемия. Мисълта за Родината накара Ларомендис да си спомни и за брат си.

И тогава един глас извика:

— Ето ги, идват!

На три пъти от изгрев-слънце демоните бяха отблъсквани и полето пред градските стени бе осеяно с трупове. Купчините повалени тела бяха толкова високи, че при последния щурм демоните ги използваха, за да се катерят към стените.

Ларомендис стискаше кинжал в лявата си ръка, в случай че магията не се окаже достатъчно ефикасна. Затаи дъх, щом зърна ято летящи демони, или „прилепи“, както ги бяха кръстили защитниците на града. Това бяха най-опасните и най-непредсказуеми бойци на Демонския легион, тъй като не се знаеше къде ще е следващият им удар. Нещо се бе променило през последните два дни, тъй като прилепите — поне някои — успяваха да пробият бариерата.

Все по-често се стигаше до ръкопашни схватки, ала и в тях таределите имаха преимущество. Макар че по физическа сила един демон се равняваше на двама елфски воини, магичните способности на елфите бяха предимство. Не само магьосниците умееха да заплитат заклинания, които караха демоните да се препъват и да падат или ги зашеметяваха и объркваха, но и в много от оръжията имаше магия, за да подсили ефекта им. Мечове оставяха след себе си горящи рани или пораждаха ужасяваща болка, убийствени зелени огньове се сипеха върху нападателите от кулите на смъртта, построени миналия месец. В края на краищата демоните щяха да завладеят и тази позиция, но щяха да заплатят невъобразима цена.

Прилепите се стрелнаха надолу. При предишните атаки се бяха удряли в горната част на стената, опитвайки се да създадат пролука, през която пълзящите — както Ларомендис бе кръстил напиращите долу демони, опитващи се да се покатерят по стените като паяци — да я прехвърлят. На няколко пъти прилепите прелитаха над стената и попадаха във вътрешния двор, очевидно с цел да организират атака в тила на защитниците, но специални „хвърковати“ отряди, съставени от опитни войници, ги изтребваха веднага.

Кулите на смъртта откриха огън по приближаващите се прилепи и Ларомендис отправи натам изпълнен с възхищение поглед. Некромантията бе толкова тъмно изкуство, че нито един уважаващ себе си магьосник не би признал интереса си към него, ала това причудливо изобретение надхвърляше дори зловещите постулати на некромантите. Вероятно бяха открили чертежите за тези ужасяващи, сеещи смърт машини в забранените томове в подземията на регента.

Огромните черни кули се издигаха покрай стената и на върха на всяка имаше кристал, толкова черен, че сякаш пиеше светлината. Нищо не се отразяваше в гладката повърхност на кулите, всяка от тях пулсираше от зла енергия и можеше да изстрелва унищожителни зеленикави снопове, които поваляха прилепите в небето. Достатъчно бе зелената светлина да се доближи до демоните, за да започне да смуче от странната им енергия. Летящите твари замираха във въздуха и после падаха мъртви на земята. Тези, които успяваха да избегнат сноповете, биваха изтребвани от воините по стените.

Това без съмнение бе най-жестокото сражение в цялата война. Полагаха всички възможни усилия да задържат противника извън стените колкото се може по-дълго, докато Седемте звезди бъдат прехвърлени през транслокационния портал в центъра на града.

Един „пълзящ“ демон изкатери стената толкова бързо, че почти изненада Ларомендис. Той завъртя дясната си ръка, но лъчът, бликнал от пръчката, не уцели чудовището. Ларомендис замахна с кинжала към шията му. Все едно че го заби в дънер на дърво, ала дори плитката рана бе достатъчна, за да причини ужасяваща болка, и демонът политна назад, като повали и друг със себе си. Ларомендис се огледа. Прилепите прехвърляха енергийната бариера с тревожно темпо.

— Не можем да издържим още дълго — изпъшка той.

Един ветеран наблизо изсумтя и Ларомендис предположи, че с това изразява съгласието си. Войникът бе твърде погълнат от задачата да реже главата на сграбчения в хватката му прилеп. Освен това, изглежда, не забелязваше зейналата в рамото му рана, макар че от нея шуртеше кръв.

— Някой да го превърже! — извика Ларомендис. — Аз ще ги задържа!

И промълви едно заклинание, запазено тъкмо за случай като този. Във въздуха се появи причудливо същество — кралска птица на гнева. С почти двайсет стъпки размах на крилата и сякаш излята от ярост и мускули. Ноктите й бяха толкова остри, че можеха да разкъсат гръден кош, а човката толкова яка, че би могла да пробие дори метална броня, каквито носеха катерещите се по стената демони. Илюзията бе невероятно истинска и демоните се сепнаха. Ларомендис не искаше повече: насочи пръчката към най-близкия и прати смъртоносен лъч право в лицето му. Демонът изкрещя и падна назад.

Картината бе толкова страховита, че някои от защитниците също се отдръпнаха. Птицата на гнева бе един от най-ужасните хищници на всички планети, управлявани от Клановете на Седемте звезди, а илюзията на Ларомендис бе толкова жива, че можеха дори да подушат миризмата на мърша от зейналата човка, да усетят размахването на крилете и да видят трепкащите по края на перата й светлинки. От ноктите на чудовището капеше кръв, очите му пламтяха от гняв и омраза. Привидението щеше да се задържи поне още минута, преди бавно да се разпадне и да изчезне.

Магьосникът отново насочи пръчката и поредният демон рухна от стената.

Атаката бе спряна и демоните започнаха да се оттеглят. Като кашляше от задушливия дим, магьосникът се наведе над едно ведро и пи. Не беше забелязал кога му е пресъхнало гърлото. Пое си дъх, изправи се и огледа бойното поле. И веднага забеляза нещо ново: половин дузина по-едри демони се бяха подредили на равни разстояния зад линията на атакуващите, сякаш ги командваха оттам. Беше прочел всички доклади, които бе успял да намери, но никъде не се споменаваше, че Легионът има своя организация. Чудовищата се появяваха неочаквано, истински жив потоп, който се нахвърляше на вълни върху защитниците и ги задушаваше с числеността си. Повечето дори нямаха оръжия, само зъби и нокти, а малкото, които бяха въоръжени, бяха с нащърбени мечове от странен метал и стари ръждясали ризници.

Но тези приличаха на командири. Носеха фино изработени ризници и бяха заобиколени от по-дребни демони, които размахваха нещо като знамена. Полето бе твърде забулено от дим, за да може да различи дали върху тях е изписано, или изрисувано нещо.

Той се огледа. Дали бе единственият, който ги беше забелязал? Погледите на всички останали бяха съсредоточени върху отстъпващия противник: сякаш нито един от офицерите не повика вестоносец, за да прати съобщение до лорд-регента, нито пък някой от магьосниците или свещениците се заспуска към двора. Повечето си поемаха дъх или бързаха да утолят жаждата си.

Ларомендис се огледа още веднъж. Сега всичко бе в неговите ръце. Офицерът, който трябваше да го наглежда, не се виждаше никъде. Може би бе отишъл другаде да изпълнява дълга си, или бе мъртъв. И в двата случая нямаше кой да го спре и той реши, че е време да се махне от стената.

Докато се спускаше по стълбите към вътрешния двор, видя група офицери, скупчени около лорд-генерал Мантранос, заместник-главнокомандващ на армията и важна особа в Събора на регента. Мантранос беше белокос, с набраздено от белези лице, и притежаваше остър и жив ум. Годините на нескончаеми битки с Демонския легион бяха усъвършенствали уменията му на бойното поле. Макар че нямаше зад гърба си победа срещу демоните — всъщност нито един командир на таределите не би могъл да се похвали с такава, — той винаги бе успявал да ги отблъсне, забави и задържи.

Ларомендис се увери, че никой не го наблюдава, и използва едно заклинание, за да промени външния си вид на вестоносец, целия опръскан с кръв и с превързана ръка. Обърна се към един младши офицер.

— Господарю!

Младият командир го погледна, видя това, което магьосникът искаше да види, и нареди:

— Докладвай!

— От стената, сър. Дойдох да съобщя, че в Легиона има офицери.

Лорд-генералът го чу, завъртя рязко глава към него и извика:

— Какво?

— Сър — отвърна Ларомендис с глас, който, надяваше се, подсказваше колко са сериозни раните му. — Видях половин дузина офицери на бойното поле, със знаменосци зад тях. Събират чудовищата за нова атака.

— Кой ти нареди да докладваш? — попита лорд-генералът.

Като се помъчи да изглежда отпаднал и объркан, Ларомендис отвърна:

— Ами… един офицер… милорд… — И махна към външната стена. — Ето там.

— Иди провери дали е вярно — нареди генералът на един от младшите офицери. — Обърна се към Ларомендис: — Нека ти превържат раните, тук повече не си нужен. Ако не се чувстваш годен за военна служба, иди при портала и се прехвърли с останалите.

Ларомендис се поклони измъчено и се отдалечи. Веднага щом се скри от погледа на офицерите, се освободи от илюзията и забърза към портала. Доколкото зависеше от мнението му, току-що бе получил заповед да се прехвърли на Родния свят от най-висшия военен командир в цяла Андкардия и не възнамеряваше да обсъжда подробностите за това с никого.

Когато доближи портала, видя нещо, което не можеше да не буди страхопочитание. Гигантско дърво, с дънер като на дъб, ала с блещукащи златисти листа, се носеше ниско над земята с помощта на магия; придвижваше се плавно, теглено с въжета от годоси, огромните подобни на биволи животни от този свят. Дървото постепенно изчезваше през портала, а от двете му страни не секваха потоците от бежанци. Магьосникът се подреди на опашка и докато чакаше да му дойде редът, гледаше как и последните две дървета бяха завързани за годосите и издърпани от другата страна. След час дърветата щяха да бъдат заровени на родна земя, след като бяха отсъствали хилядолетия — и в този момент Андкардия щеше да се превърне в спомен.

Лорд-регентът скоро щеше да заповяда на последните защитници да побягнат към портала. Тези, които стигнеха до него преди демоните, щяха да се спасят, другите щяха да умрат на този свят. Двама свещеници наблюдаваха как Ларомендис и другите около него пристъпват напред. Ларомендис знаеше, че те също ще пожертват живота си, тъй като тяхната задача бе да разрушат портала, та демоните да не намерят пътя до Мидкемия.

Допреди тази битка демоните бяха достатъчно умни да намират и задържат отворени порталите на всеки свят, който нападаха, но този път беше различно. Или поне така се надяваха лорд-регентът и всеки таредел, особено Ларомендис. Защото към Мидкемия водеше само един портал и въпреки размерите си можеше да бъда разрушен лесно. Повредяха ли машината, порталът щеше да рухне. А без машина беше невъзможно да се проследи мястото, където са отишли. Така беше на теория.

Щом пристъпи през портала, Ларомендис видя гледка, която го накара да трепне. Предишния път, когато бе стоял на този хълм, пред него се простираше пасторална долина. Сега тук се издигаше град и ако се съдеше по темповете, растеше доста бързо.

Магьосникът се спусна към градските стени, които до седмица щяха да обрамчат целия град. Нататък се виждаха и къщи, но още бяха малко и в процес на строеж. Вече се смрачаваше и по склоновете затрептяха светлинките на лагерите. Ларомендис нямаше представа колко елфи са се прехвърлили през портала, но вероятно бяха десетки хиляди. По хребетите мъждукаха огньовете на наблюдателните постове и той не се съмняваше, че командирите вече са пратили отряди, за да завземат селцата, които бе видял при последното си пътуване из този район. В долината и околните ливади имаше място поне за петдесет хиляди таредели.

Без да изпитва каквато и да било вина, че е изоставил поста си, магьосникът въздъхна, доволен, че се е спасил навреме. Сигурен бе, че никой няма да го попита какво търси тук.

— Хъм — промърмори той под нос. — Къде ли се е дянал Гуламендис?

Гуламендис яздеше покрай реката. Беше достигнал Граничната река по-рано същия ден и потърси брод. Когато откри обаче, внезапно се изпълни със странното и необяснимо нежелание, дори неспособност да прекоси реката и да навлезе в Елфската гора и затова реши да избере нов маршрут.

Сега, часове по-късно, наближаваше третия поред брод и отново не можеше да си наложи да мине през него. Спря и скочи на земята. Може би имаше табута или някакви други заклинания, поставени да попречат на такива като него да навлязат в древната и свещена гора. За да провери, освободи демона с махване на ръка и зачака.

Нещо го накара да наостри слух. Ветрецът в клоните сякаш шумолеше по-силно, отколкото на други места, но в този звук имаше някакъв странен оттенък. Тази земя бе родина на неговата раса, ала тук се чувстваше чужденец, сякаш не успяваше да улови нейния ритъм.

Въздъхна и седна на брега на реката, за да обмисли по-нататъшните си планове. Водата тук течеше доста бързо и имаше доста големи плоски камъни. Нямаше да е трудно да пресече реката и да се озове от другата страна. Мислено вече си представяше как го прави.

Ала когато се опита да нагази във водата, не успя.

Затвори очи и повика на помощ уменията си, за да потърси скрити табута или невидими прегради. Имаше нещо, но не беше магия по начина, по който я възприемаше той. По-скоро приличаше на усещане, сякаш слушаше стара мелодия, чието название не успява да си спомни. Ала същевременно притежаваше едва доловим призрачен характер, който едновременно го привличаше и отблъскваше.

Един глас произнесе зад гърба му:

— Трудничко ни е да пресечем реката, а?

Гласът говореше със странен акцент, но на познат език. Гуламендис скочи и посегна към затъкнатия в пояса му кинжал.

— Да. Затруднявам се да я пресека.

Елфът наведе глава, озадачен от странния му говор. Подобно на сънародниците си, той бе търпеливо създание и затова изчака няколко дълги минути, преди да продължи:

— Не виждам в теб нищо познато, ала си от моя род, това е ясно. Кой си и откъде се взе?

— Аз съм Гуламендис, от скромно, но древно потекло съм, наскоро станах гражданин на Тарендамар.

— Звезден дом — произнесе елфът. — Не съм чувал досега за подобно място. Къде се намира?

— На друг свят.

Елфът повдигна рамене.

— Срещал съм същества от други светове, но никога не съм виждал мой сънародник от друг свят, освен тези едели, които се върнаха при нас от Келеуан…

— Едели? — попита Гуламендис. — И други едели са идвали тук?

Дребният елф кимна. Беше облечен с дрехи от зелена кожа, от туниката до ботушите, а на гърба си носеше изящно изработен лък.

— Да. Ти едел ли си?

— Моите предци са били. Сега сънародниците ми се наричат таредели.

— Народът на звездите — рече елфът и се усмихна. — Това ми хареса. Ела. Можеш да влезеш в Елвандар и ще те посрещнем с добре дошъл. Предполагам, че искаш да разговаряш с кралицата?

— Да — отвърна Гуламендис, докато навлизаха в реката. Изведнъж всички задръжки да я прегази бяха изчезнали. — Мислех, че тук има табута и бариери, които да ме спират.

— Нещо повече — отвърна елфът. — Самата гора Елвандар не позволява на никого да влезе в нея, ако не е добре дошъл. Стига, разбира се, да не използва някоя особено силна магия. Само веднъж нашественици са достигали сърцето на нашите земи, но те са били магьосници с невероятна мощ.

Внезапно иззад дърветата се показаха двама други елфи и Гуламендис застина. Първият елф най-после се представи и представи и тях:

— Аз съм Кристасия, а тези двама мои спътници са Лоратан и Горандис. От известно време те следим.

Горандис кимна и попита:

— Всички твои сънародници ли са високи като теб?

Гуламендис едва сега забеляза, че е с близо педя по-висок от Кристасия, най-високия от тримата.

— Аз съм среден на ръст — отвърна той. — Някои са по-високи, но не повечето.

Елфите се спогледаха, сетне Горандис продължи:

— Трябва да тръгваме, защото до двора на кралицата са три дни път. — Обърна се към Кристасия и Лоратан: — Вие продължавайте да патрулирате, а аз ще го отведа.

Те кимнаха и сякаш се стопиха в гората още докато Горандис се обръщаше към пътеката. Той хукна по нея и след кратко колебание Гуламендис го последва. Когато го застигна, попита:

— Нямате ли коне?

— Имаме — отвърна горският елф. — Но ги използваме рядко, само когато ни чака дълъг път. За три дни не си заслужава да си правим труда.

— Не съм привикнал да тичам — заяви Гуламендис, осъзнал, че очакват от него да поддържа това темпо.

Навлязоха в гъста гора, през която се виеше тясна пътечка. На два пъти Гуламендис се спъна и веднъж дори падна.

— Май нямаш никакви горски умения, а? — подметна Горандис.

— Нямам — призна елфът. — Аз съм градско чедо и опитът ми с пустошта е сравнително кратък и неприятен.

Горският елф се разсмя.

— Градски елф! Никога не бях чувал за подобно нещо. Дори тези, които идват отвъд морето, са живели във ферми или малки селца. Какво пък, всеки ден може да научиш нещо ново.

— Обърна се и отново се затича. — А ние мислехме, че искаш някой да те забележи. Че затова се влачеше по брега на реката.

— Наблюдавали сте ме?

— През целия ден — отвърна елфът.

Гуламендис се ядоса, задето е бил толкова небрежен. Всъщност небрежен не беше най-точната дума — той просто не притежаваше уменията да се прокрадва и спотайва в гората. И със сигурност нямаше желание да ги придобива.

Сандрина се пробуди и стисна боздугана. Нахлузи шлема и беше на крака още преди да си даде сметка какво я е събудило.

Изпълзя от малкото прозорче и се промъкна безшумно до мястото, където беше конят й.

Конят й бе отлично обучен и всъщност тъкмо той я беше предупредил току-що. Тихото му изпръхтяване и мекото тупване на копито вероятно не биха направили впечатление другиму, но за Сандрина бяха като звън на градска камбана. Някой приближаваше безшумно странноприемницата и едва ли изпитваше симпатия към единствения гост.

По навик, придобит от дългите пътувания, тя спеше облечена. Не беше най-приятният начин за отдих, но с годините бе привикнала. Възможно по-тихо, стиснала щита в лявата ръка и уловила с дясната боздугана, тя се огледа за евентуалния противник.

През градината зад къщата се промъкваха две тъмни фигури — насочваха се право към нейния прозорец. Без да се колебае, защото може би всеки миг щяха да я забележат, тя спусна забралото и се втурна към тях.

Двамата я видяха да изниква от мрака, когато беше на три крачки от тях. Преди по-близкият да успее да се извърне, Сандрина го повали със свиреп удар по главата. Съмняваше се, че след това ще може да се надигне и да й създаде проблеми. Вторият нападател имаше достатъчно време да заеме позиция и се хвърли към нея с меч в ръка. Тя отби острието с щита и го завъртя така, че мечът да се плъзне встрани. Инерцията накара мъжа да се обърне към нея и тя стовари с всичка сила десницата си в лицето му. Силата на удара отхвърли мъжа назад, а Сандрина описа полукръг с боздугана и го удари по коляното. Мъжът рухна на земята, блъсна глава в камънаците и остана да лежи зашеметен.

Сандрина го изрита в главата и той застина. Не я беше грижа дали ритникът й го е убил, но би искала да разпита някой от тези Черни кепета.

Енос и семейството му бяха толкова сдържани, че ги бе заплашила, че ще остави на тях да отговарят за смъртта на човека, който я бе нападнал. Това ги изплаши дори повече от опасността да бъдат обвинени, че са й помагали.

Не изпитваше съжаление към тях. Те пък нямаше как да знаят, че въпреки грубото им поведение не би ги изоставила.

Подритна първия нападател, колкото да се увери, че е мъртъв. Вторият според нея беше в безсъзнание и тя коленичи, за да го огледа. Дишаше, макар и повърхностно и неравномерно. Изглежда, го бе наранила по-сериозно, отколкото възнамеряваше. Е, нещата се контролираха трудно във вихъра на боя, така че нищо чудно призори да се наложи да погребва и двамата.

Докато се надигаше, усети, че някой стои зад нея. Завъртя се рязко, за да се защити, но в същия миг върху главата й се стовари удар, който се плъзна встрани към рамото й. Беше толкова силен, че тя падна на колене и ако не беше бронята, вероятно щеше да й строши рамото. Но дори косият удар по шлема бе достатъчен, за да я зашемети. Последната й мисъл, преди да рухне в полусъзнание, беше: „Но те бяха само двама!“

Последва нов изблик на болка, после на още няколко места, но тя вече не можеше да ги следи, тъй като съзнанието й се забули в мрак.

* * *

След три дни тичане Гуламендис вече бе сигурен, че за щастието му е достатъчно никога вече да не пристъпва в гора. Щеше да се върне в новия град и за нищо на света нямаше да излиза извън стените му. Любопитството в началото отдавна бе прокудено от болката в изморените му и изранени крака. Успяваше да се държи зад своя далечен роднина само благодарение на изключителната си воля и на съвсем мъничко магия, която обикновено използваше, за да притъпи болката, докато обучава демони.

Спътникът му не беше от приказливите. Нощем, когато се разполагаха на бивак, младият елф — Горандис каза, че бил на по-малко от петдесет години — сядаше край огъня, пушеше си лулата, дъвчеше сушени плодове и отговаряше на въпросите на Гуламендис колкото се може по-лаконично и общо. Укротителят на демони не можеше да прецени дали е опитен в даването на уклончиви отговори, или просто е глупав. Ето защо втората вечер се отказа да го разпитва и веднага заспа.

На третия ден Гуламендис взе да свиква с това ужасяващо темпо. Освен това трябваше да признае, макар и неохотно, че неговият далечен родственик притежава умения, каквито сънародниците му бяха изгубили отдавна. Може да смяташе тези елфи за изостанали, но те бяха превъзходни горски обитатели и без съмнение ненадминати ловци.

По здрач започна да усеща промяната наоколо.

Сякаш витаеше в самия горски въздух. Беше подобна на онова емоционално влечение, което бе изпитал, когато за пръв път се озова на този свят, Родината, чувство, което сега нарастваше с всяка минута, като че ли наближаваха източника на това невероятно усещане.

А после излязоха на една поляна и Гуламендис видя Елвандар.

Огромен град от дървета, чиито гигантски корони бяха свързани с изящни въжени мостове, изпълнени с минувачи.

Гуламендис вдигна глава. Огромните дънери се издигаха право нагоре и някъде там се губеха в гъстите листа, които изглеждаха почти сини във вечерния сумрак, но като че ли същевременно изпускаха бледо сияние. На места се мярваха и дървета със сребристи, златисти и дори бели листа. Всичко това бе обгърнато в почти призрачна светлина и той падна на колене, а по страните му се застичаха сълзи.

— Нямах представа — прошепна тихо.

Горандис спря, обърна се и го погледна. Изглежда, нещо в лицето на Гуламендис го накара да преглътне ироничната си забележка, ако въобще се готвеше да отправя такава. Това беше дълбоко емоционален и личен момент.

— Звездите — прошепна Гуламендис. — Имате толкова много!

— Кои звезди? — попита Горандис.

Магьосникът посочи.

— Дърветата. Ние ги наричаме… имаме седем. Отнесени от този свят преди хилядолетия. Казваме им Седемте звезди. Ние сме Клановете на Седемте звезди.

Горандис завъртя глава, сякаш се опитваше да си припомни нещо, после каза:

— Елвандар винаги е изглеждал така.

Дърветата бяха толкова нагъсто, че нямаше как Укротителят на демони да определи колко са. Двайсет, трийсет — но имаше и още по-нататък. Нещо повече, някои от тях бяха в цветове, каквито не бе виждал. От Седемте звезди четири бяха с медно-бронзови листа, две с яркожълти и едно с великолепен сребрист цвят. Но тук имаше сини листа, тъмнозелени, червени, оранжеви, сребърни и златни. Сияеха толкова ярко, че в сравнение с тях Седемте звезди бяха само бледо подобие.

Укротителят на демони се изправи и каза:

— Толкова са много…

Горандис сви рамене.

— Не зная колко са, но наистина са доста. Непрестанно се раждат дечица, които се нуждаят от пространство, и Тъкачите на заклинания засаждат фиданки, а майсторите озеленители ги подтикват да растат бързо. — Даде знак на Гуламендис да го последва. — Ела, сам ще видиш.

С височината си от близо седем стъпки Гуламендис стърчеше над всички елфи, с които се разминаваха. Ала дори само дрехите му бяха достатъчни, за да си личи, че е чужденец. Никой нямаше такава яркочервена коса. Имаше червеникавокестеняви и доста русоляви елфи, но повечето бяха с тъмнокафява коса, веждите им не бяха така извити, нито чертите — толкова фини. Семпли, с нищо непривличащи вниманието същества.

Отведоха го нагоре по една вита стълба, обикаляща дънера на огромно дърво и стигаща до широка платформа.

Укротителят на демони спря стъписан.

По краищата на просторната платформа се бе разположил съветът на елфите: Тъкачите на заклинания, елдарите и много други, а в центъра имаше два трона. Жената, заела по-високия, имаше царствен вид, макар че според представите на Гуламендис робата й бе доста семпла, без типичната изящна украса, която често можеше да се види по дрехите на таределските дами. Имаше красиви меки черти, а на челото си носеше златен обръч.

Но съществото, което седеше редом с нея, бе истинската причина за вцепенението на Укротителя на демони. Макар да седеше на по-нисък трон, нямаше съмнение, че е неин съпруг. Двамата се държаха за ръце, като семейна двойка, споделила дълъг съвместен живот. Ала това създание бе нещо много повече. Това бе истински воин по рождение, излъчващ сила, каквато Укротителят на демони не бе усещал в нито една жива твар. Дълбоко в себе си, от недрата на своето същество, магьосникът знаеше, че седящият на трона е валхеру.

— Добре дошъл — заговори кралицата. — Бихме искали да узнаем името ти и откъде идваш.

Гуламендис сведе очи и заговори с тих почтителен глас:

— Казвам се Гуламендис, милейди. Аз съм Укротител на демони от Клановете на Седемте звезди. Дойдох да моля… — Млъкна и се огледа. Чувстваше се близък с тези хора и същевременно те го отблъскваха с нещо. Имаше много познати черти в тях, но и много, което не разбираше. Събра сили и продължи: — Дойдох да моля за помощ.

— И с какво бихме могли да ти помогнем? — попита кралицата на елфите, но погледна към своя спътник.

Гуламендис си пое дъх и продължи:

— Нашите учени смятат, че сме напуснали това място в дни на безумие, когато боговете са се сражавали в небесата над нас.

— Отново втренчи поглед в съпруга на кралицата. — Избягали сме през звезден мост и после дълго сме обитавали други светове.

— Както и моят народ, Гуламендисе — рече един елф с дълга роба, който се бе надигнал от мястото си. — Ние сме елдари, хранители на знания, и векове наред обитавахме друг свят, преди да се върнем тук.

— Братовчеде — отвърна Гуламендис, — някога ние също сме били елдари, според нашите учени. Приели сме името Клановете на Седемте звезди и сега се наричаме таредели.

И тогава заговори валхеру:

— Преди края на войната ли сте отпътували?

Гуламендис кимна, твърде изплашен да го заговори. Тези легендарни същества бяха върховните господари на Народа и той бе ужасен от мисълта, че едно от тях сега се намира тук.

— Аз съм Томас, Военачалник на Елвандар — рече мъжът и се изправи. Когато се приближи, Гуламендис забеляза, че в него има нещо различно. — Нося мантията на едного, изчезнал преди векове, и пазя в себе си неговите спомени, но съм повече от него. Друг път ще ти разкажа тази дълга история, а засега ето какво ще чуеш от мен: вие сте свободни хора. Така е било казано по времето на Войните на хаоса и това е истина и сега. Настани се тук и си почивай, Гуламендис, сподели с нас вашата история, защото при нас си сред приятели.

Макар да бе с цяла глава по-висок от Томас, Гуламендис се чувстваше джудже в негово присъствие. Не разбираше напълно смисъла на думите му, но ги намери за успокояващи. Дори той наистина да бе валхеру, с нищо не личеше да властва над този народ, нито да заявява претенциите си към неговия.

И тогава Укротителят на демони долови странна миризма. Същата, която бе усетил, докато минаваше през човешкия град. Миришеше на пръчиците, които горяха и вдишваха. Той огледа трона и откри, че в сенките отзад стои дребна фигура. Възрастно джудже с побеляла коса. Джуджето пристъпи напред, втренчило поглед в Гуламендис, всмукна от лулата си и каза:

— Време беше да се появиш, момко. Още преди месеци донесохме тук вестта за теб. Почти ми омръзна да те чакам.

Томас се усмихна и кралицата се засмя, а очите й засияха весело, но Укротителят на демони запази самообладание. Знаели са, че ще дойде? Но как? Само допреди три седмици го държаха в клетка и брат му трябваше да се пазари за живота му.

Гуламендис прикри объркването си и кимна. Не намираше сили да се усмихне на джуджето. Обърна се към кралицата на елфите и заговори:

— Милейди, ще ви призная, че съм ужасно изморен от пътя и доста изгладнял. Не бихме ли могли да разговаряме утре, когато ще мога да се представя в по-добра светлина?

— Но разбира се — отвърна кралица Агларана, посочи Горандис и нареди: — Отведи го да си почине и да се нахрани. Утре ще продължим разговора. — После погледът й отново се спря на Гуламендис: — Отдъхни си добре. Имаме предостатъчно време да обсъждаме най-различни неща.

Укротителят на демони кимна и се поклони. Надяваше се кралицата да е права, защото това би означавало, че народът му се е измъкнал от Андкардия и порталът между световете е бил разрушен завинаги. Но от топката в стомаха си усещаше, че не е така, че дните, преди опасност с ужасяващи мащаби да се стовари върху това идилично място, бързо се топят.

12.

Оцеляване

Единственото, което чувстваше, бе болка.

Някакъв смътен подтик я караше да предприеме нещо, но тя не можеше да определи какво точно. Дори да диша бе ужасно трудно, а болката я прорязваше като нож. В далечината някой изстена.

Болката зад спуснатите й клепачи я държеше будна. Стори й се, че нечии ръце я повдигат внимателно. Бяха силни, но нежни. Устните й докоснаха вода.

Жажда. Гърлото й бе като пергамент, очите й сякаш бяха пълни със засъхнал пясък. Опита се да ги отвори, но дори за това не й стигнаха силите. Един глас прошепна тихо:

— Аха, май ще те бъде.

Отново една нежна, но силна ръка повдигна брадичката й и до устните й се допря съд с вода. Тя отпи дълбоко и болката се върна.

От устните й се изтръгна стон. Тя отново се помъчи да отвори очи и този път успя. Виждаше размазано, отделни образи идваха на фокус и тя се опитваше да ги разпознае.

— Не бързай — произнесе тихият глас.

Сандрина отпи само глътчица. Водата имаше метален вкус и тя осъзна, че това е вкусът на засъхнала кръв, вероятно нейната. Помъчи се да помръдне, но болката я преряза.

Този път едва не се разплака. Нямаше частица от тялото й, която да не я боли, никога досега не бе изпадала в по-тежко състояние, а през годините бе преживяла доста неща. Премигна и усети, че някой докосва с влажна кърпа лицето й и внимателно й избърсва очите.

Неясните очертания взеха да придобиват по-конкретна форма и тя видя, че се намира в сумрачно подземие. Самотна светлинка, трепкаща в кандило, хвърляше жълтеникави отблясъци върху сиво-черните стени. Все още не можеше да различи чертите на човека, надвесен над нея, тъй като светлината бе зад гърба му.

— Май ще те бъде — повтори той шепнешком.

— Какво стана? — попита тя и гласът й бе по-скоро болезнена въздишка.

— Ще се престоря, че те разбирам — каза мъжът и приседна на проснатото на пода одеяло, до кандилото. Сега вече го виждаше по-добре, макар че лявото й око все още бе замъглено. Когато го затвори, картината се подобри.

Изглеждаше стар, ала същевременно в докосванията му се усещаше нещо, което подсказваше, че е съхранил доста сила за възрастта си. Имаше изсечено лице, остър нос и хлътнали очи под надвиснали вежди, а квадратната му брадичка бе обрасла със сива брада. Нямаше нищо привлекателно в него, ала си личеше, че на младини е имал завидна осанка. Някои жени намираха това за по-привлекателно от хубавото лице.

Ръцете му не спираха да работят, докато говореше.

— Някой ужасно е държал да ти види сметката. — Наля още вода в металната купа. — Промушили са те няколко пъти, след това са те съблекли и са те хвърлили от скалите.

Сандрина почти не можеше да помръдне. Тялото й бе натежало и отпуснато като купчина парцали. Издаваше някаква странна, непозната миризма. Езикът едва помръдваше в устата й.

— Кой… си ти?

— Аз ли? — попита старецът и се усмихна. — Аз съм си аз. Хората тук не обичат чужденци.

— Значи аз съм открила… — Отпусна глава назад и затвори очи. — Аз…

— Ти трябва да си починеш — рече той. — Извадих те от водата преди три дни. Не бях сигурен, че ще оцелееш. — Засмя се и добави: — Да знаеш само на какво приличаш, момиче.

Тя усети, че отново й причернява, но преди това успя да каже:

— Не си първият, от когото го чувам.

Времето се нижеше в периоди на дълбока просъница и краткотрайно връщане в съзнание. Сандрина знаеше, че е разговаряла с мъжа поне веднъж, може би и повече пъти, но не помнеше нищо от това, което си бяха казали. Най-сетне се пробуди с ясен ум, макар че още я болеше, когато се опита да седне. Беше завита с купчина кожи от тюлен или видра и лежеше върху дюшек от мръсни парцали. Окървавената й пелерина бе свита на топка и подложена за възглавница. Едва сега осъзна, че е гола, ако се изключеха бинтовете. Едва ли бе моментът да се притеснява за благоприличието. Болеше я навсякъде и тя се зае да огледа пораженията. Имаше няколко рани, някои доста дълбоки. Повдигна превръзката на лявото си бедро и отдолу видя грубо зашита порезна рана. Ако се съдеше по болката в гърба, там също имаше рана и когато се закашля, я заболя толкова, че едва не изгуби съзнание.

Болеше я при всяко по-дълбоко вдишване. Но това не бе острата, пронизваща болка на прясната рана, а приглушеното терзание на вече зарастващата. За първи път в живота си съжали, че не се е научила на някои лечебни заклинания. Би мога да ускори процеса на оздравяване, ако раните не бяха особено тежки, но щеше да се нуждае от съсредоточаване и сила, две неща, които в момента й липсваха.

Беше сама. Надигна се бавно и подпря една от кожите на стената за облегалка. Задачата бе изнурителна, но се справи. Беше й омръзнало да лежи. Освен това бе време да получи отговори на някои въпроси.

Унесе се в дрямка и когато се пробуди, мъжът бе приклекнал при разпаления огън, където кипеше гърне с вода. Погледна я и се захили.

— Раци! — обяви тържествено. — Казах ти, че няма да те държа само на супа.

Използваше някакво доста интересно гърне, плитко като тава. Тя се зачуди как пламъците не проникват вътре, но предположи, че докато е пълно с вода, няма такава опасност.

— Откъде взе раци? — попита отпаднало.

Той посочи входа на пещерата.

— Долу при скалите има малко езеро и при отлив те остават в него. Понякога остава и риба, но трябва да я ловя с голи ръце, а това не е никак лесно. А виж, раците… — той махна небрежно с ръка, — достатъчно е да ги издебнеш отзад, за да не те ощипят. — Бръкна в торбата, извади един рак и го пусна в кипящата вода. — Нямаме масло — рече и се разсмя, сякаш бе казал голяма шега.

Макар да му бе благодарна, че й е спасил живота, Сандрина не се съмняваше, че е леко побъркан.

— Как ме намери? — попита тя пресипнало.

Чул гласа й, той се надигна, взе един мях с вода и я приближи.

— Бях го оставил тук до теб, но не си го видяла. — Остави я да пие до насита. Водата беше горчива, богата на минерали и все пак утоли жаждата й. — Търсех раци — продължи след малко мъжът, — а вместо раци намерих теб. На скалите. Беше почти умряла. После те донесох тук.

Тя присви очи. Не изглеждаше толкова силен, че да я носи, но може би се лъжеше?

— Последното, което помня, бе, че убих един бандит, може би бяха двама, и някой ме нападна отзад. — Тя млъкна за момент, сетне добави: — Бях твърде самоуверена.

Старецът се разсмя, сух, лаещ звук.

— Аз пък нямам никаква самоувереност! Аз съм мишка! Крия се в пукнатините, зад стени, под подове!

— Важното е, че си оцелял — отбеляза Сандрина, докато старецът бъркаше с пръчка раците в кипящата вода. Той извади един, пусна го върху парче кожа и му счупи черупката с няколко удара със заострен камък. Сетне й поднесе месото.

— Да, оцелях — каза и в гласа му се долови огорчение. — Оцелях.

— Кой си ти? — попита Сандрина.

— Кой съм аз? — отвърна той. Облегна се назад и обмисли въпроса. — В близкото село ме наричат отшелник — когато въобще ме забелязват. — Той се огледа, сякаш можеше да вижда през стените на пещерата. — Преди много време съм дошъл от планините.

— Преди колко много?

— Преди много — повтори той, сякаш това бе напълно достатъчно.

— Имаш ли име?

Отново му се наложи да помисли. Накрая рече:

— Имах, но тъй като много отдавна никой не го е използвал, не мога да си го спомня.

Тя се намести и смръщи вежди от болка.

— Май са ми счупени ребрата.

— Предполагам, че са те ритали. Но сигурно Рутия е бдяла над теб — рече той. Имаше предвид Богинята на късмета.

Тя се разсмя и мигом съжали. Болеше я навсякъде.

— Наистина трябваше да си мъртва — рече старецът и кимна енергично. — Шест дълбоки рани, всяка от които би трябвало да те убие. И още доста по-плитки, от които си изгубила страшно много кръв. Мисля, че са те повалили в несвяст, после са те съблекли и са те рязали. С нещо си ги ядосала.

— Сигурно защото убих един от тях, а може би двама.

— Това ще да е. — Той кимна. — Това ги е ядосало. И след като са те съблекли и са ти взели дрехите, са те хвърлили от скалите. Мислели са, че вече си мъртва. И би трябвало да загинеш на скалите, но заради прилива си паднала в една плитчина близо до селото. — Кимна отново. — Рутия!

— При първа възможност ще поднеса дарове пред олтара й. — Сандрина не се шегуваше. Хранеше искрена вяра, макар че възгледите на нейния орден не съвпадаха напълно с вярата в тази богиня: нейните хора приемаха хаоса и липсата на равновесие в света за нещо естествено.

— Добре ще е да го сториш — съгласи се отшелникът. — Водата е много студена и това малко е поспряло кръвотечението. А вълните са те изхвърлили на брега. И аз те намерих и те донесох тук. — Той се пресегна и взе нещо, което приличаше на вързоп от кожа и парцали. — Виж какво ти направих.

Тя не знаеше какво точно й предлага, но все пак каза:

— Благодаря ти.

— Можеш да го носиш, когато се почувстваш по-добре.

И тогава Сандрина започна да си дава сметка: беше на поне две седмици езда от най-близкия храм и дори наблизо да имаше кешийски представители на властта, в което се съмняваше, едва ли щяха да се заинтересуват от някакво момиче, загърнато в парцали — пък макар и да твърди, че е Непреклонен рицар от ордена Щит на слабите. Пеша бе на месец от каквато и да било помощ дори ако събере достатъчно сили да върви, а без оръжие и пари шансовете й да се добере до храма бяха нищожни.

Тя се облегна назад и въздъхна, после бавно задъвка. Ракът беше изненадващо вкусен, макар и малко солен.

— Е, какво ще кажеш? — попита старецът.

— Че ще трябва да намеря тези, които са постъпили така с мен.

Той я погледна втрещено, сякаш е обезумяла.

— Защо?

— Защото ми взеха оръжията, дрехите и един много добър кон. Искам си ги.

Той се изсмя, сепна се, после се разсмя отново, този път с цяло гърло. А когато спря да се смее, каза:

— Само не казвай, че не съм те предупреждавал. Искаш твърде много от Рутия, а тя и без това вече се е погрижила за теб.

— Може би — отвърна Сандрина. — Но когато приключа, те ще са тези, които ще молят за пощада.

Дояде рака в мълчание.

Дните продължаваха да се редят един след друг и най-сетне усещането й за хода на времето се върна. Нямаше представа колко дълго е лежала в пещерата, но предполагаше, че са минали три седмици, може би дори месец. Тялото й бе покрито с белези, някои от грубия конец, с който я бе зашил отшелникът. И друг път за нея се бяха грижили разни целители — от опитните майстори на Храма до прости селски врачки с техните билки и отвари. Ала никога досега не се бе възстановявала от по-тежки рани в толкова примитивни условия.

Когато почна да вади конците от зарасналите рани с игла, изработена от рибешка кост, си помисли, че трябва да благодари на отшелника, както и на Богинята — и че може би трябва да включи в благодарностите си и Рутия. Това, че бе жива, бе несъмнено доказателство за съществуването на добронамерена сила, която бди над нея.

Докато отшелникът се прибере, бе извадила почти всички конци, до които можеше да стигне. Протегна му иглата от рибешка кост и кимна към гърба си. Той се приближи, наведе се и с опитни движения измъкна конците от раната. Сандрина усети, че по гърба й се стекоха няколко капки кръв, но поне вече можеше да се движи, без шевовете да се опъват.

Навлече примитивната рокля, която й бе ушил старецът, и каза:

— Така е много по-добре.

— На твое място бих почакал още малко. Някои от раните са доста дълбоки.

— Познавам добре тялото си — успокои го Сандрина. — Ако бях почакала още малко, шевовете щяха да започнат да се врязват в кожата. А ти нямаш голям избор от хирургични инструменти тук.

Кой знае защо, това му се стори смешно и той се разсмя.

— Някога имах. — Изведнъж се сепна и наклони глава, сякаш се вслушваше в нещо. — Дали съм имал?

Каквото и да бе сполетяло този човек много отдавна, беше изгубено безвъзвратно, дори за него. Трагедия, болест или отмъстителен бог, каквато и да бе причината, спомените му бяха изтрити. Но от друга страна, той бе проявил към нея загриженост, каквато не можеше да се очаква от непознат. Би искала да му се отплати по някакъв начин, но нямаше нищичко. Беше я намерил гола както в деня, когато се е родила. И все пак не можеше да остави този въпрос нерешен.

— След като си уредя сметките с моите убийци, бих ли могла да направя нещо за теб?

Той помисли малко, после каза:

— Искам да имам истинско гърне. — Изведнъж очите му се разшириха от вълнение и той възкликна: — Не! Чайник! — Кимна енергично. — Да, хубав железен чайник! — Хрумна му нова мисъл. — И нож също! Нож, за да мога да чистя рибата. Да, това ще е чудесно.

Сърцето й се сви. Желанията му бяха толкова скромни и благодарността му дори само задето му бе обещала я трогна.

— Ще ги имаш, и дори повече — прошепна тя.

В пещерата се възцари тишина. Мъжът хвърли още съчки в огъня. Навън слънцето се спускаше към хоризонта и мракът бързо се сгъстяваше. Тя легна по гръб и затвори очи. Имаше нужда от почивка. Най-много след ден или два щеше да напусне тази пещера — имаше едни хора, хора с черни шапки, които трябваше да умрат.

Сандрина премести тоягата в другата си ръка. Тоягата бе единственото й оръжие и тя се чувстваше гола и беззащитна в кожата от видра, която носеше. Едно е да спиш завита с нея, друго — да е единствената броня, с която разполагаш.

Вече пристъпваше съвсем уверено, укрепила силите си, доколкото това можеше да стане с диета от раци, миди и коренища. Жадуваше за свястна храна, но знаеше, че по-важното е първо да си върне дрехите и оръжието и да се разплати за новите белези, които носеше по тялото си. Надяваше се, че с коня й всичко е наред — това бе едно от най-добрите животни, които бе имала. Беше не само млад и енергичен, но можеше да е зъл и агресивен към противниците й.

Приближи странноприемницата отзад, от последното място, което помнеше и което бе логичната начална точка за преследването на нейните нападатели. Надяваше се, че Енос и семейството му не са пострадали, въпреки че се бяха оказали наистина неприятни хора.

Не се виждаха светлини. Беше по здрач и ако нямаше пътници, Ивет щеше да е в кухнята и да приготвя вечеря за мъжа си и синовете им. Но когато доближи прозорчето, вече предчувстваше, че със семейството не всичко е наред. Изтича при задната врата на къщата. Тя зееше отворена.

В кухнята откри първия труп, вече вмирисан, на Ивет. Жената лежеше просната на пода с извита под неестествен ъгъл глава. Сандрина бързо определи, че някой я е сграбчил отзад и й е счупил врата. Дрехите й бяха непокътнати, така че поне не я бяха изнасилили, преди да я погубят. Не че това променяше нещо — освен че смъртта й е била бърза и сравнително безболезнена.

Сандрина не знаеше защо са я убили: може би задето й бе предложила храна и подслон, или пък за да прикрият следите от убийството на един Непреклонен рицар. А може би заради удоволствието от убиването. Беше почти сигурна, че вътре в странноприемницата ще открие труповете на бащата и двете момчета. Зачуди се дали няма да намери някое от онези смехотворни оръжия, които ги бе видяла да използват срещу бандитите.

Откри три меча и един очукан щит в шкафа за храна в кухнята. Оръжията имаха толкова жалък вид, че убийците ги бяха зарязали, макар че бяха претършували навсякъде за храна. Все пак намери торба просо. Дори мисълта за тази примитивна храна накара устата й да се напълни със слюнка. Трябваше да напали огън и да кипне вода. Но по-късно. Сложи торбата до печката и продължи с претърсването.

В друг ъгъл на кухнята откри чиния с ябълка. Беше се спаружила, но Сандрина я захапа лакомо. Въздъхна. Не знаеше какво я чака през следващите няколко часа, но поне нямаше да е гладна смърт.

Излезе навън въоръжена с щита и най-добрия от трите меча — макар че дори той беше тъп — и отиде при прозорчето на стаята си. Ориентира се къде точно бяха тримата с мъжете, които беше убила по време на кратката битка, и определи къде е стоял този, който е наблюдавал всичко, а сетне я бе нападнал изотзад. Ето там! Фиксира мястото в съзнанието си, излезе и забърза нататък. Заради краткото време между битката и нападението това бе най-логичното място, където да дебне непознатият нападател.

Огледа района на чезнещата светлина. Скоро щяха да изгреят луните и можеше да поеме на път — но по-важното бе да реши накъде да тръгне.

Изчака търпеливо да изгрее голямата луна, скоро след това последвана от средната. Малката щеше да се появи след няколко часа и макар че още не беше Трилунна светлина, беше достатъчно светло, за да се ориентира. Тя огледа склоновете на хълмовете зад странноприемницата — издигаха се към източните планини, — за да набележи пътеки нагоре, и бързо откри каквото търсеше. Имаше дере между два невисоки хълма, което продължаваше нагоре като бразда по планината. Ако нощта бе мъглива или дъждовна, едва ли щеше да го забележи.

Заради сумрака не беше лесно да определи точно посоката и разстоянието, а и съзнанието й още бе леко замъглено. Неща, които би трябвало да си припомня лесно, често изискваха определени усилия. Предполагаше, че причината е в удара по главата или от падането й върху скалите. Тези негодници щяха да си платят за всичко това.

Стисна по-здраво ръждясалия меч. Би тръгнала след тях дори ако бе въоръжена само с тоягата.

Два часа след изгрев-слънце най-сетне се натъкна на следи от шест или седем коня, единият от които почти сигурно бе нейният. Сега вече беше сигурна, че е на прав път. Даваше си сметка, че раните и времето, прекарано на легло, са я отслабили, и знаеше, че мечтата й да влезе право в лагера на бандитите и да ги накаже си остава само мечта и нищо повече. В Храма я бяха научили на някои заклинания, но те изискваха сила на волята и концентрация, на каквато в момента не беше способна. И все пак жреците, монасите и сестрите от ордена бяха втълпили тези заклинания дълбоко в съзнанието й и при подходящи условия, подхранвана от гнева, вероятно би могла да ги използва. Ако пък се провалеше и я убиеха… Порталът на душата! Тя изведнъж си спомни, че го няма. Държеше го при другите си ценности в кесията. Прокле се заради глупостта си. Не биваше да позволява да я убият, поне засега. Мисията й не беше завършена и нямаше начин да прати събраните сведения на отец-епископа в Крондор.

Отново се ядоса на себе си, че бе действала толкова невнимателно. И друг път си бе имала работа с главорези и бандити и знаеше, че би трябвало да огледа мястото за някой трети, който държи конете или стои на пост отстрани, преди да нападне онези двамата. Ако го беше направила, нямаше да се стигне дотук.

Въздъхна. Сега не беше моментът да съжалява за случилото се.

Вървя още час по пътеката, преди да чуе гласове. Почти веднага и без да разбере причината за това, настръхна. Защото не бяха обичайни гласове от лагер, каквито очакваше — приглушени разговори, тропот на спънати коне, може би смях и дрънчене на почиствано оръжие, — а ритмични напеви. Не знаеше езика, но нещо в звученето му я накара да стисне зъби. Не беше кешийски, нито от Кралството. Сандрина говореше добре доста езици и можеше да различи още повече, но сега дори не бе сигурна, че чува човешка реч.

Пътеката навлизаше в тясна клисура между два зъбера и тя предположи, че от другата страна има малка долина. Избра левия склон и се закатери по скалата. Ако оттатък бе разположен пост, не искаше да попадне право в засадата. Но остана изненадана, когато надзърна зад ръба и не видя часовой, макар че това щеше да е най-подходящото място.

А после изведнъж се оказа свидетел на ужасяваща сцена. Нямаше постове, нито часовой, защото нито един мъж или жена със здрав разсъдък не би приближил това място.

Мъж с тъмнооранжева роба с черен ширит — ако се съдеше по вида му, беше магьосник — стоеше прав, вдигнал над главата си черен дървен жезъл. На върха на жезъла имаше някаква кристална сфера, пулсираща със зла пурпурна светлина. Дори само като я гледаше, Сандрина почувства парене в очите.

Преглътна горчива слюнка и едва се овладя да не повърне.

В другия край на пътеката стояха няколко бандити. Бяха облечени в разнородни дрехи, но всички изглеждаха обръгнали, опитни воини. Най-вероятно това бяха добре платени наемници и бивши войници, но не и фанатици. Повечето бяха извърнали глави, за да не гледат касапницата пред тях, а тези, които я гледаха, бяха пребледнели.

Около голям плосък камък бяха коленичили неколцина свещеници и жрици, с разтворени широко раса, за да се виждат голите им гърди и гърбове. Зад тях стояха други, чиито гърбове бяха покрити с кървави дири от бичуване, плътно до коленичилите пред тях. Изглежда, това бе някакъв мъчителен ритуал за поднасяне на кръв, но на кого?

В средата на камъка бяха струпани човешки тела. Поне десетина мъже и жени, Сандрина разпозна и детска ръка и предположи, че е на някое от момчетата на Енос. Беше претърсила за тях странноприемницата и когато не ги откри, си помисли с надежда, че може да са се спасили. Нападателите бяха изненадали Ивет в кухнята и я бяха убили, за да не вдигне тревога. След това вероятно бяха заловили мъжа и синовете му. Ако се съдеше по броя на труповете, бяха докарали и жители на селцето.

На върха на купчината се гърчеше тялото на последния оцелял: ръцете и краката му бяха завързани с въжета, всяко изопнато от някой от монасите долу.

Магьосникът приключи с напевите и изведнъж във въздуха над дърпащия се мъж се появи нещо. Жертвата нададе ужасен вик, зърнала страховитото чудовище с паякоподобни крайници, остър клюн и огромни криле като на прилеп, което увисна над него и след миг кацна на корема му.

Демонът отметна глава и нададе рев, от който зъбите на Сандрина затракаха. Неколцина от войниците неволно отстъпиха назад. Демонът изви глава, за да погледне отблизо жертвата си, с което заприлича на огромен черен лешояд, сетне с изненадваща бързина вдигна една от дългите си възлести ръце и я заби в гърдите на нещастника. Сандрина чу познатия звук на разкъсвана плът и трошащи се кости, но писъците на мъжа секнаха в мига, когато дробовете му бяха изтръгнати от гърдите. Ала преди животът да го напусне, той стана свидетел на това как му изваждат сърцето.

Сандрина бе виждала много ужасни неща в живота си от упадъка и насилието в детството й в бордея до десетки кървави битки. Беше гледала мъже да умират в собствените си изпражнения, довършвани, за да не се мъчат, от своите приятели, беше виждала убити деца и цели опустошени села, нападнати заради малкото им припаси, но нищо не можеше да се сравнява с това пиршество на злото пред нея.

Помощниците склониха глава пред магьосника и отново подновиха напевите. Демонът разпери криле, литна и кацна на жезъла и магьосникът се олюля под тежестта му — вероятно чудовището бе по-тежко, отколкото изглеждаше. Но как тогава можеше да лети?

Това е магия, укори се тя. Не биваше да разсъждава толкова повърхностно. Това творение бе призовано от някой свят, където природните закони са съвсем различни. И все пак отстрани изглеждаше, сякаш магьосникът се олюлява.

Изведнъж той падна и с гневен вик чудовището изчезна, оставяйки след себе си мазно димно петно и неприятна воня.

Викът, надигнал се от свещениците, бе вик на деца, изгубили родната си майка.

Магьосникът понечи да се надигне, ала свещениците се нахвърлиха върху него с голи ръце, други замахнаха с камшиците си и той падна отново. А после те го разкъсаха с голи ръце.

Сандрина си пое бавно дъх. Щеше й се да има поне малко представа за това, което ставаше долу.

Ако се съдеше по израженията на войниците, те също бяха потресени. Мнозина от тях бяха хванали дръжките на мечовете си, сякаш очакваха всеки миг да ги нападнат. И тогава Сандрина забеляза нещо, което досега бе пропуснала. На главите си мъжете носеха всякакви неща — шапки, кепета, пристегнати кърпи — но всички те бяха черни. Тези мъже бяха Черните кепета, за които говореха селяните, същите, за които я бе предупреждавал и отец-епископът.

Тя се дръпна назад и се сниши зад една скала. Защо банда главорези би дошла в това усамотено място? Защо биха влезли в съюз с групичка почитатели на демони? И каква бе целта на кървавия ритуал, на който бе станала свидетел?

Знаеше, че час по-скоро трябва да се върне в Крондор, но и че трябва да потърси отговорите на тези въпроси. Отец-епископът щеше да я разпитва часове наред, а засега тя не знаеше почти нищо. Може би някой в Храма би могъл да обясни по-добре нещата, които бе видяла, което означаваше, че трябва да овладее отвращението си и да продължи да гледа. Пое си дъх и отново надигна глава.

Едно бързо преброяване установи, че главорезите са около трийсет, а членовете на зловещия култ — двайсетина. Земята бе осеяна с обезобразени трупове, между тях и този на магьосника. Тя пропълзя встрани в сенките зад скалата. Светлината на луните бе достатъчно силна, за да я забележат, ако някой случайно погледне към нея. Но от друга страна, те бяха сигурни, че е мъртва, и следователно бдителността им щеше да е притъпена.

Свещениците се загърнаха в расата си, без да обръщат внимание на кървавите резки по гърбовете си. Сандрина се зачуди дали не знаят някои целебни заклинания, защото иначе повечето от тях щяха да се тръшнат с висока температура още до вечерта. А може би просто не ги интересуваше.

Култовете бяха анатема за организираните храмове. Почти винаги се основаваха на ориентирани към злото учения или на някоя недоказана еретична теория. И сееха безверие и страх. Като Непреклонен рицар Сандрина невинаги се приемаше за служител на Храма и дори когато я разпознаваха като член на религиозен военен орден, хората не смятаха, че може да прибягва до магия. Едно нещо бяха свещениците и жриците от храмовете в големите градове. На градските свещенослужители, монасите и дяконите по принцип се гледаше като на основата на всяко общество. Но в малките селца всеки, който използваше магия или знаеше заклинания, всяваше само страх.

Ако отец-епископът не й забранеше, тя бе готова лично да докладва в храма на Лимс-Крагма в Крондор за това, което се случваше тук. Никой не хранеше по-малка поносимост към злата магия на смъртта от последователите на Богинята на Смъртта, които вярваха, че тя единствена трябва да определя кога хората да се явяват на съд пред нея. Повечето мъртвешки магии, или некромантии, покваряваха или почерняха напускащата тялото на умиращия душевна енергия, с което нанасяха пряко оскърбление на Богинята, тъй като тази душа нямаше да достигне Залата й, където да бъде съдена и преродена. Сандрина не се съмняваше, че Храмът на Лимс-Крагма ще прати цял отряд Теглещи мрежата, техния военен орден, за да се справят с този проблем.

И все пак тя трябваше да е вярна преди всичко и най-вече на своя Храм.

Както очакваше, войниците тръгнаха отделно: разговаряха тихо и се стараеха да се държат на разстояние от членовете на култа. Последните също се насочиха на изток от мястото, където се бе състояло кървавото жертвоприношение. Тя почака, докато се отдалечат, сетне се спусна долу, за да ги последва.

Стиснала в едната си ръка нащърбения меч, а в другата щита, Сандрина пое след Черните кепета.

Краката я боляха все по-силно. Изпитваше неимоверна отпадналост, комбинация от умората, още незаздравелите напълно рани, недояждането и жаждата, както и непрестанното напрежение. Но поне бе открила това, което търсеше: лагера на Черните кепета. Там имаше още хора: десетина души, които, изглежда, бяха пленници, и двама пазачи. На пленниците, вероятно местни селяни, бе възложено да вършат черната работа — наглеждаха огньовете, готвеха, почистваха дрехите, оръжията и снаряжението. В лагера цареше мрачна тишина: изглежда, вестта за това, което бяха направили жреците, се бе разпространила.

Сандрина видя коня си — беше вързан в дъното на лагера. Изглежда, бандитите се бяха разположили тук отдавна — имаше няколко колиби и дори една по-голяма къща. Тримата воини, които влязоха в нея, вероятно бяха главатари на наемниците, за каквито ги смяташе Сандрина. Това може би беше по-добре, защото за разлика от религиозните фанатици, наемниците знаеха кога да се откажат.

Първата мисъл, която й хрумна, бе да изтича долу, да яхне коня си и да препусне, но освен ако всички обитатели на лагера не спяха дълбоко, нямаше никакви шансове да успее. Не по-малко я интересуваше и у кого може да е кесията й. Ако някой от главорезите бе намерил Портала на душата, би могъл да го сметне за обикновен скъпоценен камък. Приличаше на тъмен рубин или сапфир, в зависимост от светлината, но ако попаднеше в ръцете на магьосник, той бързо щеше да разбере, че това е висша магия, и вероятно щеше да се опита да го унищожи.

Какво да прави? Разкъсваше се между задължението да докладва за местонахождението на лагера и желанието да научи колкото се може повече. Освен това не разполагаше с никаква екипировка за пътуване надалече и трябваше да замести с нещо откраднатото оръжие и броня. Би могла да повали някой часовой и да вземе каквото може от него.

Зачака лагерът да утихне. Пленниците, които поднасяха храна и вода, се присвиваха уплашено, когато ги повикваха или заговаряха. Войниците се държаха с тях надменно. Сандрина не знаеше на какво се дължи това поведение, но несъмнено не беше на щастливо съвместно съществуване.

Зае се да преценява възможностите. Най-добре беше да почака, докато всички в лагера заспят. Но най-силно я измъчваше миризмата на топла храна.

Събирането на информация бе от жизнено значение, но едва ли би могла да го осъществи, ако умре от глад и изтощение. Тя въздъхна и се опита да се настани удобно, доколкото това бе възможно на твърда земя.

Минаха часове, но едва когато голямата луна се заспуска към хоризонта, а малката се подаде в другия край, последните обитатели на лагера си легнаха. От вратата на къщата струеше светлина. Сандрина бе определила, че един от главатарите — главорез с черна брада, който се бе нагиздил с множество златни пръстени и имаше златни вериги на врата — е вероятният главнокомандващ на наемниците. Той и още двама се прибраха в къщата след вечеря.

Сандрина се запрокрадва към лагера. Изтощени от следобедното кръвопускане, монасите, членове на жестокия култ, се бяха прибрали в кожените си шатри, а войниците — в колибите. Сандрина се приближи до най-голямата, онази, която приличаше на къща, и долепи ухо до стената.

— Помниш ли кръчмата в Ролдем? — чу нечий глас.

— Коя кръчма? В Ролдем е пълно с кръчми — отвърна друг.

— Знаеш коя. Онази, в която играехме на лин-лан и ти се сби с един моряк от Кралския флот, който се опита да прибере част от залога си, когато мислеше, че никой не го гледа.

— А, да. Та какво? — отвърна другият.

— Там правеха едно задушено агнешко с грах и още нещо в него — някаква подправка. Направо да си оближеш пръстите.

— Да, сещам се. И лук слагаха. Много лук. И какво?

— Ами яде ми се, какво.

Намеси се трети глас:

— Може да седите цяла нощ и да си говорите за вкусни манджи, но това няма да промени нищо. — Третият глас бе нисък и дрезгав и несъмнено излъчваше авторитет. Това беше гласът на главатаря. Сандрина си даваше сметка, че рискува живота си, като стои тук. Но пък никога не й бе липсвала дързост, а и се нуждаеше от оръжия, броня и кон, за да оцелее при връщането в Игра.

— Тъй де — рече първият глас.

Мъжът, когото Сандрина смяташе за главатар, продължи:

— Не виждам друг начин. Трябва да ги избием колкото се може по-бързо, преди да започнат да използват магия, после да вземем каквото можем и да се махнем оттук.

— Тъй де — повтори първият глас.

Но вторият се намеси:

— Дори след смъртта на Пърдън останалите са все тъй опасни, а и да не забравяме Беласко. Не прилича на човек, склонен да забрави измяна. Пък и ни плати със злато.

— Плати ни със злато — потвърди главатарят, — за да поддържаме тук реда. Но не и за да пием демонска пикня. Ние не сме като тях. Може да сме кучета, но сме свободни кучета, а не негови.

В стаята се възцари мълчание. Сетне главатарят продължи:

— Има и друго. Един от старчоците от Стрелата ми разказа за една шайка като нашата, пратена тук преди десетина години. Разправяше, че доплавали дотук от Островите на залеза, заредили се с провизии и после продължили към Върховете.

— Какви върхове? — попита първият глас.

— Върховете на Куор, идиот такъв.

— О, не знаех — рече извинително първият.

— Как може да прекараш четири месеца на лагер в едно място и да не знаеш как се нарича?

— Никой не ми е казвал!

— Онази случка с момичето с бронята — заговори главатарят. — Като си помисля, няма начин да не е храмов рицар.

— Е, и? — попита вторият глас.

— Ако някой праща тук рицар да разследва какво става, нещата не са никак добре. — За кратко настъпи тишина, после той продължи: — Съгласих се да тероризирам местните и ако се наложи, да видя сметчицата на някой тукашен констабъл, пък даже и да е дошъл от Итра. Но ще ви кажа, че съм виждал как се бият храмовите рицари. Преди десетина години в Кеш имаше един култ към смъртта, почитателите му се бяха настанили в Хансулийското пристанище. От Лимс-Крагма дойдоха няколко рицари и последствията бяха страшни. Помагат си с магия и не вземат пленници. Изклаха всички почитатели на култа като агнета.

— Магия! — рече първият глас, сякаш изричаше проклятие.

— Но пък златото си го бива — посочи вторият.

— Не и ако си мъртъв. Не можеш да му се радваш тук, трябва да идеш в някой град, където няма и да те погледнат, ако в джоба ти не дрънкат жълтици.

Отново се възцари тишина, сетне вторият глас попита:

— Какво ще правим?

— На заранта, преди другите да станат, искам да събудите Блайкени, Уолъс, Гаргън и онзи дребен безпощаден плъх Алистар. Ще ги ударим внезапно и с всичка сила и ще им видим сметката, преди да са се събудили. Сетне ще се разправим със селяците, вземаме каквото си заслужава и поемаме на юг. Не зная за вас, но аз се качвам на първия кораб, без да ме е грижа накъде отплава. Може да ида чак в Новиндус. Или на Островите на залеза. Защото ще ви кажа, че се задава нещо лошо, и не ми се ще да се забърквам в него. Колкото по-бързо се махнем оттук, толкоз по-добре.

— Ами златото? — попита вторият глас.

— Нали трябваше да е в Пърдън — рече главатарят.

— Магьосникът? — попита първият глас.

— Да — отвърна главатарят. — Та ако никой не му е тършувал из нещицата, след като го разкъсаха, задето не призова правилния демон, трябва още да си е там.

— Колко е? — поинтересува се вторият глас.

— Какво значение има? — попита главатарят. — Злато е, приемат го навсякъде. Ако на някое от момчетата не му харесва, нека остане тук и да види кого ще прати Беласко в замяна на Пърдън. И нека обяснят на следващата орда кръвопийци какво е станало с предишната.

— Хубаво — рече вторият глас. — Време е.

— Не — възрази главатарят. — Ще изчакаме да се развидели. Трябва да сме на седлата по светло и да поемем на юг.

— Колко остава до изгрев-слънце? — попита вторият глас.

Сандрина погледна нагоре към втората луна и сама си отговори.

Имаше час да измисли какво да направи.

13.

Конклавът

Сандрина си пое дълбоко дъх.

Не изпитваше симпатия към никой от обитателите на лагера, макар да си даваше сметка, че селяните тук са само роби и нищо повече. Известно време обмисля всички възможни варианти на действие, но накрая отхвърли тези, които не включваха спасяване на робите.

Промъкна се безшумно до мястото, където бяха налягали да спят, и сръга една млада жена. Тя се стресна и понечи да извика уплашено, но Сандрина затисна устата й с ръка.

— Нито звук, ако ти е мил животът. Разбра ли ме?

Младата жена кимна.

— След няколко минути войниците ще изтребят жреците. После ще убият теб и твоите хора. Помогни ми да ги събудя безшумно, за да можете да избягате. Разбра ли ме?

Жената кимна пак и Сандрина я пусна. Имаше общо единайсет пленници, всичките изтощени и изплашени до смърт. Покорни хорица, ала енергичността им сега се подхранваше от страха. Младата жена, която Сандрина бе събудила първа, попита:

— Какво да правим?

— Тръгвайте на север — рече тя. — Намерете някое място, където да се скриете за ден. Тези главорези ще поемат на изток за Акракон, а после на юг към Итра. След като си тръгнат, ще можете да се приберете безопасно по домовете си.

— Коя си ти? — попита един мъж.

— Аз съм Непреклонен рицар от Храма на Дала в Крондор. Ако се измъкна жива оттук, ще се върна с помощ в случай, че някои от Черните кепета започнат отново да се навъртат насам.

— Благодаря ти — рече една изплашена старица.

— Не ми благодарете още. Първо трябва да се измъкна оттук. — Обърна се към младата жена и продължи: — Запомни едно: ако с мен се случи нещо, някой от вас ще трябва да иде до Итра. Там има кешийски гарнизон и храм на Дала. Идете първо в храма и предайте на свещениците там, че с вас е говорила Сандрина от ордена Щит на слабите. Кажете им каквото сте чули от мен и каквото знаете вие самите и им предайте, че зад всичко това стои някакъв тип на име Беласко. — Втренчи поглед в жената. — Запомни ли?

Младата жена кимна.

— Сандрина — повтори тя тихо и я изгледа внимателно, сякаш се опитваше да запечата образа й в паметта си завинаги. — И зад всичко това стои Беласко.

— Добре. Монасите от храма ще разговарят с командира на гарнизона и вероятно ще пратят тук войници. Ако не го сторят те, Храмът ще вземе мерки. А сега вървете!

Пленниците не се нуждаеха от повече подканвания — обърнаха се и се закатериха по скалистия склон. Сандрина знаеше, че ако успеят да наберат половинчасова преднина, войниците няма да си направят труда да ги гонят. Погледна към луната и си даде сметка, че половин час е точно времето, с което разполага.

Обърна се и забърза към мястото, където бяха вързани конете. Приближи ги предпазливо. Нямаше часовои: бандитите бяха сигурни, че тук, дълбоко в планината, са в безопасност. Но не искаше конете да я усетят и да вдигнат тревога с пръхтенето си.

Отиде при своя и го опипа внимателно, за да се увери, че е невредим. Потупа го по шията и се огледа за дисагите. Бяха хвърлени наблизо и тя се наведе и ги вдигна. Вътре обаче нямаше и следа от ризницата й, нито оръжие, нямаше я и кесията с камъка. Най-вероятно бронята й бе станала притежание на някой от по-дребните бандити, главатарите вероятно си бяха поделили оръжието, а камъкът щеше да бъде продаден на някой търговец, който изобщо нямаше да има представа за истинската ценност на това, което купува.

Огледа се за нещо, с което да увие копитата на коня, но не откри, така че го поведе бавно извън лагера и Към пътя. Върза го за един храст и се върна при скалата, откъдето бе наблюдавала лагера.

След малко тримата главатари излязоха и безшумно събудиха другарите си. Изглежда, никой не забеляза отсъствието на пленените селяни, тъй като вниманието им бе съсредоточено върху спящите почитатели на култа.

Сандрина се двоумеше. Учението на ордена изискваше да се опита да установи равновесие — което обаче със сигурност щеше да доведе до нейната гибел. Ала не би могла да остане безразлична, когато хладнокръвно се избиват хора, пък били те и фанатици. Не можеше да допусне и наемниците да си тръгнат, без да си получат наказанието. Някои от тези хора, вероятно самите главатари, я бяха измъчвали, а после я бяха хвърлили от скалите за храна на рибите.

Тя взе един камък и го хвърли сред спящите жреци тъкмо когато войниците се приближаваха към тях. В тъмното никой не я забеляза.

Но удареният от камъка се пробуди с вик и преди някой да разбере какво е станало, настъпи хаос. Жреците забелязаха приближаващите се сенки и реагираха с единственото оръжие, което притежаваха — с магия.

Зелени снопове енергия озариха сутрешния здрач и неколцина от въоръжените мъже закрещяха от болка, а останалите се развикаха гневно.

Сандрина се обърна и бавно се отдалечи — не желаеше да става свидетелка на това, което щеше да последва. Знаеше, че в края на краищата трийсет меча ще се справят с двайсет сънени жреци, но пък и Черните кепета, които щяха да напуснат това дяволско място, щяха да са много по-малко.

Яхна коня и препусна по пътя. Беше сигурна, че заради глъчката никой няма да чуе тропота на копитата.

Доближи входа на пещерата на отшелника.

— Ехей! Тук ли си?

Никакъв отговор. Тя слезе от коня и влезе в тъмната пещера.

Носеше чайник и прибори за хранене — нож, няколко лъжици, вилици и две глинени купи. Беше ги взела от странноприемницата — знаеше, че доскорошният й собственик вече няма да има нужда от тях.

Откри отшелника опрян на стената, със затворени очи.

— Събуди се, старче!

Възрастният човек не помръдна.

Тя остави вързопа с подаръците на земята и се наведе. Знаеше, че е мъртъв, още преди да го докосне. Огледа го бързо, но не откри никакви рани. Просто беше издъхнал в съня си. На лицето му не бе изписана болка, нито тялото му бе сгърчено от терзания.

Тя въздъхна. Каза си, че хората все пак в края на краищата умират. Отшелникът беше наистина стар и просто му бе дошло времето.

Помоли се на Богинята да се погрижи за него, когато се появи в Залата на Лимс-Крагма, и излезе от пещерата. Метна се на коня и препусна на юг. Докато поглеждаше за последен път през рамо към пещерата, се зачуди дали има някой друг на този свят, освен нея, който ще забележи смъртта на стария отшелник. Но скоро забрави тази мисъл, тъй като сега трябваше час по-скоро да се добере до Итра и да прати вест до храма в Крондор.

Пъг от Острова на чародея, вероятно най-великият магьосник в цяла Мидкемия, махна с ръка и вдигна една бариера, за да опази себе си и спътниците си от дразнещия очите дим. После погледна елфския Тъкач на заклинания Темар и каза:

— От сто години не бях виждал нещо толкова сериозно.

Темар кимна.

— Аз съм виждал няколко от този тип, но не много. Сушата и светкавиците са лоша комбинация, Пъг.

Темар бе от елфската общност в Баранор. Вече десет години Пъг и Миранда навестяваха тази изолирана страна в далечните планини на Кеш, известни като Върховете на Куор, и се опитваха да разберат по-добре тези странни същества, тези, които те пазеха — така наречените свен’гар-ри, и също толкова странната раса на куорите.

— Миналата седмица не беше чак толкова сухо — продължи Темар. — Но тук тревата е станала на слама и й трябва само искра, за да пламне. — Посочи на север. — Вятърът също не работи за нас — раздухва огъня и разнася искри.

— Дъжд? — попита Пъг.

Елфът го дари с една от мимолетните си усмивки.

— Пъг, може и да разбирам нещичко от заклинания за времето, но не съм чак такъв майстор. Няма достатъчно влага във въздуха, нито облаци, които да събера. Бих могъл да опитам, но зная, че ще е само загуба на време.

Силен пукот оповести пристигането на Магнус. Елфът не трепна при внезапната поява на магьосника, но Пъг се изненада, като видя, че не е сам.

— Здравей, татко — каза високият белокос магьосник.

— Кой е този? — попита Пъг.

— Амиранта от Сатумбрия. Ще е добре да поговориш с него.

— Не можеше ли да почака, докато се върна?

— Мисля, че не — отвърна Магнус.

Пъг кимна.

— Защото срещаме затруднения с този пожар — рече Пъг и посочи бушуващия по съседния склон огън. — Не мисля, че ще стигне Баранор, но не е изключено. Условията са доста неблагоприятни. — Кимна на Амиранта и продължи: — Прощавай, че не ти обърнах внимание, но както виждаш, времето ни е ограничено.

Темар също кимна, за да поздрави новодошлия.

— Пъг, следващите няколко часа тук ще е доста горещо.

— Не можете ли да обърнете посоката на вятъра? — попита Магнус.

— Бих могъл да опитам — отговори елфът, — но няма да е на чак толкова широк фронт. А и както всички останали действия, свързани с фундаменталните елементи, ще трябва да се плати определена цена.

— Значи дъждът е изключен? — попита Амиранта и погледна към бързо приближаващия се огнен ад.

— Няма ни най-малка надежда — отвърна Темар.

— Може би ще мога да ви помогна — рече Амиранта. — Ако обичате, отдръпнете се.

Пъг, Магнус и Темар отстъпиха и Амиранта излезе напред. Когато реши, че са на безопасно разстояние, вдигна ръка, затвори очи и произнесе едно заклинание. Ярка светлина блесна от ръката му и прогори линия в земята. За броени секунди тя обгърна магьосника. Той кимна доволно, пристъпи извън кръга, като внимаваше да не настъпи линията, и се върна при хората, които го гледаха.

Подхвана ново заклинание, по-дълго и заплетено, и в кръга се появи нещо. Тъй като не знаеше как по-точно да го опише, Пъг го определи като фигура от вода с приблизително човешка форма, но с течна консистенция. По повърхността й минаваха вълнички, на раменете й се бяха събрали мехури, сякаш задържани от полупрозрачна мантия. Странното същество извика нещо на език, който звучеше като тътнеж на бързеи или морски прибой, и се нахвърли върху Амиранта. Чародеят остана неподвижен, а когато стигна очертания кръг, съществото отскочи назад.

— Призовах те — заговори напевно Амиранта, — и ще изпълниш волята ми.

Съществото изобщо не изглеждаше склонно да се подчини, но Амиранта подхвана ново заклинание и то се усмири. Амиранта посочи приближаващия се огън, произнесе някаква дума и кръгът изчезна.

Водното създание започна да расте. Пъг и останалите отстъпиха изумени назад, докато то само за секунди нарасна двойно. Амиранта му обърна гръб, приближи се към тях и каза:

— Това нещо ще се погрижи за проблема ви.

Водното същество продължи да расте и скоро се издигаше на двайсетина стъпки височина. После внезапно подскочи нагоре, стрелна се в небето и изчезна от поглед. А върху пожара се изсипа дъжд.

— Едва ли ще стигне, за да го изгаси — обясни Амиранта, — но поне ще попречи на разпространението му. — Кимна към Темар. — И може би ще даде на приятеля ти време да намери по-трайно решение;.

— Вече усещам, че времето се променя — каза Темар. — Следобед влагата ще е достатъчна, за да повикам дъжд. Благодаря ти.

Амиранта кимна и се усмихна.

— Какво беше това същество? — попита Пъг. — Никога не бях виждал такова.

— Най-обикновена водна стихия. Доста незначителен демон. Опасен и злобен е, трябва да го овладееш веднага, инак може да напълни дробовете ти с вода. Първата ми среща с него бе доста болезнена. — Погледна сипещия се дъжд и продължи: — Водата и огнената стихия са естествени противници. Достатъчно бе да го накарам да ме чуе и да му посоча огъня и той се нахвърли върху него незабавно. — Чародеят се засмя. — Стихийните демони не са от най-умните.

— Имал ли си проблеми с овладяването им? — попита Магнус.

— Не — отвърна Амиранта. — Изсипе ли се върху огъня, водният демон изчезва. Така ми спестява усилието да го прогонвам обратно в демонското царство.

— Това е демон, така ли? — попита Пъг.

— Не съвсем, но почти. — Амиранта се огледа. — Интересно място. Не бях идвал тук.

— Пътувал си по света, така ли? — попита Пъг и изгледа новодошлия с интерес.

— Преди доста години. Напоследък се заселих на едно място. — Той продължаваше да се оглежда. — Като имам предвид кога пристигнахме на твоя интересен остров, времето на деня, в което потеглихме отново, и позицията на слънцето тук, предполагам, че сме на доста мили източно от мястото, където бяхме преди няколко минути. — Погледна Пъг и добави: — Някъде в Кеш. Може би Върховете на Куор.

— Впечатлен съм — каза Пъг. — Като се има предвид, че — както твърдиш — досега не си бил тук.

— Не съм — потвърди Амиранта с дружелюбна усмивка. — Но като премерих ъгъла на слънцето и времето на деня и отчетох факта, че стоим на планински склон и гледаме надолу към морски бряг, няма много други подобни места. Може да не съм идвал насам, но обичах да залягам над картите.

— Това ли е моят експерт по демоните? — обърна се Пъг към сина си. — Къде го откри?

— Всъщност Каспар го доведе снощи — отвърна Магнус.

Амиранта се усмихна.

— Беше сутрин, когато напуснах Махарта.

— Махарта? — попита Пъг.

— Близо е до сегашния ми дом. — Амиранта изгледа двамата мъже и елфа и продължи: — Ако ще разговаряме, може ли да предложа да е някъде, където не е толкова задимено?

Пъг погледна питащо Темар и той каза:

— Вървете. Оттук лесно ще се върна в Баранор. — Роден и израсъл в Елвандар, Темар се бе преселил в Баранор с група свои сънародници, за да вдъхне живот на отмиращите Слънчеви елфи, малко племе елфи пазители, изпратени в планината преди векове от Властелините на дракони.

Верни на своя дълг, те бяха останали там въпреки последствията от това непосилно бреме. Когато Каспар от Оласко ги откри преди десет години, Слънчевите елфи почти не можеха да се защитят от банда чуждоземни твари, появили се неизвестно как на Мидкемия и настанили се на няколко мили от района, обитаван от елфите.

Сега много от гламредел, полудивите елфи, живели някога на север от Зъбите на света, се бяха преселили в Баранор, за да влеят свежа кръв в тамошното население. Темар беше от цуранския свят на Мидкемия, потомствен Тъкач на заклинания, пристигнал навремето подтикван от любопитство. Бе харесал това, което бе видял, и беше останал. Беше запленен от мистериозните свен’гар-ри и техните куорски пазители също като Пъг и останалите магьосници.

Да се разговаря с куорите бе трудно и изтощително, тъй като макар да изглеждаха примитивни, понякога дори простовати, в други случаи изказваха съждения, говорещи за дълбоко, вероятно фундаментално разбиране на света, надхвърлящо дори познанията на Пъг, който бе идвал да разговаря с тях и свен’гар-рите над сто пъти и макар че всеки път му се струваше, че започва да прозира в душите им, все още не можеше да сглоби цялостната картина. Беше убеден, че куорите не произхождат от този свят, макар да липсваха неоспорими потвърждения за това. В разговорите с тях рядко ставаше въпрос за време — те, изглежда, нямаха нищо против да живеят за момента и единствената им грижа бе защитата на свен’гар-рите.

Последните със сигурност бяха от друга планета, но по някакъв жизненоважен начин бяха свързани с Мидкемия. Не общуваха помежду си със средства, които Пъг разбираше или разпознаваше, а вместо това изпълваха пространството около себе си — или умовете на тези, с които общуваха — с музика. Музиката на свен’гар-рите не приличаше на нищо, което Пъг бе срещал през живота си, тя бе чисто и неподправено чувство.

Беше дошъл тук с идеята да остане по-дълго, за да изучава куорите и свен’гар-рите, но без съмнение появата на сина му и непознатия магьосник бе свързана с неотложни дела. А и нали сам бе помолил Магнус да му намери специалист по демони.

Обърна се към Темар и каза:

— Е, до скоро виждане. Ще се върна при първа възможност.

— Винаги си добре дошъл — отвърна елфът, поклони се на останалите, обърна се и заслиза по пътеката, която щеше да го отведе у дома.

Пъг и Магнус се пресегнаха и уловиха Амиранта за ръцете. Миг по-късно тримата се озоваха в кабинета на Пъг.

— Това е най-великолепното постижение за един магьосник! — възкликна Амиранта. — Да отива където си пожелае само щом си го помисли!

Магнус и Пъг се спогледаха, но не казаха нищо.

Пъг се настани зад писалището си и посочи на Амиранта да седне в креслото срещу него. Магнус остана прав при вратата.

— Добре дошъл в дома ми, Амиранта — каза Пъг.

Гостът се усмихна, макар и несъмнено само от възпитание.

— Дойдох с един приятел. Предполагам, че е затворен някъде тук, за да подсигури доброто ми поведение.

Пъг погледна Магнус и той каза на Амиранта:

— Твоят приятел не е заложник. Просто реших, че няма смисъл да водя и двама ви при баща ми. Взех те с мен в случай, че той няма да може да се върне тук. Ако желаеш, ще пратя да доведат Брандос.

— Ще съм много благодарен.

Магнус излезе и Пъг и Амиранта останаха сами.

— Защо междувременно не ми обясниш какво е накарало Каспар да сметне, че е важно да те доведе тук? — попита Пъг.

Амиранта се усмихна и този път усмивката му бе съвсем искрена.

— И с това да издам връзката му с друга страна, която не е свързана с махараджата, към когото се е заклел във вярност?

— Не мисля, че това ще е предателство — каза Пъг. — Връзката на Каспар с Конклава на сенките е отпреди времето, когато постъпи на служба при махараджата. Това, че се е заклел във вярност на своя господар, не пречи да работи за нас. Нашите интереси и тези на кралство Мубоя съвпадат и дори често се припокриват. Но първо ще те попитам пак: защо дойде тук?

Амиранта помълча, после заразказва подробно за срещата си с бойния демон. Пъг го слушаше мълчаливо, без да задава въпроси или да коментира. Когато Амиранта стигна до историята за двамата си братя, присви очи, но продължи да мълчи.

— И така, тръгнахме по изгрев-слънце, подготвени за дълго пътуване, но когато напуснахме пределите на града и стигнахме една малка гъста горичка, ни казаха да слезем от конете. За един кратък миг си помислих, че ще ни убият, но…

— Но разбира се — побърза да добави той, — в мен говореше вродената ми мнителност. Генералът лесно би могъл да ни хвърли в тъмницата на Махарта. После неочаквано се появи синът ти и ние изчезнахме. Предполагам, че войниците ще останат на лагер там, докато Каспар се върне, и после ще се приберат заедно в града.

— Нещо такова — потвърди Пъг, без да сваля поглед от Амиранта.

— Къде е Каспар, между другото?

— Доколкото го познавам, в момента лови риба на северния бряг. Обича да отскача тук, за да си отдъхва, винаги когато може. Ако се върне в Махарта твърде бързо, хората ще заподозрат нещо. Ще ни гостува още три дни, преди да се появи там.

В този момент дойде Магнус с Брандос. С тях беше и Калеб. Старият воин седна в едно кресло в ъгъла и остави на своя другар да продължи обсъждането.

— Трябва да те попитам нещо за брат ти — каза Пъг.

— За кой от двамата? — попита Амиранта.

— За Сиди — отвърна Пъг.

— А, изглежда си се срещал с него.

— Няколко пъти. И срещите бяха все неприятни.

— Каспар каза, че бил мъртъв. Вярно ли е?

— Абсолютно сигурно — отвърна Пъг. Беше чел доклада от Джоми Киларуу за това как един цурански Велик бил чут да пее кръчмарска песен от Кралството, докато крачел към вълшебното дасатско предмостие на света Келеуан. Описанието му съвпадаше с това на Миранда за тялото, заселено от Варен, или Сиди, който бе притежавал способността да се прехвърля от едно тяло в друго. Дали е бил на Келеуан, когато планетата бе разрушена, или бе останал на дасатския свят, където Пъг бе сигурен, че ще загине, това едва ли имаше значение. Въпреки необикновените си способности Сиди не би имал достатъчно време да се пригоди към средата на онзи свят, преди да го застигне смъртта.

Амиранта въздъхна.

— Какво пък, по-добре така. Той беше убиец и погуби майка ми заради наслаждението от това.

Брандос вече бе чувал тази история, така че поклати глава и каза:

— Ама че интересно семейство.

Магнус неволно се засмя и реши, че старият воин ще му се понрави.

Амиранта изглеждаше леко обиден.

— Аз не съм като братята си.

— Очевидно — потвърди Пъг. — Ако беше като Сиди, едва ли щеше да търсиш някой с власт, за да разговаряш с него. Но тъй като не знаем почти нищо за това демонско царство, какво според теб е най-важното за него?

Амиранта за пръв път изглеждаше сконфузен.

— Пъг, чувал съм за теб и за Академията в Звезден пристан — няма магьосник, който да не знае за нея. За пръв път научих преди петдесетина години. Дори идвах насам, когато посещавах Велики Кеш, но скоро разбрах, че такива като мен не са добре дошли там. Направи ми впечатление самоувереността на магьосниците, с които разговарях в една странноприемница в Шамата, и реших да си продължа по моята работа.

Пъг кимна. По онова време студентите и преподавателите бяха доста консервативни. Със сигурност не биха сметнали за „достопочтен“ един магьосник, занимаващ се с призоваване на демони.

Амиранта продължи:

— Не бях изненадан, но бях леко разочарован. Не знаех кой те е обучавал и дали си бил нечий чирак, нито как се вършат тези неща на света на цураните. Подочух, че там си стъпил на Великия път на магията, както го наричат сега, но с братята ми бяхме отгледани от една луда вещица и научихме занаята по трудния начин. Разправят, че в Звезден пристан има много книги с безценни познания, свитъци, скрижали и дори чудесна колекция от изписани плочки и камъни, от които магьосниците учат това, което са открили други преди тях.

— Братята ми и аз нямаше на кого да разчитаме — продължи той. — Бяхме под влиянието на майка ни, която, смея да заявя, бе влязла в сговор с тъмните сили. Лудостта, ако питаш мен, се разрежда и отслабва с всяко родено дете. Сиди показваше признаци на безумие още като малък. Беласко е различен, но в гнева си става неконтролируем и лесно намразва някого. Аз също… имах известни трудности и не бих се посвенил да заявя, че допуснах доста грешки. Но научих, че да се биеш за несправедлива кауза и да се гневиш без причина ще навреди повече на теб, отколкото на другите. В края на краищата успях да открия моя малък, мирен къс от този голям свят, където да живея в спокойствие.

— Като измъкваш златото на богаташите? — попита Пъг.

— Ах, това ли? — рече Амиранта. — Виждам, че славата ми ме е изпреварила.

— Честно казано, малцина Укротители на демони живеят дълго. Това е един от проблемите, с които се сблъскваме.

— Проблеми? — попита чародеят.

— Ще ти обясня по-късно. Първо да чуем за онази случка, която те е накарала да ни потърсиш.

— Да смятам ли, че макар да си майстор на множество мистични изкуства, не знаеш много за демоните?

— Предположението ти е доста точно — отвърна Пъг, — макар че съм срещал и унищожавал голям брой от тези чудовища. — Реши да пропусне факта, че едно от тях едва не го бе убило.

— Пъг, не зная какъв си бил като дете, но аз бях любопитен. Кляках край някой мравуняк и го разравях с пръчка, за да видя как ще реагират мравките. Големият ми брат обичаше да гледа как животните умират, а средният — да причинява болка. В моя защита ще кажа, че заниманията ми като малък бяха почти безвредни — ако се изключат мравуняците. — Усмихна се, но като не видя никаква реакция, продължи: — Прекарвахме по-голямата част от времето си сами. Майка ни си имаше свои интереси и не се занимаваше дори с прехраната ни. Всъщност направо се изненадвам, че въобще оцеляхме. Майка ми се издържаше, като продаваше на местните билки и амулети и понякога правеше някое дребно заклинание. От съвсем малки ние тримата разбрахме, че присъствието ни в селото е нежелателно. Когато ходехме там, почти винаги ядяхме бой, ако просто не ни изгонеха. Веднъж насъскаха срещу мен кучетата. — Нави ръкав, за да покаже. — Ще нося този белег цял живот. Бях само на седем години.

— Тежко детство — обади се Магнус.

— В известен смисъл — съгласи се Амиранта. — Но пък така се научих да понасям трудностите в живота. Вероятно благодарение на това сега седя тук и разговарям с вас, вместо още преди години да съм украсил с червата си пещерата на някой демон.

— Любопитството ми ме отведе до една пещера на няколко мили от къщурката ни и там, изписани върху камъка, открих руни, оставени от древен шаман. Бях само на десет, но успях да доловя криещата се в тях сила. По това време бях научил някои неща от майка ми, дребни заклинания и врачувания, неща, които не биха направили впечатление никому, и все пак се смятах за малък гений, или поне майка ми казваше така. Братята ми ме намразиха още повече, понеже проявих таланта си толкова отрано. — Той въздъхна. — Както и да е, стоях сам в пещерата и изведнъж започнах да схващам смисъла на изписаното на стената. Не зная дали в онези руни не са се спотайвали някакви древни сили, или вродените ми способности са прозрели отвъд привидното значение, но реших, че съм открил нещо, с което мога да си играя.

— Повиках Налнар и запознанството ни бе доста бурно. — Магьосникът се позасмя. — Той не е зъл, поне не и в сравнение с побратимите си, но подобно на повечето демони може да е непредсказуем и агресивен. За щастие освен това бе доста млад и макар че успя да ми откъсне няколко кичура от косата, в края на краищата го подчиних… Прекарвахме доста време заедно, учейки се да разговаряме — демонският език е почти невъзможен за научаване от хората, без да се прибягва до магия, а по онова време уменията ми в мистичното бяха доста слаби. Виках го веднъж или два пъти седмично и се опитвах да науча разни неща от него.

Пъг и Магнус го слушаха с нескрит интерес.

— Когато Сиди уби майка ни, двамата с Беласко тръгнахме по свои пътища. При последната ни среща той ме обвини за смъртта на майка ни, макар че, сигурен съм, знаеше, че нямам никаква вина. Просто обича да стоварва вината на другите. Оттогава се срещахме няколко пъти и макар че се е случвало да разговаряме, в повечето случаи той се опитваше да ме убие. От близо столетие не съм виждал и двамата си братя.

Магнус и Пъг продължаваха да го слушат внимателно. Истинско чудо бе, че най-малкият брат бе оцелял, като се имаше предвид опитът на Пъг със Сиди.

— След като избягах от братята си, поех по широкия свят, а Налнар, моят дребен приятел демон, бе инструмент в борбата ми за оцеляване. Той е пъргав и хитър, близо две години крадеше разни неща за мен, например сладкиш от някоя витрина, панталони от простор или монета от купичката на просяк. И докато бях сам, той бе единственият, с когото можех да разговарям. От него научих доста неща за демонското царство.

— Спри за момент, ако обичаш — прекъсна го Пъг. — Мисля, че това са неща, които бих искал да чуят и други. — Обърна се към Магнус: — Погрижи се гостите да бъдат настанени удобно и ми съобщи, когато…

Амиранта внезапно се изправи креслото и възкликна:

— Демони!

— Какво? — попита Магнус.

— Къде? — подскочи Пъг.

— Тук, наблизо. — Амиранта стана и завъртя глава, сякаш се ослушваше. Сетне посочи на север. — Нататък. Не са далече.

— Откъде знаеш? — попита Калеб.

Амиранта го изгледа ядосано.

— Повярвай ми. — Обърна се към Пъг. — И са силни. Трябва да идем там. Веднага.

— Не север ли? — попита Пъг.

— Каспар — обади се внезапно Магнус. — Отиде на риба на северния бряг.

— Отведи ни там — нареди Пъг.

— И аз трябва да дойда — каза Брандос и се надигна. — Аз съм единственият въоръжен сред вас и зная да се бия с демони.

— Всички отиваме — отсече Пъг.

Магнус се пресегна, Пъг го улови за ръката, Амиранта и Брандос също протегнаха ръце, а Калеб застана между тях. Щом кръгът се затвори, Магнус произнесе заклинанието и изведнъж се озоваха на скалата над северния бряг на острова.

Каспар от Оласко се бранеше от две ужасяващи червени създания с криле като на прилепи, които използваха, за да отбиват ударите на меча. Беше ясно, че битката се води само от няколко секунди.

— Можеш ли да направиш нещо, Амиранта? — попита Пъг.

— Никога не съм виждал такива демони — отвърна чародеят. — Но имам нещо, което може да помогне. — Той бръкна в кесията си, извади един камък, хвърли го в краката на Каспар и викна: — Бягай към нас!

Каспар бе човек, привикнал към дисциплина. Замахна с всичка сила, принуждавайки чудовищата да отстъпят, обърна се и хукна към Пъг и другарите му.

Демоните се поколебаха за миг, а после от камъка внезапно бликна енергия и се оформи в едва забележима сфера. Двете твари отскочиха назад, през ръба на скалата.

Каспар стигна до групата и рече задъхано:

— Дойдохте тъкмо навреме.

— Още не сме приключили! — извика Амиранта.

Пъг кимна, махна на другите да отстъпят и доближи с решителна крачка ръба на скалата.

Двете червенокрили чудовища — приличаха на умалени версии на онова, което бе нападнало Оракула, ако се изключеха извитите им като на овни рога — се издигнаха над скалата. Пъг протегна лявата си ръка и вълна от енергия се стовари върху левия демон и го отблъсна. От дясната ръка на магьосника бликна сноп сребриста светлина, който обгърна втория демон като паяжина. Чудовището нададе предсмъртен вик, докато мрежата изсмукваше живота от тялото му.

Магнус застана зад баща си и запрати едно черно кълбо, което обгърна демона вляво. То потъна вътре в сферата, опита се да извика, но от гърлото му не излизаше нито звук. Амиранта изтича до него и каза:

— Това са стихийни твари, създания от въздух или огън. Не обичат да се докосват до земята.

— А какво мислят за водата? — попита Магнус и с едно движение на ръката прати демона високо над брега, откъдето той падна в морето. Чудовището изчезна под вълните с изригване на зеленикави пламъци и свистене на пара.

Пъг направи същото с втората твар и след миг над скалите се възцари тишина.

— Трябваше да ги позная — каза той. — Виждал съм такива край Звезден пристан, преди доста години.

— Връщах се от брега — заразказва Каспар — и тъкмо изкачих скалата, когато се появиха във въздуха. И като си помисля, че за малко да си оставя меча в стаята… — Той се разсмя. — Не знам дали бих могъл да ги удържа с рибарска пръчка. — Държеше дълга въдица, която изобщо не приличаше на оръжие за подобни чудовища.

Пъг погледна Амиранта. Чародеят изглеждаше замислен.

— Не ми прилича на случайност.

— И аз не мисля, че е случайност — съгласи се Пъг. — Брат ти?

— Не зная — отвърна чародеят. — Използвах един камък, който изработих така, че да отблъсква всякакви демони. Не съм ги атакувал с магия и нямаше как да почувствам нечия… — Затвори очи, сякаш бе наострил вътрешните си сетива. — Не, усещам само следи от доскорошното пребиваване на онези два демона.

— Как разбра, че са дошли? — попита Магнус.

— Колкото повече се занимавам с демони — обясни чародеят, — толкова по-лесно ми е да ги усещам. Преди време не бих познал дали има демон дори в съседната стая. А сега мога да ги подуша от мили. Сигурно защото си имам работа с тях вече близо сто и двайсет години.

— Радвам се, че е така — каза Каспар. — Защото здравата ме бяха притиснали, а не съм тъй бърз с краката, както някога.

Пъг погледна към морето, над което се спускаше мрак, и попита:

— Кой ли ги е пратил все пак?

— Не зная кой е, но който и да е, не е бил голям майстор в овладяването на демони — каза Амиранта.

— Защо мислиш така? — попита Магнус.

— Това бяха дребни демони, семпли творения на стихията. Нито интелигентни, нито силни. Да ги пратиш на остров с могъщи магьосници като вас би било равносилно на това да насъскаш кучета срещу армия. — Той се огледа. — Било е само опит да се прикове вниманието ви или да ви намекне, че има някой, който знае за присъствието ви тук.

— Да се връщаме в къщата — рече Пъг. — Ще отворя бутилка вино преди вечеря — той погледна Магнус, — тоест преди да се прибере майка ти. Тя къде е?

— В Академията.

Пъг повдигна рамене.

— Доста се задържа там. — Обърна се към останалите. — Ако нямате нищо против, предлагам да вървим. Пътят не е дълъг, а свежият въздух ще проясни главите ни. А и напоследък ми се наложи доста често да сменям едно място с друго и ми се иска да се поразтъпча.

Никой не възрази и тръгнаха пешком към къщата в средата на острова.

14.

Пазарлъци

Томас погледна към гората.

Под краката му се простираше домът, който бе обитавал през почти целия си живот. Гледката от кралските балкони бе зашеметяваща. Великите дървета на Елвандар бяха подредени по начин, който на пръв поглед изглеждаше хаотичен, но имаше модел, разкриващ се на наблюдателя след старателно вглеждане. Оттук Томас виждаше просторните поляни, из които децата играеха, учеха се да изработват лъкове, да дялат стрели, да шият дрехи и да приготвят храна. В далечината се различаваше хълм, на който щеше да бъде запален сигнален огън, ако се зададе опасност — традиция, спазвана от дълбока древност. От тази страна на Граничната река не се нуждаеха от предупреждения, тъй като само могъщ магьосник би могъл да проникне през гората в сърцето на Елвандар и намесата му щеше да се почувства от всички, които живееха по брега на езерото.

Израсъл в Крудий, Томас от малък се увличаше по разкази за подвизи и герои и си представяше, че ще стане велик воин и ще служи на краля, но съдбата го бе дарила с нещо много по-голямо от момчешките фантазии. Той беше наследник на бялата и златна броня на валхеру, а с нея и на познания, натрупани от същества, които отдавна бяха измрели. Беше виждал в паметта си хиляди неща, на които не бе ставал свидетел през живота си, ала същевременно изглеждаха, сякаш ги е преживял лично.

До него, загледан в красивия пейзаж, стоеше неговият стар другар, същият, който го придружаваше, когато намери бронята. Джуджетата и елфите открай време поддържаха хладни, но учтиви отношения, докато Томас не бе сложил ръка на бронята на отдавна умрелия валхеру Ашен-Шугар. Като техен съюзник, той бе спасил немалко джуджета по време на войната с цураните, а като превъплъщение на отдавна умрелия Властелин на дракони бе въвел почти сляпо подчинение сред елфите. По време на Войната на разлома между елфите от Елвандар и джуджетата от Сивите кули и Камен връх се бяха изградили тесни връзки, много по-близки и сърдечни, отколкото преди войната.

Вече от век, че и повече, Долган бе близък приятел на Томас, негов неизменен верен съветник с практически възгледи за света. Томас винаги се радваше на срещите със своя стар другар, макар сега това да не бе причината за неговото посещение.

След като предаде предупреждението на кралицата на елфите, Алистан от Натал отпътува, тъй като имаше много задачи, но Долган бе решил да остане. Бяха изминали почти шест години, откакто бе навестявал своите приятели елфите, и изпитваше нужда да поживее малко сред тях.

Познаваше Томас почти толкова добре, колкото Агларана и стария приятел на Томас — Пъг и бе усетил, че е обезпокоен от появата на чуждоземния елф.

— Тема за размисъл, а, момко? — Подхвърли той.

Томас винаги се усмихваше, когато Долган го наричаше „момко“.

— Именно.

— Знаех си, че нещо се готви, още в онзи ден в мините на Мак Мордайн Кадал, когато те заварих да ядеш риба с дракона. — Старото джудже се разсмя и допълни: — Това е разказ, равняващ се на сто подобни, разказани вечер край огъня. Но какво се случи след това, Томас? Цураните, онова, което те промени и ти стана… — Той кимна съчувствено. — Все пак накрая всичко се оказа за добро.

— Така ли смяташ? — попита прочутият воин.

— Ти направи много повече от обещанието да защитаваш сънародниците си, приятелю. Отгледа чудесен син и даде на една прекрасна жена любовта, която заслужава. Само това вече си заслужава. Но има и още, защото ти беше опора за своя народ.

Тук, в Елвандар, мирът остана запазен, докато в други части на света хората преживяха ужасни времена.

Томас кимна. Обичаше срещите с Долган, колкото и да бяха редки напоследък. Джуджето вероятно щеше да живее още поне стотина години, ако имаше късмет и някой се грижеше добре за него, но на този свят нямаше нищо вечно и дори дълголетните джуджета накрая го напускаха.

Напоследък Томас бе преследван от усещането, че ще се случи нещо лошо, че се задава някаква много могъща сила, която ще промени всичко, и то не към по-добро. И това предчувствие се бе задълбочило с пристигането на чуждоземния елф.

— Значи ще ни напуснеш, така ли? — обърна се Томас към Долган.

— Да, момко. Мисля да се разходя до Камен връх и да навестя Ханорн. Доста му станаха годинките и сигурно вече рядко излиза. Искам и да си побъбря със сина му Локлан за туй-онуй. Джуджешки работи, нали разбираш.

Томас кимна.

— Разбирам. Искаш ли да ти правя компания по пътя? — Томас се боеше да не обиди стария си приятел, като му предложи охрана. В края на краищата джуджето бе дошло дотук чак от Сиви кули, придружено единствено от Алистан.

— Не. Пътят не е дълъг, а и ми трябва време да помисля. Освен това да се движиш из тукашните земи вече е доста безопасно, откакто ти прогони Тъмното братство на север. Таласъмите по тези места може да са глупави, но не чак толкова, че да ме нападнат. — И потупа окачения на колана му легендарен чук.

Томас се засмя. Долган бе намерил Чука на Толин, знака за неговата кралска власт, в същата пещера, в която момчето от Крудий бе открило бронята в бяло и злато.

Могъщата броня, осигурила му връзка с далечни предци, сега бе прибрана на сигурно в покоите му, до церемониалните одежди и скъпоценните камъни на жена му. За Томас се говореше, че е най-могъщото същество на този свят, и вероятно можеше да се равнява единствено с приятеля си Пъг, чиято магия бе като природна стихия. Ала дори могъществото на Томас и магията на валхеру не му даваха способността да вижда в бъдещето.

— В такъв случай на добър път, стари приятелю — рече Томас.

— И на теб също всичко добро, момко.

В този момент се появи Агларана и Долган възкликна:

— Ах, красавице. Тъкмо ми спести усилието да те търся, за да ти кажа довиждане.

— Тръгваш ли, Долган?

— Да, ще ида до Камен връх и после се прибирам у дома, преди моето момче съвсем да е оплескало нещата.

— В такъв случай лек път и дано скоро пак ни гостуваш, приятелю — рече тя.

Той се поклони и излезе.

Томас отново се загледа към гората долу, а жена му известно време гледа него. Познаваше настроенията му и го обичаше толкова дълбоко, че понякога сама не вярваше в чувствата си. Беше обичала първия си съпруг, последния крал на елфите, но това бе бавно изградило се чувство, обич, възникнала от необходимостта, тъй като съдбата й бе отредила да бъде до него. Ала още първия път, когато видя в Томас мъжа, в нея се събуди страст, каквато не бе познавала през живота си. Оттогава те бяха едно цяло и тя веднага се досети, че в момента той мисли за новопоявилия се елф.

Знаеше, че е разтревожен.

Агларана, кралица на елфите и съпруга на Томас вече близо век, застана до него и го прегърна. Жест, който винаги му действаше успокоително.

— Какво те мъчи, съпруже?

Той се обърна и я дари с усмивка, заслепен от красотата й.

— Казвал ли съм ти напоследък колко си хубава? — попита и очите му блеснаха.

Тя не можа да сдържи усмивката си.

— Всеки ден, милорд.

Той се намръщи.

— Е, ако ти е досадно…

— Не — прекъсна го тя. — Приятно ми е да го чувам колкото и пъти да го повтаряш.

— Загрижен съм — призна той.

— Зная. И причината е нашият гост.

Томас кимна и каза:

— Нямам ясни спомени за Ашен-Шугар. Доста неща изникваха в съзнанието ми през годините, но има и празнини. Сред всичките ми спомени за еделите няма елф на име Гуламендис.

— Той е много странен — съгласи се кралицата. — Моределите приличат на нас, но този елф е… различен.

— Долган каза, че ако не били ушите, щял да прилича съвсем на човек.

Агларана се разсмя — приятен музикален звук, който погали слуха на Томас.

— Любов моя, толкова ли дълго живееш сред нас, че си забравил как изглеждат хората?

Той се усмихна.

— Аз съм такъв, какъвто съм. Да, родил съм се човек, но това беше много-много отдавна. Само нашият син Калис разбира какво е да живееш между един и друг свят.

— Благодаря на предците, че Калис намери Елия и синовете й.

— Така е — кимна Томас. — Семейството може да има душа. — Мислеше за своето и как за малко да се увлече по безумието на Властелините на дракони. Жена му и неговият син бяха котвата, която го бе задържала да не се поддаде на ужасяващия гняв и изгарящото желание да властва. Сега синът му имаше същото основание да живее — семейство, което обичаше дълбоко и искрено.

Томас замълча и Агларана зачака търпеливо. След няколко минути, през които двамата се наслаждаваха на близостта си, Томас каза:

— Любов моя, ти управляваш в Елвандар и всички решения трябва да са твои. И все пак, като пълководец, не мога да не се безпокоя.

— Разбирам и винаги съм се вслушвала в съветите ти.

Той се усмихна.

— Винаги?

Тя му отвърна с усмивка.

— Е, в повечето случаи.

В дъното на кралския балкон се появи Акайлия и Томас му махна да се приближи. Старият елф бе водачът на онези, които се бяха върнали в Елвандар от Келеуан. След смъртта на Татар, най-доверения съветник на кралицата и старши сред Тъкачите на заклинания от времето на баща й, Акайлия бе станал старейшина на Съвета на кралицата. Елфът се поклони и каза:

— Ваше величество. Лорд Томас.

— Кажи ни — заговори го кралицата, — какво мислиш за Гуламендис?

Акайлия се настани в издълбаното от монолитно дърво кресло, посочено му от кралицата, и кимна с благодарност.

— Труден въпрос, кралице. Няма съмнение, че той е от народа на елдарите. Не познава древните ни учения, но това е нормално за някой, който не е бил обучен за Хранител на познания или Тъкач на заклинания. Ала когато научих, че е Укротител на демони… — Той завъртя глава. Никой не знаеше каква е възрастта на Акайлия, той бе най-старият жив елф. Косата му бе бяла като сняг, ала в сините му очи блещукаха любопитни пламъчета. — Това, което не ми дава покой, съвсем не са интересите му към тъмните изкуства, защото не е първият елдар, примамен от тази страна на познанието. А по-скоро неговото… поведение.

— В смисъл? — попита Томас.

— Прикрива го добре, но се смята за по-висш от нас. Смята своя така наречен Звезден народ за по-извисен, отколкото са традиционните елдари. — Старецът се облегна назад и въздъхна. — Мисли ни за примитивни и изостанали. Горското изкуство му е чуждо, както и на мнозина окедели, дошли при нас отвъд океана.

— Какво друго те безпокои?

— Има много мистериозни неща, свързани с този елф — рече Акайлия. — Дошъл е тук за повече неща от тези, които признава. Усещам, че отчаяно жадува да помогнем на сънародниците му, но се презира, задето трябва да ни моли за помощ.

— Въпросът е — попита Томас, — дали презрението му се дължи на увереността, че се мисли за по-извисен от нас?

— Не, има и друго. Докато говореше за нашите древни познания, усещах, че изпитва научен интерес към много неща. Както повечето елдари, той обича познанието заради самото него. Това, което не му дава мира, е начинът, по който се използва това познание. — Старият елф въздъхна и продължи: — Не съм сигурен, но ми се струва, че следва свои цели и трябва да разберем какви са, преди да му се доверим.

Томас и кралицата мълчаха.

— Тези елфи… тези таредели… те се появиха неочаквано, нали? — каза Акайлия.

Томас кимна.

— Господарю, ти познаваш нашите предци по-добре от всеки друг на този свят. Можеш ли да си представиш, че който и да било елдар е поел по пътя, за който говори този таредел?

Томас се зарови в спомените, наследени от Властелина на дракони Ашен-Шугар. Накрая рече с въздишка:

— Не. Но арогантността на валхеру надхвърля всякакви представи. Те не биха могли да разберат разликата между тези, които служат с чест, и тези, които превиват гърбове в полето.

Старият елдар кимна в знак на съгласие.

— Ние бяхме Хранители на познанията, при това сред тези, които се радваха на всеобщо доверие. Когато Драконовото войнство изостави моите предци на Келеуан, предположихме, че и други ще постъпят по същия начин. И тогава изгубихме надежда някога някой да ни намери.

— Ала когато се върнахме тук и открихме различията между еледели, моредели и гламредели… и дори научихме за океделите, всичко си застана по местата, сякаш самата природа ни бе създала такива. Но тези таредели… Те са толкова странни. — Старият елф сви рамене и потъна в мълчание.

Раса, известна с търпението си, елфите разглеждаха събитията в светлината на години и десетилетия, там, където хората щяха да броят дните.

— Имаме време да открием всички тези неща — заяви Томас.

— Тук ще трябва да проявя несъгласие, лорд Томас — рече старият водач на елдарите. — Усещам в този Гуламендис някаква припряност, която ми подсказва, че скоро ще видим причината за всичко това. — Той въздъхна. — Не зная обаче дали ще харесаме това, което предстои да узнаем. Мисля, че не.

— Тези таредели по-близки до моределите ли са, отколкото до нас? — попита кралицата.

Акайлия поклати глава.

— Не. Различават се и от едните, и от другите, ваше величество, както и от всички останали елдари. — Махна с ръка към гората. — Това е мястото, откъдето сме тръгнали в зората на времето, за да се разсеем по света. Преди войната в небесата и освобождаването на нашия Народ. Същото е като при семената: ако ги засееш в различна почва, от тях ще израстат различни дървета. Едни ще са прави и силни, други криви и ниски, а трети ще са съвсем променени. — За Томас и Агларана бе ясно, че говори за различията между еледели, моредели и таредели. — Тези, които живееха на север, сега се преместиха при нас, а някои отидоха в Баранор. Други, от бреговете отвъд морето, пристигнаха тук. Логично е да се смята, че тези, които векове наред са живели сред звездите, ще са много по-различни от тези, които са останали на нашия свят.

Томас кимна. За всички, прекарали живота си в Елвандар, елфите, обитаващи страната на север от Зъбите на света, известни като гламредели, бяха варвари, почти примитивни като океделите, живеещи отвъд океана и възприели много от обичаите на хората.

— Разбирам защо ни се струват толкова чужди.

— И въпреки това те са част от нас — рече старият елдар. — Разполагат с познания, които ние отдавна сме изгубили, както и ние пазим неща, които те нямат. И двата народа ще извлекат полза от това единение.

На лицето на Томас обаче се четеше съмнение. Благодарение на спомените от Властелина на дракони разбираше добре за какви познания става дума и си даваше сметка, че някои от тях е най-добре да останат забравени. Помисли още малко, после попита:

— Той разтревожен ли е от присъствието ми?

— Може би — отвърна Акайлия. — Гуламендис разпитва за теб, но както би го сторил всеки новодошъл. Страхът и любопитството му са уравновесени. Нещо друго го плаши, не скритата в теб природа на валхеру и опасността да властваш над неговите сънародници.

— Всъщност — продължи старият елф с усмивка, — макар че го прикрива, той е сигурен, че ще се провалиш, ако се опиташ. Тези елфи са наистина прекалено арогантни и се смятат за висша раса.

— Ние никога не сме се държали така — посочи Агларана.

— Вярно е, ваше величество. Но не мога да кажа същото за моределите.

Томас кимна, а кралицата каза:

— Трябва да призная, че си прав.

— Моределите са били раболепни домашни роби, принудени да създадат по заповед на своите господари и за тяхна прослава Сар-Саргот и неговия двойник Сар-Исбандия — припомни им Акайлия.

Томас поклати глава.

— Да не би да намекваш, че сме срещнали раса на елдари с амбицията на моредели?

— Не съвсем — отвърна Акайлия. — Би било твърде просто. Тези елфи, тези Звездни елфи, са всъщност нещо много по-опасно. От думите на Гуламендис останах с впечатлението, че той е нещо като техен представител. Те са по-едри от нас и мисля, че ни надминават по физическа сила. — Усмихна се и кимна на Томас. — С ваше изключение, милорд.

Томас също кимна, но по изражението му личеше, че не смята забележката за важна. Въпреки магичната си сила той беше лишен от суета. Беше преживял и причинил твърде много страдания, за да се смята за нещо повече от късметлия. А фактът, че някои от тези, които бяха пострадали от него, му бяха простили, го бе направил истински скромен.

— Има и още — продължи Акайлия. — Неговата магия е… тъмна.

— Така ли? — попита кралицата.

— Не съм го виждал да използва заклинания, но го долових в него. Той задава въпроси. Проницателен е, надарен с остър ум, но има нещо, което ме безпокои.

— Мен също — призна Томас. — Той вещае опасност.

Кралицата и Акайлия погледнаха бойния вожд. Томас продължи:

— Не мисля, че опасността е стаена в него, но има нещо, което крие, нещо, което може да бъде опасно.

— Той е странен — съгласи се кралицата. — Някак си не усещам родствена връзка с него.

Акайлия кимна и каза замислено:

— Таределите са се променили прекалено много за времето, докато са живели сред звездите. Той нарече нашите дървета „звезди“. Когато не е с Тъкачите на заклинания, се скита из гората, докосва стеблата и се държи така, сякаш ги смята за живи.

— Може би и ние сме странни за него, както той за нас — рече Агларана. — Смятаме, че не сме се променили от времето на Войните на хаоса, но това вероятно не е истина. — И погледна мъжа си, защото знаеше, че Томас има спомени от онези дни.

— Вие сте по-силни, по-благородни и по-единни със света около вас. — Той извърна очи към гората под тях. — И по-извисени. Таределите също са претърпели развитие, но в друга насока.

— Той говореше за градове — каза Акайлия. — Големи градове от камък и стъкло, с дебели стени и високи зидани кули. Елфически градове.

— Звучи странно за моите уши — промърмори Агларана.

— Той крие разни неща — продължи Акайлия. — Но освен това казва други, които предполага, че вече знаем, например че техните Тъкачи на заклинания работят с камък, скала и кал, тъй както нашите умеят да налагат магията си върху гората, а други командват огъня, водата и въздуха.

— Елементалисти — каза Томас. — Сега си спомних. Когато били завладени от лудостта на Дракен-Корин и построили първия си град в Сар-Саргот, валхеру дарили тази магия на избраници сред техните строители. — Обърна се и видя, че кралицата и Акайлия го гледат внимателно. На устните му затрептя усмивка. — Нали не мислите, че валхеру биха си изцапали ръцете, като помагат да се построи цял един град?

— А какво е станало с тези, които са построили Сар-Исбандия? — попита Акайлия.

Томас сви рамене.

— Тези, които останали там и които станали моредели, изгубили уменията си. Магьосниците им никога не са се отличавали с особена сила, нито са били заплаха за нас. — Пое си дъх и продължи: — Което ми говори, че таределите може да са повече моредели, отколкото едели.

— Ние сме едели — посочи Агларана.

Акайлия склони глава в жест, който двамата разчетоха като „ще ми се да беше така“.

— Би било чудесно — заяви Томас, — ако всички племена на еделите бяха обединени. — Погледна към съпругата си. — За всеки моредел, който намери пътя към нас и който се върна тук, изоставяйки Тъмния път, сме избили поне десетина. В природата им е да търсят силата. — Погледна Акайлия. — И изглежда, че таределите са намерили тази сила.

— Какво предлагаш да направим, съпруже? — попита кралицата.

— Мисля, че е дошло време да си поговорим на четири очи с нашия гост. — Той се обърна към Акайлия и каза: — Помоли Гуламендис да дойде на среща с мен при Свещената гора.

Възрастният елдар се поклони леко, после по-дълбоко пред кралицата и излезе. След като той си тръгна, Агларана попита:

— Защо Свещената гора, Томас?

— Струва ми се, че Гуламендис се бори с нещо. Не мисля, че знае какво е, ала на този свят няма друго място, което да вдъхва повече сила на който и да било елф от Свещената гора. Акайлия каза, че Гуламендис бил запленен от древните дървета.

— Разбирам — кимна тя.

Томас въздъхна дълбоко.

— Мисля, че ще трябва да го побутнем още малко.

Тя го изпроводи с поглед, докато се отдалечаваше, за да облече бронята в бяло и злато.

Гуламендис последва елфката, пратена да го отведе за срещата с лорд Томас. Беше типична представителка на своя народ, макар и твърде крехка за неговия вкус. Повечето таределки бяха високи колкото мъжете си и доста силни. Докато тази женска бе привлекателна по друг, по-примитивен начин.

Излязоха на една горска пътека, която ги отведе на известно разстояние от сърцето на Елвандар, встрани от величествените дървета, които Укротителят на демони познаваше като „звезди“. Когато стигнаха една поляна, тя спря и каза:

— Лорд Томас скоро ще дойде.

— Благодаря ти — отвърна той и тя си тръгна.

На пръв поглед наоколо нямаше нищо забележително, но той усещаше лек и постоянен прилив на енергия. Не беше нещо, което незабавно да отличи, ала му се струваше странно познато, сякаш долавяше ехо на песен, която не можеше да си спомни. Отново си припомни за неотложните задачи, будещи постоянно тревогата му — трябваше час по-скоро да установи връзка с тези примитивни елфи и да ги използва, за да съберат съюзници срещу Демонския легион, ако той последва таределите и на този свят. Не се съмняваше, че рано или късно това ще се случи.

Вината, която стоварваха върху него и други, изучавали науката за демоните, беше неоснователна — нито той, нито някой от останалите таределски магьосници бе отговорен, че демоните бяха достигнали първата гранична колония на един свят на име Естандарин. Със сигурност не по вина на някой Укротител на демони колонистите не бяха успели да разрушат портала навреме, тоест преди демоните да достигнат транслокационния възел в град Шадин на Дастин-Барин. Оттам те се бяха разпространили като метастази, поразявайки останалите таределски светове.

В началото таределите бяха сигурни, че ще могат да разгромят нападателите, защото досега не бяха познали поражение в нито една война. Но демоните сякаш нямаха край и въпреки огромните загуби, които понасяха, продължаваха да прииждат.

Укротителите на демони знаеха истината, но никой в Съвета на регента не искаше да ги чуе. Някъде, вероятно на Естандарин, имаше портал, през който демоните нахлуваха в тази реалност. Гуламендис се бе опитал да намери други Укротители на демони, с които да обсъди този въпрос, но след години на изолация и преследване бяха останали малцина и беше невъзможно да се състави достоверна картина на демонското царство.

Той знаеше само това, което бе открил през годините изучаване на шепа обучени демони. Но каквато и да бе истината за проникването на демоните в тази реалност, Гуламендис бе сигурен, че по някакъв начин те ще последват таределите на Мидкемия. Дори и да грешеше, нямаше вреда в това да сключат съюз с тези елфи и да им позволят да служат на общата цел. От друга страна, не можеше да не признае, че усеща нещо в тази кралица, тази Агларана. Може би тя наистина бе наследница на древен род, защото когато се срещна с нея, Гуламендис почувства нещо дълбоко и… истинско. А също и гората — беше нова за него и същевременно му се струваше толкова позната.

Сякаш прочел мислите му, един глас зад него произнесе:

— Това е древната Родина.

Гуламендис се обърна и се стресна като от физически сблъсък. Томас, Главният боен вожд на Елваднар, стоеше зад него, облечен в броня от бяло и злато. Златният дракон върху нагръдника му заслепи Укротителя на демони и когато най-сетне погледна Томас в лицето, той съзря там нещо, което не бе видял на Съвета на кралицата. В този мъж се спотайваше древна сила и сега той й позволяваше да си проличи.

Укротителят на демони потрепери, в него се пробудиха дълбоко заложени в сънародниците му инстинкти и той осъзна, че е едновременно ужасен и изпълнен с благоговение. Трупаните с поколения арогантност и чувство за превъзходство изчезнаха в миг. Опитът му с Демонския легион го бе накарал да се усъмни в превъзходството на елфите, но дори един поглед към това същество, това превъплъщение на древна сила, го смаза.

— О, древни — произнесе Гуламендис почти шепнешком.

Томас вдигна ръка и Укротителят на демони млъкна.

— Гуламендис, да преминем към същината на въпроса.

— Господарю. — Таределът сведе глава. Макар да се извисяваше с почти педя над Томас, се чувстваше пред него като дребосък.

— Това е Свещената гора — продължи Томас. — Сърцето на Елвандар и фундаменталната същност на твоята раса, която е започнала пътя си оттук.

Гуламендис се огледа и изведнъж осъзна, че от тази гора са произлезли и фиданките на Звездите. За първи път виждаше началото на величествените дървета, почитани от Народа. Не се съмняваше, че неговите предци са изкоренили Седемте звезди от това място, преди да ги отнесат на Андкардия.

— Да — рече Укротителят на демони.

— Оттук са започнали еделите — продължи Томас.

— Да — повтори Гуламендис.

— Време е да говорим открито. Защо си тук?

Таределът местеше поглед между Томас и дърветата.

— Имам причини за това, което върша, лорд Томас — рече накрая. Пое си дълбоко дъх: — Бягаме от орда демони, които пометоха колонизираните от нас светове. — Погледна Томас в очите. — Колко елфи живеят тук?

Томас помисли малко.

— В сърцето на Елвандар поне десет хиляди.

— А по целия свят?

— Можем само да предполагаме, но моределите на север вероятно са поне два пъти повече.

— Има ли и други?

— Отвъд морето някъде към пет хиляди окедели, повечето от които се преселиха тук.

— Около петдесет хиляди са разпръснатите племена на еделите — рече Гуламендис, протегна ръка и опря длан в бронята на Томас, сякаш имаше нужда да се подпре на нещо. Сетне продължи с пресипнал от вълнение глас: — Ние бяхме милиони! Ние бяхме елдарите! Бяхме много повече, отколкото можете да си представите, Повелителю на дракони.

Отдръпна ръка и се обърна. В очите му блестяха сълзи.

— Все едно гледам в миналото. — Гуламендис протегна ръце. — Никога вече няма да си върнем това, което изгубихме. Никога вече няма да живеем сред дърветата. — Той посочи горичката. По страните му се стичаха сълзи. — Колкото и да са красиви тези дървета. Ние се променихме. — Изведнъж извърна глава и втренчи очи в Томас. — Никога няма да дойдем в тази гора и да помолим да ни приемете, тоест да се „завърнем“. Моределите бяха последните от нас, наричаме ги Забравените, защото те са били слугите, на които им е било позволено да ни служат, да служат на елдарите! Те са ни завиждали, защото сме били по-добри от тях! Сигурно си спомняте това!

Томас кимна. Откакто бе облякъл бронята в бяло и злато, в него се бяха пробудили спомените на валхеру, задействани от дума или случка. Спомените му за отдавна умрелия Ашен-Шугар не бяха пълни, но той знаеше, че много от нещата, които казва Гуламендис, са верни.

Гуламендис отново разпери ръце.

— Господарю, вие и вашите събратя сте позволили да се случи това. Тук елфите са станали служители на валхеру! Без това ние щяхме да сме нищо. — Изгледа смело Томас. — Ние го имаме с нас! Изкоренили сме седем фиданки, загърнали сме корените им в пелени като грижовни майки и сме ги отнесли по мост към друг свят. Това пътуване се е превърнало в началото на нашата история. Преди него… — той отново махна към горичката — тази гора беше само мит, защото сме пристигнали на Андкардия само с онова, което сме взели със себе си: седем фиданки и малко познания. Засадили сме тези седем дръвчета, нашите Звезди, и около тях сме построили своя дом. В началото сме вдигнали колиби от дърво и животинска кожа, но скоро сме покорили нашия нов свят и сега градовете ни не могат да се сравнят с никои други. Ние сме горда раса, господарю, ала сме си заслужили тази гордост.

Томас кимна.

— Гуламендис, не поставям под съмнение кои и какви сте вие. Искам само да знам каква е причината да дойдете тук. Ако не е за да търсите убежище от Демонската орда, тогава каква е?

— Да открием начин да спасим това, което е останало от Клановете на Седемте звезди.

— Обясни — рече Томас и скръсти ръце.

— Няма да оцелеем, ако Демонският легион ни последва на Мидкемия. Никой няма да оцелее тук.

Томас мълчеше и го гледаше хладно.

— Имаме нужда от вас, от хората и джуджетата. Имаме нужда от всеки, който може да се опълчи на Демонския легион.

Томас помълча, после попита:

— Защо просто не ни обясни всичко това веднага?

— Трябваше да… — Той млъкна, огледа отново дърветата и продължи: — Усещам, че ме зове. Толкова е… силна. Гледам те, валхеру, и се страхувам и мразя всичко, което отеква в съзнанието ми. Мисля, че… Когато двамата с брат ми и още неколцина съставяхме този план, си давахме сметка, че трябва бързо да се свържем с обитателите на този свят, нашата Родина, и да се обединим с тях срещу идещия Демонски легион. Вие сигурно си спомняте ясно времето преди хаоса, когато боговете са се носели в небесата и Властелините на дракони са ги предизвиквали. В онези времена таределите са били първи сред вашите служители.

Томас затвори очи, но след миг ги отвори и погледна Гуламендис.

— Елдарите бяха нашите най-доверени помощници.

Гуламендис не пропусна да забележи, че Томас използва думата „нашите“.

— Акайлия и неговите събратя са наследници на библиотекарите. Те са били изоставени на…

— На Келеуан — помогна му Томас.

— На Келеуан — повтори Гуламендис. — Някой от Властелините на дракони ги е оставил там. Постигнатото от тях е забележително, като се имат предвид възможностите им. Но ние сме истинските елдари. Ние сме били вашите най-предани слуги, вашите главни помощници, вашите емисари, когато е трябвало да преговаряте с други, ние сме били вашите любовници.

Томас затвори очи и в паметта му изплуваха образите на невероятно красивите елфки, които Ашен-Шугар бе държал край трона си. Той кимна и каза:

— Да, вие бяхте първи сред робите ни. — Гласът му прозвуча рязко и той не знаеше защо трябва да подчертава отредената от валхеру позиция на елфите.

Гуламендис присви очи и изражението му стана враждебно.

— Томас, ние сме повече от това, което бяхме — прошепна той с глас, изпълнен със заплаха. — Не се съмнявам, че можеш да ме посечеш със златния си меч още преди да направя и една крачка. Ала помисли върху това — ако се срещнеш в открито поле с дузина от нас, можеш да бъдеш победен. А ние сме хиляди.

— Това заплаха ли е?

— Не. Предупреждение. А може би дори не е и това. Нека го наречем проява на любезност. Не идваме при вас като низши същества. Идваме като равни. — Той отново погледна към дърветата и продължи: — Почитаме тези, които са се грижели за нашите дървета. Те са неразривно свързани с народа ни, пуснали са корени дълбоко в света, от който произхождаме. Но елфите, които ги наглеждат, не са нищо повече от градинари.

Томас мълчеше. Не можеше да разбере накъде върви разговорът.

— Говориш за тях, сякаш са по-низши от вас.

— Те са примитивни. Те са фермери и ловци, и рибари в морето, но нищо повече. Това са уважавани професии, но не и сред моя народ, след като станахме такива, каквито сме. Ние сме книжници, учени, изследователи, занаятчии и оръжейни майстори. — Той посочи гърдите на Томас. — Тази броня, този меч — те са дело на моите предци. Уредите, които ви позволяват да летите към други светове — ние сме ги изобретили.

— Как иначе бихме могли да избягаме във времената на безумие и да открием едно безопасно пристанище, каквото е била Андкардия? Построили сме транспортни портали и сме взели с нас инструментите, книгите и свитъците. Вас драконите са ви отнесли през пустошта между звездите към други светове. Ние сме се подчинявали на вашето могъщество, защото не сме можели да заповядваме на драконите да ни носят, но сме открили начин да постигнем това, което сме постигнали, и го сторихме без вас! — Гласът му омекна. — И сме взели оттук това, което ни е напомняло за нашите корени. Но днес не сме такива, каквито сме били някога, и се върнахме само защото бяхме принудени. Ако трябва, ще вземем това, което ни се полага, без да искаме разрешението ви.

— Гуламендис, поведението ти буди тревога, особено ако се споделя и от твоите сънародници.

Укротителят на демони го погледна и се усмихна криво.

— Моите възгледи са умерени. Лорд-регентът би сметнал кралицата за истинска заплаха.

Томас присви очи, обузда гнева, който се надигаше в него, и каза:

— Това граничи с обида. Гуламендис, ако някой заплаши кралицата, ще познае истинските размери на силата ми.

— Аз не съм заплаха. Но сред сънародниците ми има такива, които биха видели във вас заплаха. Смятахме, че ще е лесно.

Предполагахме, че елфите, обитаващи този свят, са се развили като нас през тези хиляди години и че всички останали раси ще се съгласят да влязат в съюз с нас. Пратихме един наш съдружник, мой брат, който прекара няколко месеца на вашия свят.

— Значи този, когото са видели в долината на север недалеч от царството на Долган, е твой брат?

— Видели са го?

— Човеците имат умели следотърсачи, а брат ти явно не е майстор в прокрадването. Един наталски рейнджър попаднал на следите му и бил заинтригуван. Сторило му се странно, че не можел да си спомни как изглежда брат ти мигове след като откъсвал очи от него. А когато го видял как отваря разлом…

— Разлом? — повтори Гуламендис.

— Пътят към дома.

— Наричаме го портал — каза Укротителят на демони.

— Ясно — каза Томас. — Та тогава брат ти се е разкрил. Било е близо до селището на Долган и той дойде тук да се срещне с кралицата. Разбираш, че няма как да не е бил загрижен.

При споменаването на Долган Гуламендис се намръщи.

— Имаме стари сметки за уреждане с джуджетата.

Томас присви очи.

— Долган е сред най-добрите ми приятели, джудже с благородно сърце и стоманена решимост. Неведнъж съм му поверявал живота си и той е доказвал качествата си. Вярвам му безпрекословно.

Гуламендис наклони леко глава, сякаш за да покаже, че това не е довод.

— Та да се върнем на същината — повтори Томас. — Защо си тук?

— Да търся съюз, в случай че демоните се появят и на вашия свят, и да ви помогна с каквото мога. Но за подчинение не може да става и дума.

Сега бе редът на Томас да покаже, че това няма значение.

— Твоите предци са избягали преди тези, чиято броня нося, да обявят на всички, че са свободни, и да отлетят. Ние не искаме да властваме над никого. По причини, изгубени в миналото, моределите са ни обявили за свои врагове и ние се защитаваме всеки път, когато слязат на юг, но тези от тях, които предпочитат да се върнат в древния си дом, са добре дошли. Мнозина от тукашните елфи са прекарали младостта си на север. Приемаме и океделите отвъд океана, но много от тях останаха там, защото не искат да живеят сред нас. С тях нямаме караница. А когато открихме, че на юг живеят аноредели, също не пожелахме да сме техни господари.

— Аноредели? — попита Гуламендис. — Това значи Слънчев народ. Не бях чувал за тях.

— Те са пазителите на куорите и свен’гар-рите.

Гуламендис повдигна учудено вежди.

— И за тях не съм чувал.

— За това ще говорим друг път — рече Томас. — Все пак си изясних позицията ти. Искате помощта ни, но не желаете да служите никому. Тъй като и ние няма да ви служим, мисля, че се разбрахме. — Смръщи вежди. — Но всеки опит на вашите Кланове на Седемте звезди да се опитат да подчинят други ще бъде смазан. И не само ще извадя меч, но и ще повикам други на помощ.

— Джуджета? Хора?

— Изпитани воини и могъщи магьосници, Гуламендис. Не позволявай на познанията ти по история да те заслепят дотам, че да ги сметнеш за равни на вас. — Помисли си за Пъг. — Защото някои от тях ви надминават. Смятай го за предупреждение. Мидкемия може да е вашата древна родина, но тя е родина и за мнозина други, наследници на тези, които са дошли тук по време на Войните на хаоса, и вероятно претенциите им не са по-малко обосновани от вашите. Твоите предци са заминали, но други са останали. Мисля, че трябва да забравим различията между всички тези народи, докато не се справим с Демонския легион. Няма да ви пречим, стига вие да не ни пречите, ала посмеете ли по някакъв начин да ни се опълчите, ще съжалявате.

От изражението му Гуламендис разбираше, че думите му не са празна заплаха, така че отвърна:

— Аз и още неколцина знаехме, че този свят ще е различен от това, което бихме искали. Но лорд-регентът и неговите свещеници, магьосници и войници, тези, които участват в регентския събор, няма да се съгласят лесно да приемат условията, които ни поставяте. Ако ги повикате тук, както повикахте мен, те ще видят в това открито предизвикателство и заплаха, на която ще отговорят незабавно. Клановете на Седемте звезди не могат да се установят тук, ако не направим някои промени и не постигнем съгласие с другите раси. За да постигнем тази цел, имаме нужда от смяна на властта.

— Предателство — рече Томас.

— Здрав разум — поправи го Гуламендис. — Силата на нашата раса е и наша слабост, защото никога досега не сме търпели поражение, преди да срещнем демоните. Недопустимо е друга смъртна раса да се равнява на нашата, камо ли пък да се смята за по-висша от нас. Но може би е дошло време да променим тези възгледи. — Той отново погледна дърветата и въздъхна. — Трябва да се върнем тук и да си припомним уроците, които сме забравили. Също както и вашите сънародници трябва да се научат от нас. Само по такъв начин може да се избегне конфликтът.

— Това изглежда разумно — каза Томас. — Почти единственото разумно нещо, което чух от теб.

— Разбирам.

— Ела — рече Томас. — Време е да попътуваме.

— Къде?

— Има и други, с които трябва да се срещнеш: хора, мои приятели, загрижени за безопасността на този свят. Може би след като се запознаеш с Пъг и помощниците му, ще преосмислиш представите си за превъзходство.

Гуламендис не изглеждаше убеден, но премълча.

Томас затвори очи и произнесе няколко тихи думи, в които Гуламендис долови силна магия. След малко чуха шум от гигантски криле и над тях премина сянка.

Гуламендис вдигна глава. Ако първата му среща с Томас го бе смаяла, това, което видя сега, едва не го накара да падне на колене.

Огромен златен дракон бе увиснал над тях и лениво поклащаше криле. Изглежда, зададе някакъв въпрос на човека, превърнал се във Властелин на дракони, и Томас му отвърна на същия език. После каза на Гуламендис:

— Съгласен е.

— Съгласен? — повтори Укротителят на демони.

Драконът кацна леко като перце, наведе глава и я опря на земята.

— Да. Да го яхнем — каза Томас. — Ела. — И се покатери на врата на дракона. — Седни зад мен и се полюбувай на света, който наричаш Родина.

Гуламендис онемя. Едва успя да кимне. Трябваше му цялата му решителност, за да последва Томас и да се покатери зад него на врата на дракона.

15.

Планове

Сандрина се събуди.

Ръката й посегна към боздугана още преди да отвори очи. Силна десница обаче я улови за китката и й попречи да замахне и нечий глас каза тихо:

— Недей. Нищо не те заплашва.

Тя премигна и изведнъж осъзна, че отдавна няма боздуган. Бяха й го взели Черните кепета. Имаше меч, но и той бе изчезнал. Премигна отново и се помъчи да си спомни къде е.

Лежеше на ниско легло върху сламеник в малка монашеска килия.

Спомените й се връщаха. Намираше се в храма в Итра. Беше стигнала дотук полумъртва от изтощение, конят й не бе в по-добро състояние. После вече не помнеше.

— От колко време съм тук?

— Почти едно денонощие — отвърна гласът. Беше на мъж. Ръката му пусна китката й и след това се премести под тила и раменете й, за да й помогне да седне и да отпие глътка вода.

Тя огледа коленичилия до нея мъж. Едър, но не пълен. Носеше тъмносиня туника и черни панталони от хубав плат, а ботушите му бяха от фина кожа. Не носеше оръжие. Чертите му бяха обикновени, но в черните му очи имаше нещо, което й казваше, че не бива да го подценява.

— Кой си ти? — попита тя отпаднало.

— Зейн.

Тя отпи още глътка.

— Само Зейн?

Той сви рамене и се усмихна. Държеше се прямо и уверено. Очевидно беше опасен.

— Е, ако толкова настояваш, имам и няколко титли, една от Ролдем, друга от Островното кралство, и мисля, че ми оказаха подобна чест и в Кеш, но не съм сигурен. Така че Зейн ще свърши работа. — Той се обърна и посочи няколко фигури при вратата. — Монасите ми казаха, че ти си Сандрина и че си Непреклонен рицар от ордена Щит на слабите. Това вярно ли е?

— Да — отвърна Сандрина. — Предполагам, че си безвреден, инак братята нямаше да те допуснат до килията ми, докато съм в безсъзнание.

Той се направи на обиден.

— Безвреден? — Поклати глава. — Вярно е, че теб не те заплашвам с нищо, но чак пък безвреден… — Въздъхна и приседна до нея. — Трябва да си почиваш, но преди отново да заспиш, има някои неща, които искам да те попитам.

— Може би ще трябва да почакат… — рече тя, усетила, че отново изпада в несвяст.

Когато се свести, Зейн все още бе в килията, но беше облечен различно. Светлината от прозорчето също бе с друг оттенък — сивкав.

— А, събуди се — рече Зейн. — Искаш ли вода?

— Да, благодаря. — Тя взе купичката, отпи и попита:

— Та кой си ти?

— Зейн.

— Това го чух. Имам предвид кой те е пратил.

— А, ясно. Аз съм приятел на отец-епископ Крийган. Всъщност сподвижник ще е по-точна дума.

— Но не си от Храма.

— Не съм. Предпочитам да се моля на Банат или Рутия, когато изобщо се моля. — Усмихна се. — Опитвам се да не попадна сред онези, които се нуждаят от намесата на Дала.

— И като сподвижник на отец-епископа — каза тя, като се надигна на лакът, — предполагам си тук, за да разбереш какво съм научила?

Той бръкна под леглото и извади сгънато одеяло. Нагласи го зад гърба й, за да й е удобно, и каза:

— Да. Стига да ти се говори.

— Малко съм гладна, но може да разговаряме и преди да се нахраня.

Той кимна и излезе да говори с някого отвън, а Сандрина се огледа. Някой я бе измил и й бе превързал раните: още я сърбяха, но както когато заздравяват. Бяха я облекли в бяла риза от лен и косата й миришеше на чисто.

Беше полумъртва, когато стигна града. Бе яздила цяла седмица, без почти никаква храна освен горски плодове, от които после повръщаше.

Всъщност спомените й от пътуването бяха доста смътни. Помнеше когато стигна хълма, от който се виждаше Итра, и после нищо, докато не я спряха на портата. После я заведоха в храма и тя се опита да говори с някого, но изгуби съзнание.

Раните й бяха позаздравели, но беше отслабнала ужасно. Все пак се беше добрала дотук и не се съмняваше, че Богинята е бдяла над нея.

— Значи работиш за Крийган — каза тя, когато Зейн се върна. Всичко я болеше.

— По-точно е да се каже, че работя с него — поправи я Зейн. — Или за хора, които работят с него. — Един монах влезе с поднос, остави го в скута на Сандрина и докато тя ядеше, Зейн продължи: — Напоследък орденът ви не разполага с достатъчно хора и средства и изглежда, по тези места ти си единственият Непреклонен рицар. Та затова епископът реши да те държим под око.

— Просто защото по случайност си бил в Итра?

— Не точно. Пратиха ме тук. Както и други хора в Досра, Мин и Стрелата, в случай че идеш там. Ако до седмица не бяхме получили вест за теб, щяха да пратят хора и на север. Има основания да смятаме, че се случва нещо сериозно в онова селце, където те пратиха…

— Акракон — уточни тя, млъкна и се зае с храната — зеленчукова супа и хляб. Не смяташе, че този мъж, тук, в манастира, независимо че намекваше, че е свързан с Храма в Крондор, може да е заплаха за нея. Както сам бе отбелязал, наблизо нямаше други представители на ордена — това място бе твърде отдалечено от политиката и интригите на Храма.

Зейн разбра, че няма да отговори, и продължи:

— Както и да е. Можеш да докладваш лично на отец-епископа, ако желаеш. Не съм получавал нареждания да те разпитвам подробно. Моята работа е само да се погрижа да се прибереш безпрепятствено, за да можеш да ни докладваш за наученото.

Тя се зачуди кои ли са тези „ние“, за които говори — Храмът, отец-епископът или господарите, на които служи този Зейн.

— Добре. Значи ще яздите с мен до Крондор?

— Не точно — отвърна той с усмивка. — Но първо се наяж.

Тя се намръщи и продължи да яде. Когато свърши, той отнесе подноса, а като се върна, я завари права.

— Още съм слаба — призна Сандрина.

Дойде един монах и Сандрина се нацупи, като видя, че й е донесъл рокля. Зейн забеляза недоволното й изражение и сви рамене.

— Това беше най-доброто, което успях да намеря. Всъщност помолих жената на продавача да ми я продаде. — Той погледна след монаха, който тъкмо излизаше, и добави: — Според мен на братята изобщо не им е хрумвало, че може да носиш панталони. Сигурно си първият Непреклонен рицар, когото виждат тук. — Засмя се. — Е, добре де, непреклонна рицарка.

Тя смъкна ризата, навлече роклята и призна:

— Няма много като мен. Това е неблагодарна работа и неподходяща за хора, които не са надарени с физическа сила. Дори някои силни мъже странят от нея. — Огледа роклята, която очевидно й бе голяма. — Как ще яздя с това?

— О, няма да яздиш. — Зейн извади нещо от кесията си и каза: — Ела до мен.

Тя застана до него и той поясни:

— Така ще е много по-бързо.

И изведнъж се озоваха в друго помещение и на друго място. Беше по-рано през деня, ако се съдеше по ярката светлина, и доста по-топло. В стаята имаше трима мъже.

Сандрина ги погледна, намръщи се, пристъпи към един от тях и преди някой да успее да реагира, го халоса с всичка сила в челюстта. Мъжът отлетя назад, хлъзна се по пода и се блъсна в стената.

Амиранта разтърси глава, примигна, надигна се и каза:

— Здравей, Сандрина. Радвам се да те видя.

Пъг ги гледаше стъписано. Малко неща можеха да го изненадат, особено на тази възраст, но внезапната поява на Зейн и жената, която миг по-късно бе повалила Амиранта с удар в зъбите, бяха сред изключенията.

— Поизгубила си форма, момиче — засмя се Брандос. — При други обстоятелства щеше направо да му строшиш ченето.

Сандрина едва сега забеляза стария боец и също му се усмихна.

— О, дърти мошенико. Как я караш?

Той я прегърна и каза:

— Криво-ляво. От време на време се сещам за теб.

— Очевидно няма нужда да ви запознавам — обади се Пъг.

— Няма — каза Сандрина. — Вие обаче кой сте?

— Пъг. Собственикът на този остров.

Тя се намръщи.

— Черният магьосник?

На устните му трепна усмивка.

— Това е дълга история. За момента по-важното е, че имаме обща цел.

— И тя е?

Амиранта се надигна от пода — потъркваше ударената си брадичка — и каза:

— Да открием откъде идват демоните.

Сандрина го изгледа с унищожителен поглед.

— С това ли се занимаваш сега?

Той разпери ръце.

— Не. Всъщност един демон едва не ме изкорми преди няколко седмици.

— Жалко, че не е успял.

— Голяма работа си, момиче — засмя се Брандос.

Тя го изгледа кръвнишки.

— Брандос, ти си добър човек, но не мога да кажа същото за компанията, в която се движиш.

— Ще може ли да оставим за малко личните недоразумения? Все пак очакваме и други гости — намеси се Пъг.

— Кой все пак сте вие? — попита Сандрина. — Искам да кажа, кой сте вие, за да си позволявате да ме докарате тук?

Личеше й, че едва овладява гнева си.

— Отец-епископ Крийган ще пристигне скоро — каза Пъг. — Ще оставя на него да обясни ролята ви в това. Но преди да се появи, може би ще бъдете така добра да ни разкажете за преживяванията си при Върховете на Куор.

— Не — тросна се тя. — Няма да съм така добра.

Пъг въздъхна.

— Зейн, би ли показал на Сандрина стаята й, докато ние изчакаме останалите гости?

— Да, дядо — каза Зейн и кимна на Сандрина да тръгне с него. Тя хвърли още един смразяващ поглед на Амиранта и го последва.

В коридора младата жена се огледа. Къщата бе само на един етаж и вратите извеждаха в градина.

— Дядо? — каза тя. — Не ми изглежда да е с повече от десет години по-стар от теб.

— Външният вид често лъже — отвърна Зейн. — Пъг всъщност е дядо на баща ми и е достатъчно стар, за да… — Сви рамене. — Ще разбереш. — Отвори една врата и каза: — Можеш да си починеш тук, а ако си гладна, просто вдигни звънчето и позвъни. — Той й показа малкото звънче на масичката до леглото. — Има ли нещо друго, което мога да направя за теб?

Тя сведе поглед към роклята си.

— Да. Ще се радвам, ако ми намериш някакви дрехи по мярка. Най-добре риза и панталони.

— Ще потърся — каза той. — Няма да се бавя.

Щом той излезе, тя седна на леглото и въздъхна.

— Ох! Какво направих, та да заслужа това? Пак Амиранта!

Когато се върна, Зейн я завари заспала, свита на леглото като малко дете. Личеше й, че е плакала.

* * *

Вечеряха шестима — Пъг, жена му, двамата му синове, Амиранта и Брандос. В средата на масата за дванайсет души бе сложена тава с печено месо, имаше и купи със зеленчуци, плодове и какви ли не още неща.

— Прекрасна къща — каза Амиранта. — Мислех, че живеете и работите в Звезден пристан.

— Всъщност точно така искаме да мислят всички — отвърна Пъг. — Макрос, моят предшественик на този остров, е създал легендата за Черния магьосник, за да си осигури усамотение. Ние продължихме с тази заблуда със същата цел. Академията в Звезден пристан е оживено място и макар че има големи постижения, истинската работа — изследвания, образователни програми и прием на надарените ученици — се върши тук.

Брандос, който не спираше да нагъва лакомо, рече с пълна уста:

— Предполагам, че или си решил да ни се довериш, или смяташ да ни убиеш. — Посочи тавата с месо. — Но инак храната е вкусна.

Миранда се усмихна. В този стар воин имаше нещо много непосредствено, което й се нравеше.

— Брандос — каза тя. — Ако искахме да ви убием, нямаше преди това да ви готвя най-вкусното си ястие.

Магнус и Калеб се разсмяха, а Амиранта попита:

— Е, щом няма да ни убивате, значи ли, че можем да си имаме доверие?

Пъг го изгледа втренчено.

— Не съм сигурен, че „доверие“ е най-точната дума, но ще я приема поне засега. Демоните са проблем, с който ще трябва да се справим, а в Звезден пристан нямаме голям опит с тях.

— Монасите от Сарт — каза Магнус — също не успяха да ни помогнат, макар че записките им са доста педантични: „…на тази и тази дата се появи демон и брат Игантал или отец Бореус го прогони“, Или пък някой е бил изяден, преди да успее да прогони демона. Но що се отнася до природата и поведението на демоните, информацията е съвсем оскъдна.

— Не бих казал — обади се Амиранта и погледна Пъг, сякаш за да покаже, че се обръща специално към него. — Трудно е да се преговаря с демони и силата, която идва с тях, е опияняваща като наркотик. Има цена, която никога не съм искал да платя.

— Твоят живот? — попита Калеб.

Чародеят поклати глава.

— Моята душа, поради липса на по-добър термин. Може да не съм добър човек, но съм готов да се изправя пред Лимс-Крагма, когато му дойде времето, и да се отчета за всичко, което съм вършил — добро или лошо. Ще приема божественото правосъдие, но няма да отстъпя мястото си в Колелото на вечния живот само за да припечеля нещичко в този.

— Би било невероятна сделка — съгласи се Магнус.

— Само че не е толкова лесно, нали? — попита Пъг.

Амиранта поклати глава и остави лъжицата, очевидно приключил с храненето.

— Ако някой пратеник на злото ви предложи сделка, отговорът ще е в зависимост от това колко е твърд характерът ви. Проблемът е, че тъмните сили действат много по-прикрито. Там някъде — той махна към стената — съществува сила, която е не чак толкова потайна. Убеден съм, че брат ми, човекът, когото познавате като Лесо Варен, беше почти безумен, когато уби майка ни. Нещо бе проникнало в него, беше докоснало сърцето му и бе открило там склонен да се подчинява характер. Познавам добре брат си, той е твърде себелюбив, за да се подчини тъй лесно, но суетата може да го направи лесен за манипулиране.

Пъг си спомни разговора си с Бога на крадците, когато Банат бе разкрил, че суетата на Макрос е била най-големият му съюзник при манипулирането му, макар да е бил опитен магьосник, и кимна в знак на съгласие.

— И макар с братята ми да не обичахме да разговаряме, имахме общи познати. Както вече разбрахте, тези от нас, които практикуват това, което вие наричате тъмно изкуство, често имат склонността да общуват с пропаднали типове — крадци, бандити и така нататък. Хора, които могат да ни доставят важни за нас неща. Това не важи толкова за мен, тъй като сам изработвам повечето предмети, от които се нуждая: амулети, камъни на силата и разни други дреболии, които са ми трябвали през годините.

— Ако ме питате, някой ден този момък ще си изгуби главата — подхвърли насмешливо Брандос.

— Щях да кажа нещо друго, но моят стар приятел е прав. — Амиранта вдигна замислено лъжицата и почна да рови в чинията си. — Тези, които се нуждаят от живи човешки образци за своите опити, се свързват с търговците на роби, а тези, които се интересуват от смъртта — като брат ми, — търсят бандити, главорези, край които непрестанно се лее кръв. Култовете са особено подходящи.

При споменаването на култовете Пъг се обърна към Калеб:

— Зейн дали…?

— Не — отвърна Калеб. — Каза, че Сандрина предпочитала да изчака да пристигне отец-епископ Крийган.

— Крийган ще дойде тук? — попита Амиранта и вдигна учудено вежди.

— Имаме много приятели.

— Вярвам ви.

— Познавате ли се?

— Срещали сме се — рече Амиранта.

— Не се тревожете — обади се Брандос. — Крийган може да накара да изгорят Амиранта като еретик, но няма да му счупи ченето. Той е възпитан човек.

Амиранта се усмихна криво.

— Той е прагматик. Не одобрява сферата на моите интереси, но никога не се е месил.

— Хубаво е, че живеем в различни части на света — отбеляза Брандос. — И между нас има цял океан. — Намигна на Пъг и семейството му. — Така нещата остават под контрол.

Магнус се засмя и поклати глава, Калеб също се усмихна.

— А защо всъщност е този юмрук в зъбите? — попита Миранда. — Съжалявам, че не бях тук, за да го видя, но ми е интересно.

— О, това е дълга история… — поде Брандос.

Амиранта го прекъсна:

— И е свързана с отец-епископа. Преди четири, не, пет години, да, вече пет. Носеше се слух за един демон, видели го на крайбрежието, накъде около Крондор, в селцето Жълтото муле.

— Кръчмата там си я бива — отбеляза Брандос.

— Бива си я — съгласи се Амиранта. — Настанихме се в нея и се заехме да установим дали слуховете са верни, или не, и тогава се появи Сандрина, която също бе дошла, за да отърве района от демона. Изглежда, интересите ни съвпадаха… А Сандрина, както сами знаете, е много красива жена. — Амиранта ги изгледа бавно. — И така, ние се обединихме.

— И друг път съм чувал за поява на демони, особено в района на Крондор — каза Пъг, погледна Магнус и Калеб, после вдигна въпросително вежди към Миранда.

— Имаше доклад от нашия приятел в двореца на принца — каза тя.

— Така ли? — попита Пъг. — Защо не знам за това?

— Не изглеждаше като нещо, заради което да те безпокоя. Имало демон, местните се отървали от него, какво толкова.

Брандос и Амиранта се спогледаха изненадано и Брандос попита:

— Местните?

— Явно отец-епископът е пропуснал да спомене имената ни в доклада — подхвърли Амиранта.

Пъг се усмихна.

— Нетипично за него. Той е много амбициозен. Но, моля те, продължавай.

— Няма много за разказване — въздъхна Амиранта. — В селцето пристигнал някакъв странен тип… малко луд дори, и заявил, че е пророк, после направил разни неща, с които да впечатли хорицата. Изцерил една-две рани, прогонил маната от овошките и доста добре предсказвал времето. Събрал малка група последователи и след година успял да ги убеди, че е божие превъплъщение. После обаче нещата се влошили.

— Аха — съгласи се Брандос. — Хората, дето не го подкрепяли, внезапно взели да се разболяват, млякото на кравите им се пресичало, или им изсъхвали посевите.

— Проклятия — каза Пъг. — Вещерска работа.

— Може би — рече Амиранта. — Майка ми са я наричали вещица повече пъти, отколкото бих могъл да си спомня. Дори моята титла „чародей“ в действителност на древния сатумбрийски език означава „призоваващ духове“, но сега го използват и вместо вещер.

— Никога не съм разбирал смисъла на всички тези названия — оплака се Брандос. — Човек или използва магия, или не я използва, нали така?

Пъг не можа да се сдържи и се разсмя.

— Приятелю, нямаш представа колко разговори на тази тема съм изтърпял през годините.

Амиранта се върна към разказа си.

— Само за седмица установихме, че в този култ са замесени и други, хора, появяващи се мистериозно посред нощ и сетне изчезващи.

— Магьосници? — попита Магнус.

Амиранта сви рамене.

— Или свещеници ренегати от някой орден, които са предавали информация или инструкции между този лъжепророк и онзи, който е направлявал събитията в Жълтото муле.

— Местните нямали нищо против всичко това, докато не започнали да измират — намеси се Брандос. — Този пророк, който се представи като Джаймен, обвини нас! Можете ли да си представите?

— Продължавай — каза Пъг на Амиранта.

— И така, както казах, по това време двамата със Сандрина вече се бяхме обединили. Тя се опитваше да спаси селяните, а аз бях заинтригуван от миризмата на демони.

— Миризмата? — попита Пъг.

— Да — потвърди Амиранта. — Срещал си се с демони, нали?

— Да. Но ще призная, че резултатите не бяха вдъхновяващи.

— Забеляза ли как миришат?

Пъг си спомни за случката с демона, приел облика на Изумрудената кралица. Беше се появил там изпълнен с увереност в собствената си сила и могъщество само за да бъде свален от небето с огнена топка — което едва не беше последното приключение в живота му.

— Не бих казал, че имах време да го душа — призна той. Погледна Миранда и Магнус и добави: — През годините съм си имал работа с доста демони и ако изключим един, който миришеше на горена сяра, останалите понамирисваха само на… пот? Една такава тежка телесна миризма.

Амиранта се разсмя.

— Съжалявам, нямах пред вид миризмата на телата им. Говорех за тяхната магична миризма.

Пъг присви очи и каза:

— Напомня ми на един разговор, който водих навремето с един племенен шаман в Кеш. Той твърдеше, че можел да разпознава различните магии по миризмите.

— А ти не можеш ли? — попита учудено Амиранта, изгледа останалите, сетне продължи: — Мислех, че всеки магьосник е способен да… разпознава магията на други. Имам предвид, ако вече се е срещал с тях и е присъствал, когато правят заклинания.

— Ако става въпрос за това, струва ми се, че аз мога — каза Магнус.

— Наистина? — попита го Пъг.

— Никога не си ни казвал — добави майка му.

— Защото никога не съм му обръщал внимание — призна Магнус. — Не е нещо, което върша съзнателно. Но ако ти или татко се появите в съседната стая, винаги зная кой от вас се е прехвърлил от друго място.

Пъг се ококори.

— А когато съм в стаята си, зная кой преподава на учениците само по аурата, която придружава приложената магия.

Миранда поклати глава.

— Нямах представа.

Пъг се обърна към Амиранта.

— Когато приключим с неотложните проблеми, може би ще се съгласиш да останеш тук за малко. Бих искал да науча повече за това твое умение, което притежава и синът ми.

— Не зная дали е умение. В смисъл дали може да се овладява.

— По-важното е дали ще можем да го разпознаваме — рече Пъг. — Нещо, което правим несъзнателно, като премигването и дишането.

— Понякога човек обръща доста сериозно внимание на дишането си — намеси се Брандос. — Особено ако друг се опитва да му попречи да диша.

Амиранта присви очи, но не отговори на стария воин. Вместо това се обърна към Пъг:

— Брандос ще трябва да се върне у дома, инак жена му ще набучи главата ми на кол, но аз ще остана да помогна с каквото мога. — Усмихна се. — Освен това тук има доста неща, които разпалват любопитството ми, защото вие прилагате заклинания, за които дори не бях чувал. Както казах, за тези от нас, които практикуват така наречените тъмни изкуства, съществуват малко възможности да се срещат и общуват с други магьосници.

— Съгласен съм — каза Пъг.

Появи се Сандрина, придружена от един от учениците на Пъг. Непреклонният рицар от ордена Щит на слабите носеше мъжка туника, панталони и сандали. Пъг я покани с жест да седне при тях и тя се настани до Миранда, точно срещу Амиранта.

— Наспа ли се? — попита я Миранда.

— Да — отвърна младата жена, макар и да личеше, че още е изтощена.

— Трябваше да оставиш на изцерителите да ти видят раните.

Миранда взе една купа и си сложи ядене.

— Нищо им няма. Прегледах ги сама да проверя дали някоя не е забрала. Ще ми останат много хубави белези.

— Има един жрец на Килиан, който може да накара белезите да се стопят — каза Миранда.

— Защо? — попита Сандрина. Извърна очи към Амиранта и добави: — Белезите ми напомнят, че небрежността е най-краткият път към болката.

Амиранта наклони леко глава, сякаш в знак на съгласие, но не каза нищо.

— В такъв случай — понадигна се Брандос, — ако повече не съм ви нужен, ще ида да се поразтъпча. Напоследък, ако седя на едно място, често ми се придремва. Изглежда, това е първият признак на наближаващата старост.

Миранда се усмихна и отвърна:

— Ще накарам някой от учениците да те разведе наоколо. Има места, където е по-добре да не влизаш неподготвен. — Даде знак на един млад мъж с тъмна роба, той се приближи и Миранда му нареди да покаже на Брандос останалите постройки.

Пъг се обърна към Амиранта:

— Искаш ли и ти да се поразходиш?

— Ако нямаш нищо против — отвърна чародеят, — предпочитам да остана тук и да почакам Крийган.

Пъг и Миранда се спогледаха, но не казаха нищо.

— Пратихме вест на всички наши агенти, че Сандрина е тук — обясни Магнус, — така че предполагам, че той скоро ще се появи.

— В такъв случай — подхвърли Амиранта, — ако не възразявате, бих искал да пробвам вината ви.

Пъг се усмихна, махна на друг ученик и попита:

— Бяло или червено предпочиташ?

— Да — отвърна чародеят.

Миранда и Пъг се разсмяха.

— Донеси бутилка вино от избата — нареди Пъг на втория младеж. — Виж дали ни е останало от онова рейвънсбъргско червено — мисля, че трябва да има още няколко шишета. Донеси и чаши. — Огледа останалите. Магнус, Калеб и Миранда поклатиха глави и той добави: — Две.

Сандрина вдигна ръка и Пъг се поправи:

— Три.

Ученикът излезе и Миранда каза:

— Поразрових се сред някои стари документа в мазето на Звезден пристан, където се съдържат писания за така наречената „демонична наука“. Амиранта, ще съм ти благодарна, ако по-късно ги прегледаш. Не са много, така че няма да ти отнеме време.

Чародеят кимна, че няма нищо против.

— Е, аз пък имам урок, така че ще тръгвам — заяви Магнус. — По-късно ще се видим.

Калеб също се надигна и каза:

— Мен пък ме чакат разни домашни задачи. — Кимна на останалите и излезе.

Донесоха виното и Амиранта беше впечатлен от качеството на предлаганата реколта.

Вратата се отвори и влезе висок червенокос мъж. Зад него крачеше отец-епископ Крийган.

— Отиде си един приятен миг — промърмори Амиранта.

Сандрина понечи да се изправи, но отец-епископът й посочи стола.

— Довърши си яденето, момиче. — После извърна поглед към Амиранта и му каза: — Смятах те за мъртъв.

— Или си се надявал? — попита чародеят.

— Вино? — предложи Пъг.

Отец-епископът огледа масата, дръпна един стол и кимна.

— Джоми, а ти? — обърна се Пъг към червенокосия.

Мъжът се ухили, от което веднага придоби младежки вид, и рече:

— Разбира се.

Пъг даде знак да донесат още две чаши, а отец-епископът се обърна към Сандрина:

— Е, какво откри?

Сандрина започна да разказва историята си отдалече — още от нападението на фургона на търговеца на пътя за Акракон. Не пропусна и най-малката подробност: даваше си сметка, че всяка подробност може да се окаже жизненоважна за отец-епископа и неговия придружител. От време на време плъзгаше поглед към Амиранта, който седеше неподвижно и слушаше внимателно, както и всички останали около масата. Приключи разказа с посещението на пещерата и мъртвия отшелник. Накрая добави:

— По-голямата част от пътуването от Акракон до Итра все още ми се губи. Имах треска и на няколко пъти съм изпадала в несвяст. Конят ми е добре обучен и ме е пазил, докато съм лежала на земята. Не помня много от пристигането си в Итра. По-нататък вече знаете.

Отец-епископът погледна Амиранта и попита:

— Какво ти е мнението за повикването на чудовището и смъртта на магьосника?

Амиранта повдигна рамене.

— Очевидно е, че членовете на култа не са били доволни от резултата. — Помисли малко и продължи: — Мога само да предполагам, но жертвеният ритуал е имал за цел да призове нещо друго, докато вместо това, според описанието на Сандрина, са се появили няколко дребни демона. Мисля, че познавам този вид: изключително злобни прилепоидни създания с остри нокти и зъби… — Сандрина кимна. — Който и да е бил злощастният магьосник, опитвал е заклинание, далеч надхвърлящо способностите му, и е платил за това най-жестоката цена. Бил е на лов в непознати води и е използвал примамка, която го е превърнала в стръв. — Обърна се към Сандрина. — Демоните еднакви ли бяха?

Тя кимна.

— И изчезнаха, след като убиха жертвата?

Тя кимна повторно.

Той въздъхна.

— Глупаци. По някакъв начин членовете на култа са се натъкнали на ритуал за повикване и вероятно са решили да го използват, за да призоват нещо друго. Когато хората не познават демоничната магия… — Той погледна Пъг. — Това е все едно да повикаш дъжд и да решиш да заместиш думата със сняг.

— Не разбирам много от магии за време — призна Пъг. — Темар е нашият специалист по тях. Но схващам сравнението. Цялата структура на заклинанието трябва да е изградена по друг начин.

Амиранта кимна.

— Да. Така е и при повикването. Ако можех винаги да използвам една и съща формула и само да сменям името на демона, животът ми щеше да е много по-лесен.

— Или по-кратък — подхвърли сухо Сандрина. Пъг и отец-епископът я погледнаха и тя продължи: — Виждала съм го как работи. Излага на риск не само себе си, но и околните. — Намръщи се, погледна чародея и добави: — Амиранта, ти си едно арогантно копеле.

Амиранта килна глава, сякаш обмисляше думите й.

— Но знам за демоните повече от всеки друг на този свят. — Извърна поглед към Пъг. — Някой се опитва да научи за съвсем кратко това, което отнема години. Подозирам, че го прави, защото е притиснат от времето.

Пъг помълча известно време, после каза:

— Джоми, разкажи на Амиранта и останалите за онази твоя среща, когато се опитвахме да открием Слънчевите елфи на Куор.

— Преди десет години, когато бях още млад и се обучавах, ми бяха определили за настойник едного на име Каспар от Оласко — почна Джоми.

Амиранта се разсмя.

— Той е тук. — Обърна се към Пъг. — Да не е пак за риба?

Пъг кимна и каза:

— Дори демоните не могат да го спрат.

Джоми ги изгледа неразбиращо, но продължи:

— Във всеки случай генералът ни обучаваше — мен и още неколцина младежи — по време на една мисия за… — тъй като не знаеше дали новодошлите са в течение на съществуването на тайна организация, прикрита зад училището по магия, каза: — за Пъг. Трябваше да стоим на едно място под дъжда и да чакаме пирати.

— Пирати? — попита Амиранта.

— Така ни бяха докладвали. — Изгледа Пъг с присвити очи.

— Понякога до нас достигат само слухове. Както и да е, появи се един кораб, който доближи западния бряг на полуострова, където са Върховете на Куор, и от него към брега се приближиха три лодки. Приличаха на пирати и всичките носеха черни кърпи и шапки.

— Черните кепета? — обади се Сандрина.

— Възможно е — рече отец-епископ Крийган. — Ако е така, значи съществуват от доста време.

— Дори нивото на магия, на което е била свидетелка Сандрина, не се постига лесно — каза Амиранта. — Ако един магьосник реши да се изучи как се призовават демони, ще са му нужни над десет години тайни занимания.

— С тях имаше магьосник — продължи Джоми — и той повика едно… едно нещо.

— Опиши го — подкани го заинтригуван Амиранта.

— Голямо и злокобно, с приблизително човешка форма, но по-едро, може би седем-осем стъпки високо. Беше обгърнато в дим, сякаш е наметало, или мантия на раменете. Говореше на език, който магьосникът разбираше, но гласът му бе някак призрачен, далечен. Имаше форма, която… трудно е да се опише. С нагъната кожа, като на развято от вятъра знаме. Разбираш ли за какво говоря?

— Да — потвърди Амиранта.

— Очите му бяха като пламтящи кехлибари, яркочервени, а после кожата му се втвърди като димяща скала. Не мога да ви кажа нищо повече, защото генерал Каспар нареди атака и тогава настъпи ад. Зная обаче, че докато се биеше, това нещо продължаваше да расте и когато нещо го удряше, изгаряше. След около минута то се покри с огън, жълтеникави пламъци от главата до петите. Щитът на един от нападателите пламна и изгоря, дрехите на човека се превърнаха във факла. Над всичко това се виеше дим като от гигантска клада. Вече си мислех, че с нас е свършено, когато се появиха елфите и го прогониха.

— Как го направиха? — попита заинтригувано Амиранта.

— Наистина не зная — отвърна Джоми. — Дори не помислих да ги питам. В един миг се биехме за живота си, в следващия се появи ярък сноп светлина, чудовището замръзна и огньовете угаснаха. Споменах ли, че валеше дъжд? Както и да е, веднага щом застина и огънят угасна, дъждът започна да вдига пара от кожата му и после изведнъж то се разпадна.

— Не е бил истински демон — заяви уверено Амиранта. — По-скоро някое стихийно създание.

— Каква е разликата? — попита Пъг.

— Познавам един магьосник, Селик — отвърна Амиранта, — който беше обсебен от свойствата на природните стихии — земя, въздух, вода и огън. Той твърдеше, че всяка от тези стихии има определяща част, свойство, свързано по някакъв начин с живота, ала без да е истински живот. Наричаше тези същества стихийни твари. Идват от едно място, което не е демонско царство, сигурен съм, а нещо различно — непозната за нас реалност.

— Изумително — възкликна Пъг. Опитът му с една реалност, в която бяха пребивавали със сина му и Накор, дребния комарджия, с когото дълги години бяха приятели — по времето на дасатската инвазия на Келеуан — бе пробудил интереса към други подобни невидими светове. За негово постоянно недоволство обаче съществуваше съвсем оскъдна информация по този въпрос, както и за демоните.

— Е, каквото и да беше, беше си страшно да се изправиш срещу него — продължи Джоми. — Не съм сигурен обаче дали има някаква връзка с разследванията в района на Куорските върхове.

— И аз — рече Пъг. — Но е ясно, че тези Черни кепета служат на някого или на нещо и вече десет години проявяват интерес към Върховете на Куор.

— Свен’гар-рите — обади се отец-епископът. — Макар да не знаем почти нищо за природата им, освен че са необикновено красиви създания, ни е известно, че притежават сила и че могат да викат духове…

— Духове? — прекъсна го Амиранта. — Срещали сте духове?

— Аз съм срещал — рече Джоми. — Или нещо подобно на дух.

— Разкажи ми — подкани го Амиранта.

Джоми разказа, че е бил преследван от странни човекоподобни същества, яхнали огромни, приличащи на вълци зверове, които било почти невъзможно да разгледаш, освен като тъмни петна в периферията на полезрението.

Миранда, която досега бе мълчала, каза:

— Аз помогнах за унищожаването им. — Описа лагера им и се обърна към своя съпруг.

— Доколкото успяхме да определим — взе думата Пъг, — това са създания, идещи от пустошта, сродни на Страховитите, или Ужасите, като техни призраци или духове. Срещал съм Страховити на два пъти и още няколко пъти техни по-дребни сродници.

— Уважението ми към теб вече няма граници — произнесе Амиранта и в гласа му нямаше и следа от насмешка. — Нито едно живо същество, доколкото ми е известно, не се е изправяло срещу Ужасите. Призраците и духовете също не са от демоничното царство. Те са нещо… различно.

— Какво? — попита Джоми.

— Нямаме представа — призна Пъг. — Знаем само, че идват отнякъде отвъд Седемте ада или Небеса. — Погледна Амиранта и добави. — Те са твари на Пустошта.

— Имам чувството, че прикривате някои неща — рече Амиранта, — но в края на краищата това е ваше право. — Присви очи и се вгледа внимателно в Пъг. — Освен това, изглежда, знаете доста работи за демонското царство.

Пъг мълчеше. Всички останали бяха втренчили очи в него. Сандрина остави лъжицата, отец-епископът постъпи по същия начин с чашата си. Пъг забеляза, че при вратата стоят двама ученици с подноси с плодове и им каза:

— Идете да учите. Благодаря ви.

Младежите оставиха плодовете, после излязоха и около масата останаха само гостите на Пъг.

— Кажи им — подкани го Миранда. — Кажи им всичко. Те заслужават да знаят.

И Пъг заговори тихо:

— Всички знаете за нашествието срещу Островното кралство от армията на Изумрудената кралица. За повечето от вас това е древна история. Миранда и аз обаче сме живи свидетели.

Амиранта мълчеше. Той също помнеше опустошенията, извършени в родната му земя от армиите на Изумрудената кралица, когато бе още младеж.

— Има някои неща, свързани с онова време, за които не бих искал да говоря. Въпроси, на които няма да отговарям. Но това, което ще ви кажа, е самата истина.

Всички мълчаха и го гледаха напрегнато.

Миранда знаеше за какво говори, тъй като тя също бе с него тогава. Помнеше всичко, което бе казал Накор за Петия кръг, и какво бяха разбрали, докато се намираха на унищожения свят Шила, как бе видяла баща си, Макрос, да се сражава с демонския крал Маарг и как бе разговаряла с обладания демон, попаднал под властта на Ханам, сааурския хранител на знания. Само Миранда, Пъг и Магнус знаеха, че макар Накор да бе един от най-доверените им сподвижници, той също така бе инструмент на Банат, наричан още Калкин, Бога на крадците и лъжците.

— Отче-епископе — продължи Пъг, — една от причините вашият върховен жрец в Риланон да ни запознае преди много години бе, защото много от това, което се случва тук, е в служба на един по-висш ред, факт, скрит за мнозинството от работещите при нас. — Той премести поглед от едно лице на друго и накрая го спря на Непреклонния рицар. — Всички вие сте постъпили на служба по различни причини, или поне така предполагате. Твоята роля — рече той на Амиранта — все още не ми е съвсем ясна, но подозирам, че е било жизненоважно да те намерим. Демони започнаха да се появяват на неочаквани места, без да бъдат призовани. — При тези думи очите на Амиранта се разшириха, но той не каза нищо. Пъг помълча малко, после продължи: — Отец-епископът Крийган, Джоми и Миранда го знаят, но вие двамата не. — Той посочи Амиранта и Сандрина. — Сред общността на този остров ние служим на една по-възвишена клауза чрез организация, наречена Конклав на сенките. Необходимостта налага да сме тайна организация, поддържаща специални връзки с управниците на трите най-могъщи нации тук на Триагия.

Крийган добави:

— Което също така означава, че те оказват въздействие и върху по-малките кралства.

— И като се има предвид ролята на Каспар за появата ми тук — каза чародеят, — въздействието й се простира чак до кралство Мубоя от другата страна на света.

Изглеждаше искрено впечатлен.

— Освен това поддържаме контакти с други групи, включително с няколко от големите Храмове. Целта ни е не да ги приобщаваме към нашата кауза или да ги поставяме под наше влияние, а да действаме заедно, като служим на едно по-голямо добро.

— И това по-голямо добро е? — попита чародеят.

Джоми се изсмя пресипнало, после каза:

— Оцеляването на света. — Наведе се напред и усмивката изчезна от лицето му. В този момент Амиранта виждаше пред себе си не млад мъж, а истински ветеран. — Бил съм свидетел на какво ли не. Оцелявал съм там, където мнозина щяха да загинат, в ръцете ми са умирали хора, към които съм бил привързан. — Спря за кратко, сетне добави: — Няма човек в Конклава, за когото не бих дал живота си, и съм сигурен, че всеки един от тях би постъпил по същия начин. И това не е сляпа привързаност. Тези хора имат принципи.

— Достатъчно, Джоми — рече Пъг. — Не сме тук, за да убеждаваме Амиранта, че сме представители на доброто, а нашите противници са служители на злото.

Чародеят се усмихна.

— Не е необходимо. Вече го зная. Или поне зная, че смятате, че служите на доброто.

— Точна забележка — подхвърли Миранда.

Чародеят си позволи още една усмивка.

— Мнозина от тези, които са се опитвали да ми видят сметката, са мислели, че го вършат в името на доброто.

Джоми се разсмя.

— И аз имам подобни наблюдения.

— Та за демоните — подкани нетърпеливо Сандрина.

— Да — каза Амиранта. — Какво знаете за царството на демоните?

— Те обитават няколко нива на реалността — поде Пъг. — Същите, които се смятат за Първия кръг на Ада.

Джоми прихна.

— Понякога ми се струват прекалено великодушни. — Зърна изражението на Миранда и рече: — Добре де, млъквам.

— Воювахме с демоните на един свят на име Шила, родина на сааурите, и успяхме до се доберем до коридора, по който бяха дошли. Разрушихме разлома между Шила и този свят и избягахме. — Пропусна да отбележи, че Макрос, бащата на Миранда, бе загинал, удържайки най-могъщия демон от Петия кръг, за да могат те да избягат. — Знаем, че демоните се командват от едно същество на име Маарг и че той има свои капитани. Но за тях не ни е известно кой знае колко, освен че преди около сто години първият му капитан се е казвал Тугор. Те разполагат със свое разузнаване, но то не прилича на нашето.

— Съгласен — рече Амиранта. — Досегашният ми опит потвърждава, че те притежават известна хитрост, дори са умни, но творческите им способности са ограничени.

Пъг кимна и каза:

— Изглежда, горните светове ги привличат както светлината нощните пеперуди.

— Именно — потвърди Амиранта. — Тъкмо по тази причина всяко призоваване трябва да включва заклинание за обуздаване, инак чудовището ще разкъса всеки, до когото се докопа. Дори дребосъци като моя Налнар могат да се окажат големи пакостници. — И продължи с усмивка: — Той е голям почитател на кексчета.

— Повечето от тези, които срещнахме ние, предпочитаха месо — подметна Миранда.

— Което си е вярно — потвърди Амиранта. — Но смятам, че тези от тях, които са на по-високо ниво, могат да черпят живителна енергия направо от съществата около себе си, като използват специални магични умения.

— Ние знаем, че те имат своя магия — рече Пъг, — от един демон, който убеждаваше всеки, който го види, че е Изумрудената кралица. Използваше илюзия.

— Това не го знаех — отвърна Амиранта. — И никога не съм виждал демон със сила да създава илюзия около себе си. Изненадан съм, че това е възможно. Демоните са доста праволинейни и предвидими в своята магия. Ако мога да вярвам на това, което са ми казвали неколцина от тях…

— Да вярваш? — прекъсна го Миранда. — Имаш демони, на които можеш да вярваш?

— Да вярвам вероятно не е най-точната дума. Разчитам на тях дотолкова, доколкото се подчиняват на волята ми и ми казват това, което ме интересува, защото знаят, че: съм по-силен от тях. Знаят, че мога да ги унищожа или да ги прогоня обратно в демонското царство.

— И какво са ти казвали? — попита Пъг.

— Те имат градове и нещо, наподобяващо социална организация — продължи Амиранта. — Градове не в смисъла, който влагаме ние, защото това са по-скоро пещери в планини, така че кошери ще е по-добра аналогия. Хранят се едни от други постоянно, но не разбирам напълно защо го правят. Не съм сигурен, но ми се струва, че те никога не умират. Мисля, че съзнанията им се поглъщат от други демони или че по някакъв начин се връщат във фундаменталната същност на своето царство.

— Може би е така, инак досега да им е свършила храната — рече Джоми.

— Именно — потвърди Амиранта. — Нямат ферми, не ловят риба и доколкото ми е известно, на световете им няма никакви други твари.

Пъг си припомни колко чуждо му се стори Дасатското царство от второто равнище на съществуване и колко по-различни са демоничните светове и рече:

— Може би това е нещо, което никога няма да разберем. Но да се върнем към настоящите ни проблеми. Сааурците са раса на воини и магьосници, равни на всички други, които съм познавал, а демоните ги смазаха само за седемнайсет години. Сааурската империя бе разположена на цял един свят и във войната с демоните загинаха милиони. Тревогата ни е защо сега демоните започнаха да се появяват все по-често на Мидкемия?

— Има няколко възможни обяснения — рече Амиранта.

— Бих искал да ги чуя всичките — заяви Пъг. — Но за момента ще те помоля да се задоволиш с най-вероятното.

— Някой ги вика тук.

— Брат ти? — попита Пъг.

Амиранта кимна.

— Поне този, който се опита да ме убие, ме наведе на подобна мисъл. Всъщност това бе причината да ида при Каспар. Исках да разкажа на някого, че се случва нещо лошо. И ако брат ми е в състояние да променя моите заклинания и… — Амиранта въздъхна. — Това означава, че или е станал по-силен, отколкото смятам за възможно, или се е съюзил с други. И в двата случая последствията ще са лоши.

— На кого служи той? — попита отец-епископ Крийган.

— На себе си — отвърна Амиранта.

— Това май ви е семейна черта — подметна Сандрина.

Амиранта не обърна внимание на презрителната й забележка и продължи:

— Беласко може да не е луд като Сиди, но не е и съвсем с ума си. Когато се ядоса, прави неща, които… — Той повдигна рамене. — Сиди беше луд и следователно непредсказуем. Не съм сигурен, че знаеше защо върши и половината неща, които вършеше. От дете беше изпълнен със странни желания, импулси и нужди. За разлика от него, Беласко се подхранва от омразата. Мрази всичко, което не може да има, да контролира или да разбере.

— Значи има доста неща за мразене — подсмихна се Джоми.

— Така е — рече Амиранта. — Ако срещне някой или нещо, като например хората, които Сандрина нарича Черните кепета, и те му обещаят още по-голямо могъщество или по-добро разбиране, с други думи, разбудят суетата му или се заиграят с неговите желания, той ще е готов да им служи. И съм сигурен, че докато го прави, непрестанно ще мисли как да постави и тях под своята власт или да ги унищожи, но това е вече друга тема. За момента той или изпълнява нечии чужди заповеди, или следва свой план. И в двата случая, изглежда, е твърдо решен да доведе на нашия свят някои доста неприятни същества. Демонът, с който се срещнах, същият, с който започна това приключение, не приличаше на нищо, с което се бях сблъсквал. Беше едновременно боен демон и познавач на заклинания. Просто не мога да ви обясня колко безпрецедентно е подобно нещо. В нито една книга, при нито един мой експеримент не съм се сблъсквал с подобно създание. Демоните се делят по правило на две основни групи — като заклинателите сред тях са по-малката. Тяхната раса цени грубата сила и магията им често е повърхностна и примитивна. Тези, които прилагат заклинания, по правило са по-умни, умеят да манипулират другите, да ги мамят и подвеждат.

— Което ми напомня нещо — прекъсна го Сандрина. — Как е Дартея?

Амиранта се намръщи, но явно реши да не обръща внимание на подмятането й и каза:

— Често съм се питал как ли дребни създания като Налнар въобще оцеляват.

— Според нас — заговори Пъг — социалната им система се гради на определена доза преданост, на търсене на закрила от по-силни демони, заемащи по-високо положение в йерархията. Маарг властваше чрез своите капитани, а те имаха свои слуги. Предполагам, че дребосъците като твоя Налнар също изпълняват определена функция, вероятно събират информация или дори чистят изпражнения. Каквато и да е истината, ясно е, че информацията ни е оскъдна и се нуждаем от още данни. — Погледна замислено Амиранта и продължи: — С какво би могъл да ни помогнеш?

— С каквото смятате за необходимо — отвърна чародеят. — Дори брат ми да не беше замесен в тази история, пак бих я сметнал за интригуваща. Мисля, че попаднах на точното място в точното време.

Един студент почука на вратата и пъхна глава.

— Господарю?

— Какво има? — попита Пъг.

— Часовоите докладваха, че са забелязали да се приближава дракон.

Пъг стана и се обърна към останалите:

— Няма причини да се боим от дракони. Това е Томас.

— Томас? — попита Амиранта.

Докато Миранда, Пъг и Джоми тръгваха към вратата, Крийган каза на Амиранта и Сандрина:

— Елате и вие. Това е нещо, което може да не видите повече през живота си.

Всички излязоха навън. Брандос също бе там заедно със Зейн.

Една точица далече в небето бавно нарастваше, превръщаше се в силует на огромна птица, а после заприлича на нещо, което наподобяваше крилат змей. И продължаваше да се уголемява.

Накрая драконът увисна над тях. Огромните му криле надхвърляха всякакви представи и издаваха пукот като от могъщи гръмотевици.

— Изумително! — възкликна Сандрина, а Амиранта едва намери сили да кимне.

Каспар също дойде и каза на Джоми:

— Не мислех, че ще го видя пак.

— Аз също, генерале — отвърна червенокосият млад мъж.

Драконът кацна с лекотата на перце и сведе огромната си глава. Пъг с изненада видя, че от гърба му се спускат двама. Единият бе Томас, но кой и какъв бе вторият?

Приличаше на елф, но беше висок поне седем стъпки и косата му бе червена като перата на главата на кълвач. Носеше роба от фин сатен, бродирана с пурпурни и златни конци, а на гърба си жезъл, от който струеше магична енергия.

Томас и Пъг се прегърнаха и Пъг каза:

— Добре дошъл, приятелю.

Бойният вожд се здрависа с Миранда и останалите и после каза високо:

— Позволете да ви представя моя спътник Гуламендис, Укротител на демони от Клановете на Седемте звезди, таредел, или Звезден елф, както е на нашия език.

— Ох, вече съм сигурен, че наистина съм попаднал на точното място в нужния момент — каза Амиранта на отец-епископ Крийган и Сандрина.

16.

Съюзници

Драконът се издигна със скок в небето.

Томас го бе уверил, че в случай на нужда ще го повика отново.

Всички наблюдаваха със страхопочитание как гигантското същество се смалява в синия небосвод.

Пъг погледна хората около себе си и сърцето му се сви. Ето ги най-любимите му същества: жена му, децата, които бе успял да опази, и най-стария му приятел. Както неведнъж се бе случвало в миналото, в душата му се надигаше усещането за назряваща беда. Само Накор знаеше толкова, колкото и Пъг, но Накор бе мъртъв. Миранда също бе в течение на много неща, макар че той бе принуден да крие от нея една болезнена истина — че е обречен да е свидетел на това как всички, които обича, ще умрат преди него.

Беше разкрил пред Томас някои от нещата, свързани с бог Банат, бе казал малко и на отец-епископа — и най-вече, че през по-голямата част от живота си се е старал да подпомогне оцеляването на този свят. Не се съмняваше, че дори Богът на крадците и лъжците да не стои директно зад случващото се сега, все пак е замесен по някакъв начин. Опита се да преодолее надигащата се в него печал с довода, че причината за нея е невъзможността да сподели тайната си с другите. Вече нямаше нито едно живо същество, което да знае какво бреме носи на плещите си.

Кимна на Томас и спътника му и каза:

— Елате. Имаме да обсъдим доста неща. — Обърна се към отец-епископа. — И ти можеш да се присъединиш към нас. — Кимна и на Амиранта да дойде, а на Сандрина каза: — Ти иди си намери нови дрехи и оръжие.

Тя кимна, все още стресната от видяното преди малко. Пъг повика един от учениците и му нареди да се погрижи за нуждите на Сандрина. После се извини на останалите и дръпна Миранда настрани. Двамата поговориха тихо и накрая тя кимна и си тръгна.

Пъг покани гостите си да го последват и ги заведе в една вътрешна градина с пейки — място, подходящо за усамотени беседи. Макар на острова да нямаше човек, комуто Пъг да не се доверява, някои от учениците бяха твърде млади и склонни да клюкарстват.

— Ако някой желае освежителни напитки — рече той, — ще пратя да ни поднесат.

Амиранта и отец-епископ Крийган кимнаха, но Томас и Гуламендис отказаха.

— Е, добре — рече Пъг и огледа присъстващите един по един. — Твърде често в живота си съм смятал, че става въпрос за случайност, но сетне се е оказвало, че всичко е било дело на по-висши сили. Мога да ви разкажа за неща, които или ще ви изненадат, или ще ви изплашат, но това не пречи да са самата истина. Нещо ни е събрало на този съвет, нещо, свързано с боговете, или може би със съдбата. — Погледна странния елф от друг свят и продължи: — Да започнем с най-новия ни гост. Гуламендис, разкажи ни своята история.

Гуламендис огледа тримата човеци, после погледна Томас, който кимна. Елфът пое дъх и заразказва. Започна отдалече, с историята на своя народ, и завърши с това, което ги бе довело тук.

Времето сякаш спря за Амиранта, отец-епископ Крийган и Пъг, докато елфът им описваше историята на народа си. Разказваше за тежкия живот на малка група бежанци, напуснали тази планета, за да се устроят на чужд, непознат свят. За това как елфите засадили седем фиданки и ги нарекли Седемте звезди, как построили около тях своя първи град и как постепенно разширявали властта си.

Историята му придоби епични размери, когато стигна до момента, в който елфите станали господари на целия свят. Разказваше за това как изкуството процъфтявало, как се развивала музиката, лечителството и занаятите. Как срещнали други раси — И не скри колко твърди били спрямо тях таределите. Как изтребвали до крак всички, които отказвали да им се подчинят. А се подчинявали много малко.

Как подчинените раси постепенно измрели и след няколко столетия на всички светове на Клановете на Седемте звезди останали да живеят само елфи.

Пъг изглеждаше напълно невъзмутим, но Томас, който го познаваше добре, виждаше, че е дълбоко развълнуван и обезпокоен. Таределите бяха сурови и непрощаващи създания — и на всичко отгоре твърде могъщи.

— Близо хилядолетие сме се радвали на непрестанно процъфтяване и мир — продължаваше Гуламендис. — После открихме един нов свят. Свят без живот, макар някога там животът да е бил в изобилие. Видяхме останки от сгради, следи от изчезнали цивилизации. Натъкнахме се и на портал между звездите, от тип, който ни беше непознат. Тези, които работеха с портала, разкриха тайните му и го отвориха към друг свят. И там бяха демоните.

Огледа присъстващите и попита:

— Някой от вас сблъсквал ли се е с демон?

— Всеки, при един или друг случай — отвърна Пъг.

— Ти можеш да ги призоваваш, нали? — обърна се Гуламендис към Амиранта.

— Да — каза Амиранта. — Мога.

— Значи знаеш по-добре от другите какво е необходимо, за да се прехвърли демон от техните царства в нашето измерение.

— Знам — потвърди Амиранта. — Това е сложна и трудна за овладяване магия.

Елфът продължи с усмивка, която можеше да се нарече иронична:

— Затова има толкова малко като нас с теб. Оцеляват само тези с дарбата да го правят. — Помълча малко, сетне заговори отново: — Ние сме изследователи и много векове сме използвали нашите транспортни портали, които наричате „разломи“, за да достигаме други светове. Повечето от тези светове са необитаеми, но ние не сме се отказали. Някъде преди двеста години някои заговорили, че трябва да открием този свят, който наричаме роден, света, на който се е появил нашият народ. Имало и други, които смятали, че светът е разрушен по време на войната между валхеру — той погледна Томас — и новите богове. Други обаче мечтаели да го открият, съхранен и красив, какъвто е в древните сказания. И така до днес. — Погледна отново Томас. — Макар че се опасяваме, че на този свят ще срещнем предишните си господари. — Пое си дълбоко дъх. — Докато не срещнах Томас, и аз вярвах, че ако тук се изправим срещу валхеру, вече имаме достатъчно сили, за да ги победим. — Сведе очи. — Страхувам се обаче, че тъкмо гордостта ни е причината да станем жертва на демоните.

— Разкажи за демоните — подкани го Пъг.

— Един от нашите изследователи се натъкна на свят, опустошен до невъзможност. Голи скали, пусти океани и само следи от някогашно съществуване.

— Какво ви накара да си помислите това? — попита отец-епископ Крийган.

— Макар че този свят беше пуст, се натъкнахме на руини от огромни градове. Намерихме предмети, принадлежали на съществата от този свят. В градовете имаше запустели градини със затлачени напоителни канали. Пресметнахме колко вода е текла по тях и разбрахме, че този сега прашен и пуст свят някога е бил покрит със зеленина. Видяхме поля, също с напоителни канали, над които сега свирепстват горещи ветрове и отвяват дори пясъка. От степента на разрушение на постройките преценихме, че бедствието е настъпило преди повече от век. Ала от великата раса, обитавала този свят, не открихме и следа. Дори кости. Нищо, което да ни подскаже какви са били и как са изглеждали. Предполагаме, че не са били великани, защото вратите им са по нашите мерки, ала същевременно са строили гигантски паметници, грандиозни каменни пирамиди. Намерихме произведения на изкуството, рисунки и гоблени, но по тях също не може да се съди за създателите им, защото повечето са абстрактни. И все пак от всичко, което открихме, предполагаме, че това е била раса, родееща се с джуджетата. Може би са имали библиотеки и училища, ала не намерихме нищо такова. Градовете им са опустошени от пожарища и можем само да се чудим кой е причинителят на тази общопланетна катастрофа. В една катакомба, под голяма каменна плоча, открихме изписани на стената знаци. Боята е устояла на времето. На нашите Хранители на познания им трябваха години, за да разчетат написаното, и то гласи: „Защо нашите богове ни изоставиха? Защо сме обречени да загинем?“ И после една дума, която не успяха да преведат, следвана от „… са пред тази зала. Скоро ще настъпи краят. Ако някой прочете това, отронете сълза за…“ и още една дума, която не успяхме да разчетем.

— Демони? — попита Амиранта.

— По-късни данни ни наведоха тъкмо на тази мисъл.

— Ако демоните по някакъв начин са се добрали до този свят и са започнали да го опустошават — каза Пъг, — накрая всички живи същества са били изтребени. И тогава те са се нахвърлили един срещу друг. А последният е издъхнал от глад.

Амиранта и Гуламендис се спогледаха и чародеят каза:

— Никога не съм срещал демон, който се е задържал някъде достатъчно дълго, че да умре от глад.

Елфът се усмихна и кимна в знак, че е съгласен.

— Случвало се е да храня някои, докато са ми полезни, но когато приключа, ги прогонвам обратно в тяхното царство. Докато не се срещнахме с Демонския легион, никога не се бях замислял как би се държал един свободен демон в нашия свят.

— На мен пък ми се е налагало да гоня свободни демони — отвърна Амиранта. — Без да се хваля, ще кажа, че съм отървал този свят от няколко зли създания.

— Не се и съмнявам — обади се със сух глас отец-епископът.

Амиранта отново насочи вниманието си към Гуламендис.

— Ако някой не особено опитен и слабоволев Укротител на демони надцени способностите си, може да изпусне призования демон. През последните няколко години преследвах поне десетина такива.

На вратата на градината се появи Джоми и Пъг му махна да влезе.

— Миранда замина — докладва червенокосият. — Каза ми да ти предам, че ще се върне скоро. — Огледа се и попита: — Да си вървя ли?

— Не, остани — каза Пъг. — Скоро ти също ще се забъркаш във всичко това.

Джоми кимна и седна до Томас.

— Сред моите сънародници аз съм донякъде низвергнат — призна Гуламендис. Забеляза, че Амиранта се усмихва с разбиране, и добави: — Мнозина винят мен и други като мен за нещастията, които ни споходиха.

— Макар да разполагате с доказателства, че демони са нападали и други светове, преди да се появят на вашия, така ли?

Гуламендис кимна и каза тъжно:

— Моите сънародници по природа са по-склонни да търсят виновни, отколкото да се справят с проблемите.

— Доскоро не се бяхме сблъсквали с проблемите, за които говориш — отбеляза Амиранта. — Дори сега не съм убеден, че става въпрос за заплаха с подобни мащаби. Почти съм сигурен, че моята неочаквана среща с демона бе дело на определен човек, който цели да предизвика хаос с някакви свои цели.

— Почти или съвсем? — попита Гуламендис.

— Съвсем. Той се намеси, докато призовавах демон, и едва не ме погуби. Опитах се да повикам познат демон, а вместо това се изправих срещу опасен боец, какъвто не бях виждал никога.

— Невероятно. — Елфът поклати глава. — Не бях чувал някой да се намесва по подобен начин при заклинание за призоваване. Случвало се е да ме прекъсват, но никога… да променят процеса. — Той присви очи. — Това би изисквало магия с невероятна сила…

— И умение — добави чародеят. — Промените в заклинанието трябва да се извършват в строго определени моменти.

Двамата експерти по демони очевидно бяха на прага да потънат в дискусия върху тънкостите на занаята си, така че Пъг реши да се намеси.

— Изумен съм не по-малко от вас, но трябва да обсъдим един много по-важен въпрос — а именно: защо?

— Защо? — повтори Амиранта. — Както вече казах, брат ми се опитва да ме убие от години.

— Брат ти? — попита Гуламендис.

— Ще обясня — рече Амиранта и се обърна към Пъг. — Учуден съм, че е развил подобни умения, а не че се опитва да ме убие.

— Защо точно сега обаче? — попита Пъг. — След всички тези години и по начин, който със сигурност ще предизвика хаос? Ако е толкова могъщ, колкото казваш, и знае къде си, защо просто не хвърли върху теб огнена топка или нещо подобно?

— Заклинанията за огън са част от проактивните магии — обясни Амиранта и Гуламендис кимна в знак на съгласие. — Но разбирам за какво говориш. Би могъл да стовари някоя канара върху мен, докато вървя през планините.

— Освен ако не може да те вижда — добави Джоми. И когато всички се извърнаха към него, побърза да вметне: — Извинявам се.

— Няма за какво — рече Пъг. — Идеята ти е добра.

— Което означава, че ме вижда с магия, а не чрез зрението си — каза замислено Амиранта.

— Значи може да е навсякъде — каза Гуламендис. — Но за да те засече, е необходимо ти да направиш някое заклинание.

— Точно това си мислех — рече Пъг. — Въпросът е как успява да те проследи, докато викаш демон?

Гуламендис поклати глава.

— Това ще изисква невероятно умение… дори според представите на моите сънародници.

— Вече двеста години изучавам различни магии — каза Пъг — и непрестанно откривам нови неща. Въпреки това не мога да си представя как го е постигнал брат ти.

— Може би защото познава магичния ми почерк. Както ти познаваш почерците на жена ти и синовете ти.

— Но как разбира къде точно се намираш, когато се заемеш с някое заклинание?

— Тъкмо в това е въпросът — отвърна Амиранта.

— Шпиони? — подхвърли Джоми.

— Само Брандос и вероятно жена му Саманта знаят къде се срещам с демоните. Вярвам им като на членове на моето семейство.

— А какво ще кажеш за демони шпиони? — попита Джоми. — Не зная точно как работят тези заклинания, но може би той държи някъде демон, който го предупреждава, когато ти призовеш друг демон.

Амиранта и Гуламендис го погледнаха стреснато. Първи заговори човешкият Укротител на демони.

— Нямам представа дали…

— Дали е възможно въобще — уточни елфът.

Джоми сви рамене.

— Вие сте експертите по демоните. Вие кажете.

Гуламендис като че ли малко се ядоса от забележката му, но не каза нищо.

— Както посочи Пъг — рече Амиранта, — има още много неща, които не знаем.

— Защо не попитате тогава? — обади се Джоми.

— Кого да попитаме? — хладно каза Гуламендис.

— Ами демоните. — Джоми се ухили.

Амиранта се ококори. После се засмя и възкликна:

— О, богове и бездни!

Звездният елф се намръщи, но след миг също се разсмя.

— Изглежда, нашият млад приятел е забелязал нещо, което пропускаме — каза Амиранта. — Прекалено много се съсредоточаваме върху творенията и забравяме да се позанимаем със съществата, които използваме в работата си.

— Тоест? — попита Крийган.

— Тоест — повтори Амиранта и се надигна, — защо просто не повикаме някой демон и не започнем да му задаваме въпроси!

И с един-единствен жест и дума направи заклинание и насред помещението блъвна облак черен дим и от него се появи джудже със синкава кожа.

— Налнар! — извика Амиранта. — Призовавам те!

— Господарю — отвърна създанието и огледа останалите.

Гуламендис се засмя доволно и каза:

— Това е Чокин.

— Чокин? — попита Пъг.

— Имах едно джудже, което ми служеше. Всъщност бяха две, Чоял и Чокин. Този ми прилича на Чокин.

Джуджето се обърна към Гуламендис и попита с висок и писклив гласец:

— Чокин?

— Познаваш ли Чокин? — попита Амиранта.

Налнар закима и отвърна:

— От една кръв сме, но той е по-голям от мен. Чоял пък е по-млад.

— Братя ли сте? — попита Гуламендис.

— Какво е братя? — отвърна с въпрос джуджето.

— От една майка и един баща — обясни чародеят.

— Майка? Баща? Не те разбирам, господарю.

— Изглежда, те нямат родители — рече Джоми, втренчил очарован поглед в дребното същество от демонското царство: първото, което — колкото и да му се струваше странно — не се опитваше да го убие.

— Какво искаше да кажеш с това, че сте от една кръв? — настоя Амиранта.

— Пръкнали сме се едновременно. Чоял, Чокин, Ланлар, Джодо, Такеш, Тадал, Нимно, Джадру и аз, Налнар! Деветима. Но Джодо и Ланлар ги няма вече. Седем само останахме. — Сведе глава и на лицето му се изписа печал.

— Какво стана с твоите… братя? — попита Амиранта.

— Изядоха ги — отговори джуджето. И после попита: — Защо господарят вика Налнар?

Амиранта се обърна към Пъг.

— Има ли нещо, с което да го почерпим? По-разговорчив е, докато се храни.

— Разбира се. Какво да донесат?

Амиранта погледна джуджето, на чието лице вече се четеше ентусиазъм, и рече:

— Просто сирене и хляб, може би и наденички и плодове, изобщо каквото има.

Джуджето изглеждаше развълнувано от идеята за хапване. Пъг използва уменията си, за да повика един от учениците, и му нареди да донесе храна от кухнята.

Докато чакаха, дойде Сандрина, с нови дрехи и прекрасна лъскава броня. Дори си бе поставила нагръдник с герба на ордена. Отец-епископ Крийган погледна Пъг и каза:

— Впечатляващо. Откъде намерихте нагръдника?

— То да е само той — каза Сандрина. — Откъде са намерили броня, която да ми е по мярка?

Пъг се подсмихна.

— Имаме си източници.

Джуджето заподскача развълнувано и се развика:

— Садрина! Налнар обича Сандрина!

Тя го изгледа учудено.

— Налнар? — Присви очи към Амиранта и добави: — Пак ли твоите фокуси?

Амиранта не каза нищо.

— Стигнахме до извода, че въпреки обширните познания на Амиранта и Гуламендис за демоните все още сме невежи относно тяхното царство — обясни Пъг. — Затова решихме да разпитаме един от неговите обитатели.

— Опитът ми с тези дребосъци — каза Сандрина — ме е убедил, че са малко по-интелигентни от кучета, но склонни към простащини и неподчинение. — Погледна Амиранта. — Защо не Дартея? Сигурен съм, че доста често сте си бъбрили двамката.

— Дартея? — попита Джоми. — Коя е Дартея?

Сандрина не сваляше отровен поглед от Амиранта. Чародеят изглеждаше засрамен. Тя продължи:

— Не всички обитатели на демонското царство са толкова грозни. Някои са дори… красиви.

— Сукуб ли? — възкликна с отвращение отец-епископът.

— Сукуб? — повтори Джоми. — Какво е сукуб?

— Сукубите са женски демони — обясни нетърпеливо отец-епископ Крийган, — които се отличават с невероятна красота и умение да прелъстяват.

Амиранта си пое дъх и заговори:

— Тези легенди са доста пресилени. — Огледа присъстващите и продължи: — Всеки демон оцелява, както може, в зависимост от дарбата, която той… или тя притежава. Сукубите са… надарени със способността да наподобяват жени с рядка хубост, принадлежащи към различни раси. Но това е само илюзия.

— Брат ми щеше да е очарован от подобна илюзия — засмя се Гуламендис. — Това е по неговата специалност.

— О, стига приказки! — тросна се Амиранта. — Вече прехвърлих стоте и отдавна престанах да се занимавам с подобни неща. Надживях сума ти любовници и ако реша да потърся утеха с човек, за когото съм сигурен, че ще е до мен поне през следващите сто години, това си е моя работа.

Сандрина се изчерви. Очевидно едва сдържаше гнева си, но премълча. Амиранта се обърна към нея.

— Казах ти го три пъти вече, но ще го повторя пак. Ако съм те обидил по някакъв начин, съжалявам. — Смръщи вежди и добави: — Но не съм ти се клел във вярност. Щом не можеш да ми простиш, това е твой проблем, а не мой. — Обърна се към Пъг: — Нещо против да се върнем към темата, която обсъждаме?

Пъг имаше достатъчно житейски опит, за да познае кога става въпрос за сериозни взаимоотношения, така че кимна и рече:

— Ако обичаш, говори с твоя слуга.

Междувременно Налнар вече се бе нахвърлил върху храната и поглъщаше лакомо хляба, сиренето и плодовете. Амиранта въздъхна, погледна още веднъж Сандрина и се обърна към джуджето:

— Налнар, разкажи ми за тези, с които си се пръкнал.

— За кои по-точно, господарю? — попита джуджето, без да спира да мляска.

— Ами за Чода, Нимно… — спря, понеже не можеше да си спомни имената на останалите. — За всички от твоето котило.

— Да ти разкажа? Какво да ти разкажа, господарю?

— Разкажи ни за живота ви. Какво правиш, когато не те викам тук. И всички вие.

— Ами ние… живеем, умираме, бием се… — Очите на Налнар блеснаха. — Ние просто… започваме. Няма ни, после ни има. Стотици от нас плуват в мястото на началото. Бием се. Ядем. Растем. От стотиците оцеляват петдесет. И изпълзяват от мястото на началото и се бият с тези, които са големи и гладни. Но ние бяхме най-хитри, деветимата. Събрахме се заедно и убихме тези, които дебнеха, и ги разкъсахме. Станахме силни и бяхме заедно. Тези, които дебнеха, побягнаха от нас и се нахвърлиха върху слабите. — Налнар сви рамене. — А ние напуснахме мястото на началото и се скрихме.

— Скрихте се? — повтори Амиранта. — От кого се скрихте?

— От всички, които са по-големи, по-силни и по-гладни — отвърна джуджето, бодна с нокът парче сирене и го лапна.

— Жаден съм! — Изгледа с присвити очи Амиранта и попита:

— Вино?

— Не! — отсече Амиранта, погледна Пъг и обясни: — Ужасен е, когато е пиян. — Обърна се към джуджето. — Ще пиеш вода.

— Вода — повтори Налнар.

Пъг даде знак на ученика при вратата и той излезе и бързо се върна с чаша вода.

Джуджето пи жадно, после хвърли чашата, огледа присъстващите и се захили ехидно. Амиранта махна нетърпеливо с ръка и го прокуди.

— Защо? — попита Пъг.

— Нашата храна и водата ни по някакъв начин ги опияняват и стават прекалено дръзки — обясни Гуламендис. — Храним ги рядко, като награда за службата им и след като сме приключили с тях.

— Вече не ни беше от полза — допълни Амиранта. — И щеше да започне да лъже. По-добре да се прибере да изтрезнее в царството си.

— Имал съм сходни затруднения с джуджета — обади се елфът.

— Трябва ни повече информация — каза Томас.

Гуламендис склони почтително глава.

— Да, древни, прав сте. Моя грешка е, че не проявих по-голямо любопитство.

— Както и моя — добави Амиранта. — Но се питам за твоите сънародници, Гуламендис. Когато сте се натъкнали на демоните, защо не сте опитали да научите повече за тях?

— Можеш ли да си сигурен в твоите източници на информация сред демоните? — попита Гуламендис.

Амиранта сви рамене.

— Досега този въпрос не ме е вълнувал.

— Именно.

— Вероятно са имали други, по-неотложни грижи — отбеляза помирително Пъг.

— Така е — съгласи се Гуламендис. — А и както вече ви казах, статутът ми сред моя народ не е особено висок. Пък и след като се изправихме срещу Демонския легион, никой не е искал помощ от такива като мен. По-скоро някои от нас бяха екзекутирани…

— Екзекутирани? — попита Томас. — Как е възможно?!

Гуламендис изглеждаше объркан от въпроса.

— По заповед на лорд-регента. Някои бяха затворени и подложени на изтезания, други се разделиха с живота си веднага. Съборът на лорд-регента, поне преобладаващата част от членовете му, вярват, че ние сме виновни за нашествието.

На лицето на Томас се изписа смесица от объркване и гняв.

— Екзекутирани — прошепна той. — Елф да убива елф. — Погледна таредела в очите. — Смятам в някой от идните дни да разговарям с твоите господари и най-вече с този лорд-регент.

Гуламендис никак не хареса посоката, в която тръгна разговорът, и отвърна:

— Опитах се да науча каквото мога от демоните, които призовавах, но времето беше ограничено. Бях затворен и поставен под стража. Успях да повикам само Чоял, едно от моите джуджета, за съвсем кратка среща през нощта и го пратих до кухнята да открадне храна и вода, за да не издъхна в клетката.

— И как оцеля? — попита Пъг.

— Аз съм гаранция за живота на моя брат.

— Обясни, ако обичаш — рече Пъг.

— Когато Демонският легион съвсем ни притисна, стана ясно, че трябва да търсим безопасно убежище. Андкардия, нашият главен свят, скоро щеше да падне и лорд-регентът и неговият Събор го разбраха много преди да стане достояние на населението. На площадите на нашите градове се организираха многолюдни паради, развяваха се знамена на победата и върху воините, поели към бойното поле, се сипеше дъжд от цветя. Прилагаха се всички познати магии и заклинания — имаме дори машини за неутрализиране на демонските заклинания, за да могат нашите воини да доближат противника и да го изтребят, имаме смъртосеещи кули, които изпускат снопове чиста енергия, изпепеляваща всичко, що е от плът. Построихме и пратихме срещу тях ужасяващи бойни машини. И въпреки това демоните продължаваха да настъпват.

— Да се върнем на онзи свят, който са открили твоите сънародници — предложи Пъг. — С унищожената цивилизация. Ако това не е била първата ви среща с демоните, тогава коя е тя?

— Нашите транспортиращи портали показват съвсем лека степен на отклонение. Не съм запознат с проблема, тъй като тази магия ми е чужда. Ти вероятно разбираш какво са имали предвид нашите специалисти по портали, но аз не. Зная само, че през следващите години бе взето решение да се построи център, към който да се свържат всички светове, централизирана зала на магията, през която всеки, решил да пътува от един свят на друг, лесно да намери своя маршрут. Скоро след това бе достатъчно само да се пристъпи през портала към този централен свят, наречен Комилис, и оттам да се достигне нужното направление.

Пъг го слушаше и кимаше.

— Така сте избегнали необходимостта от десетки разломи, защото всеки свят ще се нуждае само от един и магьосниците на Комилис ще могат да наглеждат порталите.

— Именно — потвърди Гуламендис. — Но когато нашата изследователска група откри света на демоните…

— Те превзели портала и се добрали до централния свят — каза Сандрина.

Гуламендис премълча, но от изражението му си личеше, че е станало точно това. После заговори отново:

— Битката за централния град на Комилис продължи години. Но демоните удържаха достатъчно дълго центъра, за да могат да се прехвърлят и на други наши светове.

— Не се ли опитахте да разрушите порталите? — попита Пъг.

— Опитахме — рече Гуламендис, — но беше твърде късно. Вече си бяха пробили път.

— Ами ако превземат портала от Андкардия до Мидкемия, преди да успеете да го затворите? — попита Пъг. — Тогава ще дойдат и тук.

— Или вече са тук — рече Амиранта.

— Мисля, че ако са тук, ще го усетиш — каза Гуламендис.

— Не е задължително — отвърна Амиранта. — Демонът, за който ти разказах, онзи, при чието повикване се намеси и брат ми — виждал ли си някога такъв?

— Не съм сигурен, но мисля, че не.

— Боен демон, който едновременно с това владее и магия?

— Не. — Елфът поклати глава. — Не съм виждал.

— Имам теория — каза Амиранта. — Може да е само предположение, но съвпада с нещата, които знаем.

— Да я чуем — каза Пъг.

— Мисля, че съществува и трета страна, която се меси в това — заяви чародеят.

— Брат ти? — попита Пъг.

Амиранта поклати глава.

— Може би, но е малко вероятно. Беласко може да е всякакъв, но не е фанатик. Но пък с готовност би служил на други, които са. Разказът на Сандрина за провалилото се призоваване ми говори, че някой отчаяно се опитва да доведе демони в нашия свят и е готов да рискува и да прави грешки — дори с катастрофални последици, — за да постигне целта си. Искам да кажа, че ако призоваващият е бил малко по-умел или надарен, демоните щяха да се задържат тук много по-дълго.

— И да порастат и да наберат сила — допълни Гуламендис.

— Което не е най-важното — рече чародеят. — Мисълта ми е, че тази трета непозната страна знае за съществуването на нашия свят и се опитва да доведе тук демони и да предизвика хаос, за да постигне целта си. Нещо повече — може въобще да не е свързана с опасността, за която дойде да ни предупреди нашият приятел елф.

— Защо смяташ така? — попита отец-епископ Крийган, забравил за миг подозренията си към Амиранта.

— Защото ако съм възстановил правилно хронологията на събитията, едните предхождат другите с близо десет години. — И погледна въпросително Джоми.

— Така е — потвърди червенокосият благородник. — Преди десет години за пръв път се натъкнахме на тази банда на Черните кепета на брега на полуострова.

— Брат ти е дошъл тук преди година, нали? — обърна се Амиранта към Гуламендис. Елфът кимна. Амиранта огледа присъстващите и добави: — А демоните са се опитвали да се прехвърлят тук още преди той да е открил Родния свят.

— Не съм сигурен, че между тези два проблема съществува връзка — заяви Пъг, — но дори и да има, не знаем каква е.

— Не можем обаче да позволим на безумци да се скитат на воля и да призовават демони, когато им хрумне — рече Амиранта. — Ако Демонският легион проследи Звездните елфи до този свят… — И поклати глава.

— Значи имаме два проблема — обобщи Джоми.

— Какво ще правим? — попита Томас. Въпросът му беше отправен към Пъг.

Пъг се поколеба за миг. Беше водач на Конклава на сенките и от него се очакваше да взема решения, но въпреки това понякога изпитваше затруднения да се разпорежда с хора, имащи сила и опит, вместо да ги остави да дадат свои предложения за това как да се действа. Накрая каза:

— Отец-епископ Крийган, Амиранта, Сандрина и тези, които биха искали да ги придружат, трябва да отидат в Акракон и да се заемат с търсене на този, който призовава демоните тук.

— И аз ще ида, ако не възразяваш — заяви Джоми. — Видях онова чудовище да излиза на брега преди десет години и смятам, че е крайно време да разберем що за стока са тези Черни кепета.

Пъг кимна, после се обърна към Томас.

— Мисля, че двамата с теб трябва да придружим нашия гост елфа и да поздравим новодошлите. А също и да преценим доколко реална е опасността да ги последва Демонският легион.

— Може да има някои затруднения — посочи Гуламендис.

— Вече ни спомена за тях — каза Томас. — Но нямаме избор. Не можем да останем бездейни при заплахата от нашествие с подобни мащаби. Островното кралство също ще реагира, след като Алистан от Натал докладва на принца в Крондор. Без съмнение ще пратят от Каре или Тулан конен отряд, за да разузнае. Джуджетата на Долган също ще пратят някого да държи под око твоите сънародници.

— Не смятам, че това ще остане без последствия — рече мрачно Гуламендис.

— Защо? — попита Пъг.

— Защото лорд-регентът нареди всеки, който премине без разрешение границата ни и навлезе в нашата долина, да бъде убиван на място.

— Какво!? — възкликна Томас. — Вашата долина?

— Нашият народ е пред заплаха от изтребление — отвърна Гуламендис. — Готови сме да се окопаем дълбоко и да воюваме с всеки, който се изправи срещу нас — хора, джуджета и дори елфи, макар и да сме роднини с тях. По-добре ми позволете да се явя сам пред Събора и да докладвам, че съм осъществил контакт и че вие сте заинтересувани да попречите на демоните да се появят тук.

Томас погледна Пъг и той кимна.

— Добре — заяви Бойният вожд на Елвандар. — Мога да повикам дракон и да те откарам недалеч от вашите гранични постове.

— Не е необходимо — каза Повелителят на демони. — Ще призова прилеп. — Видя изражението на Пъг и побърза да добави:

— Ще е напълно под мой контрол и ще го пратя обратно веднага щом пристигна.

— Свободен си да отпътуваш когато пожелаеш — каза Томас, — но предупреди вашите водачи, че ще пристигна при вас до три дни. Връщам се при моята кралица и после ще отпътувам за вашия нов дом. Ще доведа и членове на съвета, а после ще седнем с вашия регент и ще обсъдим какви действия да предприемем, ако се появи Демонският легион. Но, Гуламендис, смятам, че вашите водачи трябва да променят отношението си към онези, които доближават границата на планините около поселището ви. Въпреки увереността на твоите сънародници в тяхното превъзходство вие сте съвсем малочислена група, пострадали сте сериозно от тежка война и се нуждаете от помощ. Трябва да се отнасяте с уважение към тези, които идват при вас, водени от любопитство или по случайност. — Пропусна да го отбележи, но беше ясно, че в противен случай ще е недоволен не само той, а и валхеру. Елфът кимна, поклони се на присъстващите и се обърна към Амиранта:

— Трябва при първа възможност да си поговорим. Имаме да обменим много опит.

— Съгласен — рече чародеят и на свой ред се поклони почтително.

Докато се приготвяше да си тръгне, Гуламендис продължи:

— Пъг, има много неща, които научих от теб и от всички вас. Но аз не съм типичен представител на своя народ. — Кимна към Томас и продължи: — Твоят приятел може да ти разкаже за един наш разговор и тогава ще разбереш, че бях съвсем искрен, когато казах, че не бихме гледали с добро око на нежелани гости, докато не се уверим, че сме в безопасност. — Вдигна лице към небето и добави: — Родният дом. Смятах го за мит, а ето ме тук, под небето на моите предци. — Погледът му отново се спря на Томас. — Лорд Томас, не мисля, че съм най-добрият посредник. Моите сънародници все още ме винят за нашествието на демоните. Каквото и да им казвам, няма да се откажат от идеята, че там някъде има портал, през който нахлуват тези чудовища.

— Портал? — попита Пъг. — Не ни спомена за това.

— Защото е почти мит, просто слух. Говори се, че един Укротител на демони, преди да бъде екзекутиран, поискал да го изправят пред Събора на регентите и заявил, че е сигурен, че демоните идват в нашия свят през свой портал. Не признал откъде черпи тази информация, макар че може да го е научил от някое от призованите чудовища. Но ако е така и се докаже, поне ще простят на тези като мен, които са се посветили на тази наука.

— Аз зная, че има такъв портал — заяви със спокоен глас Пъг.

За пръв път на лицето на Гуламендис се изписа надежда.

— Откъде знаеш?

— Бях там.

17.

Твърда решимост.

Гуламендис беше изумен.

— Бил си там?

— Нарича се Шила.

— Шила?

— Светът, от който сааурите — раса, която сега живее на нашия свят — са били прогонени от демоните. Вероятно това е и мястото, където Макрос се е сражавал с Маарг, демонския крал.

Гуламендис бавно седна отново.

— Маарг?

— Чували сме легенди… — почна Амиранта.

Гуламендис се изправи и произнесе заклинание. Миг по-късно се появи джудже — истински двойник на призованото от Амиранта, все още обгърнато в разсейващ се дим. Изглеждаше стреснато от присъствието на толкова много хора и почти проплака:

— Господарю?

— Разкажи ни за Маарг — нареди Гуламендис.

Джуджето подскочи изплашено и се огледа, сякаш търсеше път за бягство.

— Не! — извика пискливо. — Не! Не! Не!

Дребосъкът очевидно бе ужасен, но Гуламендис протегна ръка и заповяда:

— Разкажи ни за Демонския крал!

Джуджето продължаваше да се озърта с изплашено и злобно изражение — като че ли едновременно обмисляше дали да побегне, или да нападне. Приклекна и вдигна ръце.

— Не! Не! Не!

Гуламендис присви очи и заговори:

— Никога досега не се е противило на заповедите ми. — Протегна лявата си ръка и произнесе нещо на език, който Пъг и останалите не разбираха. Амиранта обаче едва забележимо потрепери.

— Говори! — почти изкрещя таределският елф, помръдна пръсти и вероятно задейства някакво заклинание, защото джуджето се преви като от силна болка.

— Господарю, не! — В очите му се четеше и страх, и гняв.

— Със заклинание, дума и воля ти нареждам: разкажи ми за Демонския крал!

Гуламендис отново размърда пръсти и джуджето нададе болезнен вик. Магьосникът отпусна ръката си и то си пое мъчително дъх. После заговори шепнешком:

— Демонският крал е най-велик от всички! Той чува казаното и вижда стореното. Той расте и поглъща и никой не може да му избяга. — Изведнъж очите на джуджето се разшириха и то застина, като че го бяха ударили отзад, после очите му се подбелиха и то рухна.

Амиранта скочи, разпери ръце, обрисува невидим купол от енергия над градината и викна:

— Опасност!

Небето над тях изригна, спокойният следобед внезапно бе озарен от бушуващи жълтеникавобели пламъци. Въпреки мистичния щит топлината ги заливаше на могъщи вълни. Миг по-късно Пъг застана до чародея, произнесе свое защитно заклинание и топлината изчезна.

Гуламендис, отец-епископ Крийган и Сандрина също се бяха надигнали, а Джоми се бе хвърлил на земята.

Щом пламъците изчезнаха, Пъг завъртя ръка хоризонтално и произнесе ново защитно заклинание.

От единия край на къщата бликна сребрист сноп, който се стрелна в небето.

— Какво беше това? — попита Амиранта.

Пъг се огледа, за да се увери, че няма пострадали, после коленичи да прегледа джуджето.

— Вероятно е жена ми. Който и да е пратил тази мистична комета върху нас, ще си плати скъпо. Това е един гадничък номер, който тя е научила, преди да се срещнем. Ако нашият нападател не е подготвен със защитно заклинание, ще пострада. Този сребрист сноп изисква доста по-силна защита от магичния огън. Може да разтопи цяла къща. — Кимна към джуджето и каза: — Мъртво е. — Вдигна очи към Гуламендис и добави: — Поне така мисля.

— Мъртво, колкото може да е мъртво тук. Но там бавно ще възвърне формата си и… — Той посочи. — Вижте.

Тялото на джуджето постепенно стана прозрачно и накрая се изгуби като в мъгла.

— Както ви казах, там ще възвърне формата си и ще може отново да бъде призовавано.

— При демоните има мъртви и… мъртви — намеси се Амиранта. — Мислех по-късно да те питам как вашите воини са ги избивали.

— С всяко оръжие и заклинание, което е способно на това — отвърна Гуламендис.

— Значи това е един от вашите проблеми — обади се Джоми.

Двамата Повелители на демони го погледнаха и Амиранта каза:

— Да, той е прав.

Гуламендис кимна.

— Никой не ми повярва, когато казах, че ако не бъдат унищожени напълно, демоните не загиват, а само се отпращат обратно в тяхното царство.

— И след като се възстановят, могат да се върнат през всеки отворен портал — добави Джоми.

— Значи армиите им не могат да бъдат унищожени, а само временно забавени, така ли? — попита Томас.

— О, демоните могат да бъдат унищожавани — каза Сандрина. — Аз лично съм изтребила доста. Напълно и докрай.

Отец-епископът кимна в знак на съгласие.

— Магията на боговете е това, което ги унищожава. Ако можеш да зашеметиш някой демон за достатъчно дълго, та да произнесеш определено заклинание, той ще е напълно унищожен. — Но в гласа му се долавяше тревога. — Само че, Пъг, това са редки случаи. Повечето заклинания са за прокуждане. Не се спираме на разликата, когато учим другите, но всъщност по-голямата част от демоните, с които си имаме работа, накрая просто се връщат в демонското царство.

— Трудно ли е да се справим с тяхното войнство? — попита Томас.

— Невъзможно — отвърна старият свещеник, — дори ако повикаме на помощ всеки клирик, жрец, монах, както и бойните ордени. Всеки от тях ще може да се справи най-много с един-двама на ден. Това е трудна и изтощителна магия.

Пъг въздъхна измъчено.

В този момент в градината дотича Миранда и попита ядосано:

— Какво беше това? Половината ни къщи горят, учениците са изплашени, някои са и обгорени. Цяло чудо е, че никой не е загинал.

Магнус също се появи, готов за битка. Но като видя в какво настроение е майка му, реши да не се обажда.

— Как са Калеб и другите? — попита го Пъг.

— Всички са невредими, доколкото успях да преценя — отвърна Магнус. — Човекът, който вдигна тази бариера, спаси къщата, а тъкмо тук бе най-силната горещина. В другите къщи също избухнаха пожари, но вече се справихме с тях.

— Добре — каза Пъг. Обърна се към жена си и продължи: — Този ответен удар, който прати в посоката, от която дойде заклинанието — имаш ли представа къде е отишъл?

— Да. На югоизток, някъде в околностите на Куорските върхове.

— Значи някой там току-що е изживял големи неприятности — ако въобще е оцелял — заяви Пъг. Обърна се към Магнус: — Съобщи на всички, че сме на ръба на война. Отпрати най-младите ученици в домовете им или в Звезден пристан. Прати вестоносци да повикат всички наши служители. Искам всеки майстор магьосник да участва в съвета след няколко дни.

Гуламендис се обърна към Амиранта и каза тихо:

— Човешките магьосници са… доста впечатляващи.

— Хубаво ще е да не ги подценяваш — отвърна чародеят.

— Не смятам да го правя.

— Сигурен съм.

— Не бих ги подценил — продължи елфът тихо, — но други мои сънародници… Мисля, че те не си взеха поука дори от жестокия урок с Демонския легион. Нашата раса е известна със своята арогантност.

— Да говорим откровено, мой нови приятелю — каза Амиранта. — Двамата с теб си даваме сметка какво се задава: нещо, което малцина на този свят са в състояние дори да си представят. И имаме съвсем бегла представа за реалността, откъдето идват тези чудовища. Вероятно онези, които сте оставили зад себе си, са видели много повече, но каквото и да е станало, знам едно: чака ни доста работа.

— Какво предлагаш? — попита Гуламендис.

— Хаосът поражда много възможности — отвърна чародеят. — Двамата с теб никога няма да бъдем приети с открити сърца от нашите сънародници, но тук… — той описа кръг с ръка, — това място е уникално. Зная, че не си имал време да го обиколиш, но тук има същества от други светове, разумни създания, които учат при Пъг и нашите магьосници. — Погледна Пъг и забеляза, че е извърнал очи към тях. — Тези хора разполагат с нещо уникално и мисля, че трябва да го споделим.

— Разбирам за какво говориш — отвърна елфът. Той също забеляза, че Пъг ги гледа, кимна му и после продължи: — За съвсем кратко време научих, че възгледите ми за света, колкото и радикални и клонящи към измяна да се струват на моите сънародници, вероятно изобщо не е са радикални. Не мога да повярвам, че тук са се събрали хора, които се интересуват единствено от това да трупат познания. Нали затова се навираме в тъмните пещери още от деца? — Гуламендис неволно се разсмя, което накара всички да се обърнат и да го изгледат. Той вдигна ръка. — Простете ми, беше спонтанно. — После продължи разговора с Амиранта: — Да, така е: детето проявява интерес към света, като обръща камъните, за да види какво има под тях. Пъха пръчки в хралупите на дърветата. Любопитството е присъщо на децата. И при теб ли беше така?

Амиранта кимна.

— От близо столетие. Някой ден ще ти разкажа за майка ми — тя беше луда вещица. Както и за братята ми — двама изпълнени с омраза мръсници. Но тук — за пръв път в живота си — се чувствам като у дома и мисля, че ще сме глупаци, ако не се възползваме. Помисли си само — да се занимаваш с наука, без да изпитваш страх, да имаш до себе си помощници, в случай, че нещо се обърка. Знанията, които бихме могли да натрупаме…

Гуламендис наклони замислено глава, сетне рече:

— Може би, ако ми остане време, ще доведа тук и брат ми. Той също би харесал тукашната среда.

— Чудесно — каза Амиранта. — Зная, че доверието се печели трудно, особено между такива като нас, но можеш да ми повярваш, че ако посветиш живота си на това да спреш Демонския легион, аз ще застана до теб, а когато всичко приключи, ще те наричам мой брат.

Елфът погледна човека до себе си и видя на лицето му твърда решимост.

— Защо имам усещането — рече той, — че си се озовал в необичайно положение?

— Защото не съм от хората, които се доверяват лесно, и през целия си живот съм гледал как хора, които обичам, умират. Открих, че ми е по-лесно да разчитам на себе си.

— Откровено признание.

— Гуламендис, аз не съм горделив. Суетен съм, но това не е същото. Не съм постигнал в живота си много неща, с които да се гордея. — Кимна към Сандрина. — Тази млада жена например имаше чувства към мен, а аз я отхвърлих грубо.

— Значи това обяснява защо те гледа така — рече елфът.

— Тя е силна жена, много по-силна от мнозина мъже, които познавам — не само със силно тяло, но и с несъкрушима воля. Но това, което не се вижда веднага, е, че е лесно ранима. — Той млъкна, сякаш потънал в размисли, и след малко продължи: — Силата й крие уязвимостта на нейното сърце. Като малка е била използвана от лоши хора и предполагам, че това е трябвало да я направи твърда и груба, но не е така. Не зная как е при вашата раса, Гуламендис, но при нас любовта често може да обърка много неща.

— И при нас не е по-различно, макар че сме имали повече време от хората да открием това, което наистина трябва да ценим. С брат ми все още се смятаме за младежи според представите на нашите сънародници. Подобно на теб, и ние сме изтикани в периферията на нашето общество, така че да открием жена, готова да сподели нашата стигма, не би било лесна работа. — Погледна към Сандрина. — Може би всичко това ще ти помогне да преодолееш пропастта между вас?

— Никога няма да успея да преодолея тази пропаст — отвърна тихо Амиранта, — но поне мога да избера да живея по-добър живот.

— Готов съм да се съглася с теб. Всеки иска по-добър живот.

— В такъв случай да се присъединим към другите и да видим с какво бихме могли да им помогнем.

Отидоха при останалите и откриха, че Пъг дава точни инструкции за това какво трябва да се направи и в какви срокове. Пъг каза на Гуламендис:

— Искам да се върнеш при сънародниците си и да ги уведомиш за предстоящото посещение на Томас, защото той смята до три дни да говори пред вашия съвет. Очакваме от вашите предводители да се присъединят към нас и да се обявят открито за наши съюзници. — Обърна се към Амиранта: — За теб имам трудна задача, стига да се съгласиш.

— Не съм склонен към неоправдани рискове, но като се имат предвид обстоятелствата, съм готов да изпълня каквото ми наредят. Тук ми хареса и с удоволствие бих останал да науча това-онова и да споделя каквото аз знам.

— Когато приключи всичко — обеща Пъг, после каза на жена си: — Ще е добре да вземеш с теб чародея и Сандрина. — Амиранта едва се сдържа да не трепне. — Искам да провериш къде точно е попаднал твоят ответен удар. Който и да предприе тази атака, знаеше, че разпитваме джуджето, и това ме безпокои в няколко отношения.

— Кой би могъл да чуе какво си говорим тук? — попита Миранда.

— Някой, който е свързан с джуджето — каза Амиранта. — Зная, че не сте специалисти в тази област, но такива като мен и Гуламендис, които призовават и поставят под свой контрол демони, винаги са смятали, че владеят напълно този процес. Да се меси друг в него, дори да подслушва или да наблюдава отдалече, е много обезпокоителна мисъл.

— Добре. — Миранда прегърна мъжа си. — Мога ли да попитам къде ще сте вие с Магнус?

— Аз трябва да ида на Шила — отвърна Пъг и Миранда пребледня. Беше стояла до мъжа си и бе гледала как баща й се сражава с Демонския крал. Макрос бе успял да удържи Маарг едва колкото Пъг да разруши разлома, водещ към демонското царство. Поне така смятаха.

Странни чужди същества на име шангри бяха построили разлома в древния град Ахзарт, свещено селище на сааурите. Двамата с Пъг влязоха в разлома и го затвориха отвътре. Но тя си припомни нещо, което Пъг й бе казал тогава: че ако по някакъв начин се е съхранил, разломът може да бъде отворен наново.

— А какво ще стане, ако разломът към Мидкемия бъде затворен както планираме, но този от Шила до демонското царство остане открит?

Пъг затвори очи и отвърна:

— Боя се от същото. Когато за пръв път видях онзи разлом, нямах представа за неговата уникалност. Но след като посетих Дасатския свят в съседната реалност, вече разбирам какво усилие е било необходимо да се създаде разлом, който да прониква надолу към Петия кръг. Боя се, че съм подценявал размерите на това постижение.

— И въпреки това — заговори Магнус, който слушаше внимателно разговора на родителите си, — дори разломът между Шила и демонското царство да съществува, как демоните напускат онзи свят и нападат световете на елфите?

— Ами ако Шила е светът, който са достигнали елфите? Този, в който демоните са се появили и са нахлули през разлома, за да се доберат до техния централен свят? — попита Миранда.

— Скоро ще разберем — рече Пъг. Обърна се към Магнус: — Ти идваш с мен. Вземи още двама, които умеят да се владеят. — Целуна жена си и рече: — Преди да замина, ще проверя какви са щетите и ще разговарям с още неколцина, но до полунощ ще съм отпътувал. Предлагам ти да направиш същото.

Тя го изпрати с поглед, сетне се обърна към Магнус:

— Сигурна съм, че сега Накор му липсва повече от всякога.

Синът й можеше само да кимне мълчаливо.

Гуламендис доближи северния край на долината, където се помещаваше техният нов дом Е’бар. Знаеше, че видът на приближаващия се към града крилат демон ще му осигури негостоприемно посрещане, и затова нареди на чудовището да кацне на една поляна на известно разстояние от първия пост — достатъчно, за да не получи някоя стрела или още по-лошо — да бъде изгорен от магичен огън.

Освободи крилатата твар, която въпреки страховития си външен вид бе доста послушна, огледа се да провери дали някой е забелязал пристигането му и стигна до извода, че дори да са видели нещо, не са пратили разузнавателен отряд. Ниският полет над короните на дърветата през последните няколко мили се бе оказал мъдро решение.

Той се спусна по склона и спря недалеч от стените на малкото село. Размаха ръка и изчака да го повикат. Позволиха му да се доближи с бавна крачка. Гуламендис изчака при портата, докато я отворят, и когато пристъпи вътре, не можа да овладее смайването си. Докато градът долу нарастваше с главоломна бързина, тук, в някогашното моределско село, всичко се вършеше на ръка и с кървава пот. Ала въпреки това изглеждаше сякаш работата е почти свършена. Стените бяха поправени, покривите ремонтирани, улиците почистени от шубраци и на площада в центъра бе изкопан нов кладенец.

— Името ти? — попита часовоят с униформа на Звездокръвното войнство.

— Гуламендис, пратен по заповед на лорд-регента.

— Влез и отиди при последната къща. Там ще те посрещне Лакомис.

Гуламендис мина през оживеното селце и не пропусна да забележи, че дори децата са се хванали на работа. Около петдесет войници бяха разквартирувани в къщите заедно със семействата си и скоро щяха да се заемат с лов, риболов и земеделие. Ако Демонският легион не се появеше — което му изглеждаше малко вероятно, или ако бъдеше разгромен — още по-невероятно, — мястото изглеждаше подходящо за заселване.

Той спря при последната къща и потропа на вратата.

— Момент — чу се глас отвътре и един стар елф подаде глава.

— Кой си ти?

— Гуламендис. Пътешествах по заповед на лорд-регента. Часовоят каза да ти се обадя.

Елфът излезе навън и по дрехите му Гуламендис определи, че е магьосник. Не бе имал често вземане-даване с членовете на Звездокръвния клан и не го познаваше.

— Застани там — каза възрастният елф и посочи.

Гуламендис застана на указаното място, а старият елф затвори очи, махна с ръка и Повелителят на демони усети във въздуха слабо присъствие на магия. След миг елфът отвори очи и рече:

— Да, ти си този, за когото се представяш.

— Опасявате се от шпиони? — попита Гуламендис.

— Опасяваме се от всичко — отвърна магьосникът сухо, но после се усмихна. — Но засега се натъкнахме само на катерици, мишки и няколко лисици. И все пак, докато не завладеем напълно долината, ни е наредено да сме максимално внимателни.

— Ясно — каза Гуламендис. — Трябва да вървя.

— Нека Звездите са с теб — отвърна старият магьосник и се прибра в къщичката.

Докато се спускаше надолу по склона отвъд селото, Гуламендис отново бе впечатлен от работата, която бе свършена. Пътят на миля от селото вече беше павиран. Двама млади геоманти командваха работници, които изсипваха кошове камъни край пътя. След това магьосниците използваха уменията си, за да ги превръщат в павета, с които застилаха пътя, осигурявайки гладко движение за пешеходци, коне и каруци.

Гуламендис им кимна, докато минаваше покрай тях. След още миля видя самотен галамант, майстор по засаждането, който копаеше малка дупка край пътя с обикновена пръчка. Сложи в дупката едно семе, засипа го с шепа пръст, затвори очи и махна с ръка и пред погледа на Гуламендис от дупката се подаде дръвче и бързо почна да расте. Беше блещукащо дръвче, типично за планетата Селборна. Мидкемия може и да беше техният роден свят, но таределите бяха взели от звездите всичко най-добро. Дръвчето щеше да достигне височина десет-дванайсет стъпки и да озарява пътя нощем с бледосинкавото си сияние. Гуламендис си даваше сметка, че тъкмо подобни открития бяха накарали сънародниците му да забравят древните си познания за живота в гората. Несъмнено елфите, с които се бе срещнал в Елвандар, не се нуждаеха от светлина, за да се придвижат нощем през гората.

Магията, прилагана от галаманта, караше дървото да расте с бесни темпове и да достигне зрелост за месеци вместо за години. Идната година по това време тук щеше да има стена от дървета, озаряващи пътя със сиянието си.

Гуламендис продължи, прехвърли още един хълм и пред него се ширна градът. Той спря и го загледа възхитено. Градът вече изглеждаше зашеметяващ и само Тарендамар щеше да може да се мери с него по великолепие, след като бъдеше завършен.

Външната стена бе почти готова. Огромните порти бяха направени с магия и заклинания, при това толкова изкусно, че можеха да се отворят с докосване на детска ръчица и същевременно да окажат яростна съпротива на ударите на тежък таран. Бяха боядисани в бяло, също както стените, които бяха облицовани с гранит или някакъв друг подобен камък, защото блещукаха на слънцето.

Над централния дворец стърчаха островърхи кули, виждаха се и още високи постройки. Гуламендис прецени, че ще има достатъчно място, за да се настанят оцелелите елфи от Андкардия, и дори повече. Ала не вярваше, че лорд-регентът би поканил техните далечни роднини от този свят да живеят тук. Вероятно просто се готвеше за бъдещото разрастване на таределите тук.

Влезе в града, без някой да му обърне внимание. Не можеше да не се възхити на това как строителите бяха съчетали яките стени и порти с толкова много блясък и великолепие. Забеляза, че на една от кулите край портала има разширение и в него се мярка нещо тъмно: лорд-регентът бе наредил да оборудват портата със смъртосеещи кули.

Въздъхна при мисълта за опасенията, водещи до подобни предпазни мерки, и закрачи забързано навътре. Вече виждаше централната част на метрополиса, с Павилиона на Звездите в центъра. Около него бяха засадени Седемте звезди. Древните митични дървета не му изглеждаха тъй внушителни, след като бе посетил Свещената гора в Елвандар.

На юг се издигаше новият дворец на регента, все още недовършен, понеже повечето геоманти бяха пратени да работят върху външните защитни съоръжения. Ала и тези, които бяха тук, издигаха бързо стените и кулите и на някои от тях вече работеха и каменоделци. Дворецът — защото нямаше друга дума, която да опише сградата — беше в бяло. Вратите му бяха обрамчени с пурпурна кралска зидария, наподобяваща възлести въжета, усукани едно около друго; покривите и кулите сияеха на слънцето, облицовани с кварц или стъклен камък. Отдалече най-високата кула изглеждаше, сякаш е инкрустирана със злато.

Изкачи се по широкото стълбище към главния вход, като кимаше на поставените часовои. Лорд-регентът вече проявяваше своята склонност към помпозност и ритуали, защото тези войници бяха сред най-елитните и биха могли да останат на Андкардия, където да печелят скъпоценно време, докато сънародниците му се прехвърлят на Мидкемия.

Но като приближи входа, забеляза, че някои от почетните гвардейци наскоро са участвали в сражение: имаха превръзки под туниките и бяха явно изтощени. Със свито сърце си даде сметка, че това вещае края на битката за Андкардия. Тези воини бяха наградени за своята доблестна служба с включването им в личната гвардия на регента.

Щом влезе и пристъпи на мраморния под, някой отляво го повика. Беше Тандареи.

— Добра среща, Гуламендис.

— Добра и на теб — отвърна Гуламендис.

Магът учен заговори тихо:

— Преди да се срещнеш с лорд-регента, искаш ли нещо освежително?

Гуламендис знаеше, че това не е само проява на любезност, така че го последва в един малък апартамент, от който се виждаше централният площад. Тандареи му махна да идат до прозореца.

Укротителят на демони погледна надолу и видя, че там е в ход конструирането на съоръжение със скеле от златист метал, върху което бяха положени масивни сфери от шлифован камък и зъбчати колела, а над всичко това бе монтиран величествен кристал.

— Слънчева кула — каза Тандареи. — Нашият водач реши да впрегне слънцето, за да осигури енергия за защита на новия ни град.

— Смъртосеещите кули?

— Значи си ги забелязал.

— Не е трудно да ги пропуснеш, стига да вдигнеш глава. Виждал съм ги отблизо и преди, по време на битката за Антария, и не са от нещата, които бих забравил.

— Вярвам ти. Нямам желание да виждам как се използват.

— Дадоха ли име на града?

— Не, но всички го наричат Е’бар, така че предполагам, че ще е това. Кажи ми какво откри.

Гуламендис седна, докато магът наливаше вино. Отпи и си помисли, че вкусът е като на това, което му бе предложил Пъг на своя остров.

— Много е добро.

— Тукашно е — каза магът. — Пратихме конен отряд на изток и донесоха богата плячка.

— Нападнали сте местните?

— Едно малко градче. Постарахме се да изглежда така, сякаш са се завърнали моределите. Войниците носеха тъмни наметала. Дори са се постарали да оставят фалшиви следи, водещи в друга посока.

Гуламендис си помисли за това, което бе видял, и как брат му е бил засечен и наблюдаван от един наталски рейнджър, и каза:

— Тандареи, не бива да подценяваме хората. Сред тях има доста способни и тези лъжливи следи няма да ни прикриват дълго. А и магьосниците им не са нещо, с което да не се съобразяваме.

— Зная — отвърна Тандареи. — Настоях за максимална предпазливост и въздържание и за малко да изгубя мястото си в Събора на регента.

Гуламендис се облегна на меките възглавници и въздъхна.

— Ще е доста трудно да убедим тези хора да ни вярват, да се съюзят с нас срещу Демонския легион и същевременно да не плячкосваме градовете и селата им.

— Лорд-регентът не се интересува от съюзници. По-скоро от поданици. — Тандареи погледна към прозореца и добави: — Завладян е от идеята да създаде нов дом за нашия народ и не желае да чуе нищо друго. Сигурен съм, че замисля да настъпи срещу нашите съседи веднага щом приключи с подготовката.

— Трябва да докладвам час по-скоро на лорд-регента — заяви Гуламендис. — Но преди това ще ти кажа какво открих. — Набързо, ала с нужните подробности, Гуламендис разказа за случилото се при кралицата и после на острова на магьосника. Пропусна само един детайл, и той бе за Томас, но не искаше да отклоняват посоката точно сега. Знаеше какво вълнение ще предизвика новината, че в Елвандар живее валхеру.

Магът го слушаше мълчаливо и когато Гуламендис приключи, премина към въпросите. С това разговорът им се удължи с още половин час и накрая Тандареи заяви:

— Изглеждат ми доста впечатляващ народ.

— Съжалявам само, че не можах да опозная по-добре краля на джуджетата — каза Гуламендис. Сънародниците му открай време изпитваха презрение към този малък народ, който неведнъж се бе оказвал труден за покоряване. — Но разбрах, че е в близки отношения с елфите в Елвандар и има силни връзки с хората в региона. Нашите далечни братовчеди наистина са доста изостанали, живеят вдън горите и се чувстват там като у дома си — неща, които ние отдавна сме забравили. — Той сниши глас, по-скоро по навик, отколкото от нужда. — Тандареи, ще е добре да не ги подценяваме. Може да изглеждат примитивни, но магията им е силна и изкусна. Имат цели гори дървета, пред които нашите Седем звезди са като джуджета, те са прародителите на нашите Седем звезди! И тези елфи са владетели на тази земя. Не усетих никакви предпазни заклинания или други магични бариери, но въпреки това не намерих в себе си сили да прекося реката и да навляза в тяхната страна, докато не ме посрещнаха. Може да струпаме цяла армия на брега срещу Елвандар и никога да не пристъпим в свещената земя. — Той въздъхна. — Всичко това ме безпокои, кара ме да изпитвам възхищение и по някакъв начин дори ме радва. Все едно да се видим в огледалото на времето.

— Някой ден ще ида там — каза Тандареи. — Ако оцелеем.

— Войната?

— Върви зле. Сигурно си забелязал, че часовоите долу на стълбището са от последните защитници на Андкардия. При това са единствените, които все още се държат на крака. Останалите лежат на прага на смъртта и целителите ни се борят за тях. — Отпи глътка вино и добави: — Хубаво вино правят тези хора, какво ще кажеш?

— Така е — съгласи се Гуламендис. — А брат ми?

— Никой не го е виждал — рече Тандареи, после се разсмя.

— Разбира се, той би могъл да стои до тях и те да не си дават сметка.

— Да, малцина биха разбрали — съгласи се Гуламендис.

— Ненапразно брат ти се води пръв в Кръга на светлината.

Гуламендис се намръщи.

Тандареи вдигна ръка в знак, че не желае да се карат.

— Това не е тайна, Гуламендис, дори и да не трябваше да го казвам. Разтурването на Кръга на светлината е нещо, което заслужава съжаление, по мое мнение. — Отпи още глътка.

— Недалновидно беше от страна на Събора да настоява всички магьосници да преминат под негово командване. И когато се натъкнаха на такива като теб…

— Брат ми бе от тези, които възразяваха.

— Така е. — Тандареи очевидно подбираше думите си много внимателно. — Ако не беше от най-изтъкнатите представители на Кръга, сигурно щеше да пострада повече, отколкото… е, да кажем, че въпреки самолюбието и ексцентричността си лорд-регентът и Съборът умеят да ценят личните качества. Казват, че Ларомендис можел да създаде толкова силна илюзия, че ако внуши на противника си, че го е промушил с кинжал, сърцето на нещастника тутакси ще спре.

— Да, така казват — рече мрачно Укротителят на демони.

— Това е рядка дарба и предполагам, че след като построим нашия нов дом, ще обърнем повече внимание на съседите си и на тези от вас, които не са получили достойно признание за своята работа. — Той остави чашата. — А какво мислиш за хората?

— Ние повече приличаме на тях, отколкото на нашите далечни роднини в Елвандар — отвърна Гуламендис. — Те носят чувствата на лицата си както ризите на гърбовете, но сред тях има личности с остър ум и дарби, съперничещи на нашите. Видях достатъчно от магичните им познания, за да си дам сметка, че те заслужават нашето уважение, защото са безкрайни като песъчинките по брега, а ние… — Той сви рамене.

— А ние сме само сянка на предишно могъщество. Да, това ми е добре познато — рече магът учен.

— Сред тях има един, казва се Пъг, който вероятно е сред най-могъщите магьосници, които съм срещал. — Сниши глас. — Та той твърди, че бил на един свят, на който имало демонски портал. И че се е върнал оттам.

— Ако това е истина… — почна смаяно Тандареи.

— Мисля, че е. Той може да докаже, че никой от таределите не е виновен за нашествието на демоните. Само по волята на злия случай сме се натъкнали на Демонския легион. И нещо повече, той твърди, че може да затвори напълно този портал.

— Изумително — промълви магът учен.

Гуламендис продължи:

— При последния ни разговор не бях сигурен какво да мисля за твоите коментари, но сега, след като бях сред хората, срещнах се с нашите далечни роднини и дори се запознах с джудже, смятам, че нищо в миналото ни не би могло да ни подготви за този свят. Той е толкова различен и поражда много въпроси, чиито отговори може да не ни се понравят. И същевременно това е една земя на нови възможности и може би на възход, за какъвто не сме и мечтали.

— А какво смяташ за тази кралица?

— Мисля, че е чистокръвна. Мисля, че твърденията за това са достоверни. Ти би могъл да отсъдиш по-добре, но в нея има нещо, което внушава… Не, което кара сърцето и умът ти да пеят. Да видят Звездите в тяхното пълно великолепие, да те накарат да си представиш какво е било тук, на Родния свят, когато той е бил млад. — Въздъхна дълбоко. — Нашите сънародници в Елвандар наистина живеят в единение със земята под краката им — нещо, което ние по някакъв начин сме изгубили.

— Обитателите на Елвандар приличат много повече на нашите предци, отколкото който и да било от нас — заговори магът учен. — В древните времена сме определили най-добрите от тях за наши предводители, донякъде за да се опълчим на… Древните, но също и за да ги почетем, заради връзката им с магията на този свят. Те са градинарите на свещената горичка, пазителите на Звездите. Дори някои от избягалите по-късно елдари са се прекланяли пред тях. — Той допи виното. — Избрали са да останат тук, защото не са искали да се откажат от отговорността да се грижат за свещените дървета. Радвам се, че все още стъпват по тази земя. — Изправи се и продължи: — Прехванах едно съобщение, че идваш от хълмовете, и реших, че ще имаме време за този кратък разговор, преди да се изправиш пред лорд-регента. Но май се забавихме твърде много. Има ли нещо, което би искал да ми кажеш, преди да видиш нашия лорд и господар?

Гуламендис също стана. Все още се колебаеше дали в лицето на Тандареи има съюзник, или магът учен гледа на него като на полезен инструмент и дори оръжие. Реши да остави на времето да отговори на този въпрос.

— Само едно. Съпругът на кралицата ще дойде тук след три дни, за да говори с лорд-регента.

Лицето на Тандареи се изопна.

— Ще предяви ли някакви претенции към нас?

— Кралицата не настоява да се признаваме за нейни поданици. Тя ще потвърди, че сме свободен народ. Има обаче нещо друго.

— Какво?

— Съпругът й носи бронята на Древните.

На лицето на Тандареи се изписа изненада.

— Това е странно и обезпокоително. Копие или оригинал?

— По-скоро оригинал — отвърна Укротителят на демони наслаждаваше се тайно на смущението на мага учен. Макар да му се доверяваше, това не означаваше, че го харесва.

— Има ли още? — попита Тандареи и присви очи.

— Съпругът й се казва Томас и е Боен вожд на Елвандар. Той е валхеру.

Тандареи беше потресен.

— Нима е възможно? — прошепна. — Ако Древните все още властват тук, щяхме да бъдем посрещнати с огън и меч! Хора, джуджета, таласъми и всички останали щяха да бъдат изтребени.

— Има много неща, които изискват обяснение — рече Гуламендис. — Той е и валхеру, и човек и аз знам само част от историята, но когато се появи тук, ще се убедиш без съмнение, че е Властелин на дракони.

— И идва тук като емисар?

— Да — отвърна Гуламендис. — Бих искал да запазиш тази част от доклада за по-късно, защото не зная как ще реагира, ако бъде посрещнат с магия и огън.

Тандареи си пое дълбоко дъх, после се разсмя.

— По поведението ти съдя, че не би трябвало да се безпокоя, макар че ще са ми необходими още доводи, за да се успокоя напълно. И все пак вероятно си заслужава риска да ме посече някой от личната охрана на регента, само и само да зърна лицето му, когато се появи съпругът на кралицата.

— Не и за мен обаче. Защото ако не му го кажеш, ще му кажа аз. Ако не за друго, защото в ръцете му е животът на брат ми.

— Чудя се какво ли е станало с него?

— Сигурно е тук — отвърна Гуламендис. — И вероятно ме търси.

— Какви са шансовете да те намери?

— Доста добри — отвърна Укротителят на демони. — Ние умеем да се откриваме един друг. Той мисли като мен и ще надуши дирите ми, а реши ли, че е време да се прибере, ще се появи.

— Дано. Е, да тръгваме. Лорд-регентът няма да е особено… доволен от това, което ще му кажеш.

— Факт, който осъзнавам с болка — съгласи се унило Гуламендис.

18.

Проучване

Сандрина вдигна ръка.

Никак не й се нравеше подборът на нейната група, направен от магьосника, както изглежда, по съвет на отец-епископа. Но, от друга страна, тези хора се бяха отнесли с нея добре, бяха проявили загриженост към нея и я бяха снабдили с всичко, което й беше необходимо. За прехвърлянето им се погрижи Миранда, жена, която очевидно притежаваше забележителна магична сила, само дето заедно с нея бе Амиранта, последният човек на света, когото би желала да види отново.

Сега двамата се изкачваха нагоре по пътеката към мястото, където бе наблюдавала жертвения ритуал преди две седмици. Две седмици, които й се струваха като векове.

Нещо пред нея се раздвижи и точно това я бе накарало да даде знак да спрат. Брандос вървеше най-отзад: бяха го взели, защото въпреки значителните магически умения на Амиранта и Миранда още един меч винаги щеше да е от полза. А и въпреки резервираността си към Амиранта Сандрина беше привързана към неговия спътник, стария боец, който беше решителен и честен — доколкото можеше да е честен някой приятел на Амиранта. Ако не друго, беше му благодарна задето поне се бе опитал да я предупреди, че Амиранта не е човек, с когото да се сближава. Повече от веднъж през последните пет години — и тя сама си бе виновна, че не пожела да го послуша.

Нещо се прокрадваше там, животно, а може би човек. Тя даде знак, че ще се промъкне напред, за да разузнае, и за първи път съжали, че не носи по-удобни дрехи от тази тежка броня.

Но въпреки това след доста упражнения се бе научила да се придвижва относително безшумно.

Тръгна напред приведена и както предполагаше, видя часовой, който не проявяваше никакви признаци да е задрямал, нито изглеждаше, че ще е лесен за премахване. Тя отстъпи бавно назад и когато стигна при другите, прошепна:

— Един часовой. Твърде далече беше, за да успея да го премахна, преди да вдигне тревога.

— Аз ще се справя с него — заяви Миранда.

И тръгна напред, без да се прикрива.

— Ей! — извика часовоят. — Стой!

Миранда изпружи рязко ръка и прати към него тесен сноп енергия, който се стовари като юмручен удар върху лицето му. Мъжът политна назад и тупна на камъните.

Всички изтичаха до него и Амиранта попита:

— Мъртъв ли е?

Сандрина коленичи, огледа падналия и каза:

— Не. Но поне няколко часа няма да ходи никъде.

— Върви да разузнаеш напред — каза Миранда.

Сандрина забърза по пътеката и след малко се върна. Беше пребледняла.

— Елате веднага! Не е нужно да пазим тишина.

Забързаха към мястото, от което Сандрина бе наблюдавала ритуала, и скоро разбраха защо не е нужно да се прикриват.

Отначало чуха гласове, които припяваха в хор, и докато се приближаваха, си дадоха сметка, че вероятно са стотици. А после, когато стигнаха билото, видяха огромен огън, чиито езици се издигаха на трийсетина стъпки. Около него се бяха подредили мъже и жени с дълги роби. Имаше и други, събрани в полукръг около тях, но с облекло и носии от целия свят: кешийски, от Кралството, от Новиндус и Източните кралства. Това, което ги обединяваше, бяха черните шапки и кърпи — главите на всички бяха покрити с черно.

— Това трябва да са Черните кепета и явно са се събрали тук за нещо важно — прошепна Миранда.

— Ще да е призоваване, но по-различно — отвърна Амиранта.

— В какъв смисъл различно? — попита Миранда.

— Не зная. Просто е… различно. — В гласа му се долавяше тревога. — Ще се случи нещо лошо, усещам го. — Погледна Миранда. — Бъди готова.

— За какво? — попита тя.

— Не съм сигурен. Но каквото и да е, ще е доста сериозно. — Целият настръхна, тялото му сякаш предусещаше с всяка своя фибра събирането на зли сили, по-ужасяващи от всичко, с което се бе сблъсквал през дългия си живот и немалкото си срещи с пъклени създания.

От другия край на каньона са приближиха трима мъже. Единият бе с яркочервена роба, обшита със сребристочерни ширити. Другите двама, които крачеха от двете му страни, бяха облечени в черно и със спуснати над очите качулки. Мъжът с червената роба беше гологлав и на лицето му трепкаше усмивка. Той пристъпи на плоската скала и вдигна ръка в знак за мълчание. В същия миг напевът секна.

— Слуги на Дахун… — поде мъжът.

— Проклятие! — възкликна Амиранта.

— Какво има? — попита Миранда.

— Дахун е демонски принц — обясни Сандрина.

— Един от капитаните на Маарг — поясни Амиранта. — Ако съм разбрал правилно всичко, което научих през последните дни. — Посочи мъжа в червено. — Но дори и да не бях, познавам този човек и знам, че всяко негово дело е много, много зло.

— Кой е той?

— Това — рече Амиранта — е моят брат Беласко.

— Наистина изглежда много зъл — потвърди Сандрина. — А и да ти кажа, приличате си като две капки вода.

Миранда я изгледа навъсено, но после осъзна, че това е единственият начин за младата жена да овладее страха. Миранда не можеше да се похвали с опита на Сандрина и Амиранта с демони, но през живота си се беше сблъсквала с достатъчно черна магия, за да предусети, че сцената пред тях ще е ужасяваща.

— След четири нощи — провикна се Беласко — ще можем да посрещнем нашия господар и да се заемам с преобразяването на този свят в негово царство, а ние, неговите богопомазани слуги, ще сме първите му избраници, властващи заедно с него.

— Първите, които ще бъдат изядени, най-вероятно — промърмори Брандос.

— Някои ме обвиняват, че се възползвам от слабостта на доверчивите, но аз им вземам само златото, не и живота — рече Амиранта.

— По тази твоя логика — прошепна ядно Сандрина — Лимс-Крагма не е нищо повече от досадна дървеница.

— Имаме четири нощи, за да измислим какво да предприемем — припомни им Миранда.

— Не — възрази Амиранта. — Само докато се свести часовоят.

— Той ще знае ли, че е бил повален от магия? — попита Сандрина.

— По-скоро ще се чувства като махмурлия след тридневен запой — отвърна Миранда.

— Какво пък — каза Брандос, — можем да довършим работата, като го бутнем в някоя пропаст, сякаш се е подхлъзнал и е паднал.

— Те сигурно имат следотърсачи и ще разберат, че сме били тук — каза Сандрина.

— Ако имаше някакъв начин да убедим нещастника, че просто се е унесъл в дълбок сън… — въздъхна Миранда.

— Всъщност има — рече Амиранта. — Елате, трябва да побързаме.

Върнаха се до мястото, където лежеше в несвяст часовоят, и Амиранта ги предупреди:

— Само тихо. Можеш ли да събудиш часовоя, когато ти кажа?

— Мисля, че да — отвърна Миранда, — но защо?

— Просто го направи, щом ти кажа. А сега елате да се скрием.

Отдалечиха се на двайсетина крачки и Амиранта извади някакъв кристал, стисна го и произнесе някакво заклинание. Изведнъж над земята се вдигна облак черен задушлив дим.

От облака се показа висока жена с изумителна външност, съвсем гола.

Призованият демон се огледа с големите си красиви кафяви очи. Миранда бе принудена да признае, че е олицетворение на мъжките мечти: дълги крака, заоблени бедра, плосък корем, щръкнали гърди и гладка кожа. Дългата кестенява коса на голата жена се спускаше до кръста, чертите й бяха безупречни. Пълните й устни се разтвориха в ослепителна щастлива усмивка и тя произнесе:

— Господарю! Обичам те!

— Дартея? — Сандрина повдигна учудено вежди. — Амиранта, мислиш ли, че сега е най-подходящият момент? — Намръщи се и бузите й почервеняха от гняв.

— Млъквай! — скастри я Амиранта, вдигна ръка и заговори на демона:

— Не сега. Имам задача за теб. — Хвана красивата гола жена за ръка и посочи лежащия часовой. После й зашепна нещо, а накрая попита: — Запомни ли?

— Да, господарю — отвърна красавицата и приближи с леки стъпки лежащия мъж.

— Щом стигне до него, събуди го — нареди чародеят.

Щом демоницата коленичи до поваления часовой, Миранда протегна ръка и от устните на часовоя се отрони стон. Амиранта размаха ръка на другите да се скрият и той също се притаи в шубрака.

— О, бедничкият ми — зашепна Дартея на надигащия се воин. — Толкова съжалявам. Не исках да те стресна. Много лошо ли се удари, когато падна? Чакай да ти помогна.

И подаде ръка на объркания воин, за да му помогне да стане. Амиранта каза някаква кратка фраза и в същия миг Дартея изчезна.

Премигващият се заоглежда, после се изправи и разтърка тила си.

— Това беше доста интересно — каза Миранда.

Брандос се засмя тихичко.

— Сега вече е сигурен, че се е подхлъзнал и си е ударил главата, защото кой човек със здрав разсъдък ще повярва, че е бил изненадан от гола красавица в мрака? Ако пък се опита да разкаже на другите за случилото се, ще стане обект на подигравките им.

— По-скоро ще си мълчи — изсумтя Сандрина.

— Спечели ни три нощи — каза Миранда. — Сега какво?

— Връщаме се на четвъртата нощ, за да проверим колко магия ще ни е необходима, за да попречим на предстоящото призоваване.

— Можем да ти осигурим толкова магия, колкото ти е нужна.

— Не се и съмнявам — заяви чародеят. — Но бих искал да се уверя в това, без някой от нас да изгуби главата си.

— Винаги има риск — посочи Миранда.

— Да идем някъде да го обсъдим — предложи Амиранта.

— Улови го за ръката — нареди Миранда на Брандос и той я послуша. Тя се пресегна, стисна ръцете на Сандрина и Амиранта и изведнъж се озоваха в градината на Острова на магьосника.

— Ще ми се да се науча и аз да го правя — промърмори Амиранта.

— Отнема години — рече Миранда.

— Готов съм да ги жертвам — усмихна се той.

— Ако въобще оцелеем толкова дълго. Но първо искам да помислиш какво ще ни е необходимо, за да се справим с текущия проблем. Бих могла да прехвърля още няколко души там. Ако Магнус беше тук — въздъхна тя, — можехме да пратим дори десетина. А ако беше и Пъг, изобщо нямаше да се притеснявам.

— Освен магията — посочи Брандос — там имаше и много хора с оръжия, готови да ги използват. Достатъчно време съм прекарвал с магьосници и знам, че докато плетеш заклинание, нямаш време да се разправяш с някой, който е решил да ти отсече главата.

— Трябват ни два плана — каза Миранда. — Един, ако ще го правим сами, и втори, в случай че Пъг и Магнус се върнат.

— Няма ли тук други, които биха могли да заменят мъжа ти и сина ти? — попита Амиранта.

— Всички магьосници, които биха могли да ни помогнат в подобна битка, или са мъртви, или са на Нови Келеуан. Повечето от учениците тук никога не са подушвали сражение. — Помисли за миг и добави: — Сандрина, колко от свещениците-магьосници в твоя орден биха могли да се справят с демони?

— Неколцина, Учила съм заклинания за прогонване, както и повечето от тях. Това е част от подготовката.

Амиранта кимна и каза:

— Ако тя има недостатък, той е, че първо прибягва до боздугана си, но иначе е способна да прогони някой дребен демон. Виждал съм я.

Сандрина се намръщи. Не знаеше дали я хвалят, или й се подиграват.

— Значи идваш с нас — заяви Миранда.

— Не бих пропуснала забавлението — отвърна Сандрина.

— Починете си и хапнете, ако сте гладни — каза Миранда. — Аз имам да обмисля някои неща.

И излезе забързано от градината, а Брандос рече:

— Хъм, идеята с храната не е лоша. Идваш ли?

— След миг — отвърна Амиранта.

Брандос го погледна, после погледна младата жена, кимна и си тръгна.

— Какво има? — попита Сандрина.

Амиранта си пое дълбоко дъх.

— Не зная какво ще се случи след четири дни, но съм сигурен, че няма да се съгласиш, ако те помоля да не идваш.

— Защо въобще ще се опитваш? — попита тя.

— Давам си сметка, че нещата между нас свършиха зле…

— Нямаше нищо „между нас“ — прекъсна го тя. — Прекарахме известно време заедно и ти ме прилъга да споделя с теб леглото ти.

— Всъщност леглото беше твоето — уточни Амиранта. — И никога не съм те лъгал. Просто не ти казах цялата истина.

— Правилно уточнение, но смятам, че сега имаме по-важни въпроси за обсъждане. — Той кимна. — Защо искаш да ме убедиш да не идвам?

— Ти си най-способната жена, която познавам — рече Амиранта, — но имаш навика да се хвърляш с главата напред, без да помислиш.

— Аз съм Непреклонен рицар — припомни му тя.

— Факт, който неведнъж съм осъзнавал болезнено. Но понякога ми се струва, че подценяваш рисковете. Виж, така и не ми разказа какво си преживяла, преди да се срещнем отново, но съм те виждал и в по-добра форма. За малко да загинеш в това последно приключение, нали?

— Благодарна съм ти за проявената загриженост, но е твърде късно. — Тя забоде пръст в гърдите му. Носеше метална ръкавица и той неволно потрепна. — Амиранта, бях лека жена и нито един мъж не прояви към мен състрадателност, докато не срещнах брат Матиас. А след това открих новото си призвание. Но дори тогава мъжете продължаваха да ме гледат със сладострастие или омраза. После се появи ти, с твоя проклет чар и забавни разкази, и ме накара да си мисля, че си някой, който най-сетне е успял да надзърне под повърхността… — Пое си дъх, за да се успокои, и продължи: — Мога да се изправя срещу твоите демони, Амиранта. Мога да се изправя срещу цяла стая главорези. Но не мога да понасям лъжите ти. — Понечи да си тръгне, сетне добави: — А, и още нещо. Доста добре си поработил върху външния вид на Дартея. Макар че копитата и рогата й придаваха известна екзотичност.

И без да каже нищо повече, се обърна и си тръгна, а чародеят остана сам в градината. Неведнъж се бе възползвал от щедростта на жените, с които го бе срещала съдбата, и най-често те му бяха плащали с единствената валута, която притежаваха: телата си. Но когато наближи деветдесетте, срещна една жена, която на младини бе негова любовница. Сега бе старица, привикнала да седи край огъня и да плете, докато дъщерите й работеха из фермата. Не го позна, когато я помоли за чаша вода. И докато я разглеждаше, той си помисли, че вероятно ще си е същият, когато внучките й порастат и на свой ред имат внучки. В този момент доскорошната му страст към другия пол сякаш позагасна. Единствената жена, на която бе държал след онази среща, бе Саманта, но само защото бе направила Брандос щастлив.

Чувствата му към Брандос все още бяха загадка за него, може би защото виждаше в него сина, когото никога нямаше да има. Откакто бяха заедно, хората често смятаха, че воинът е по-възрастният от двамата, а Амиранта знаеше, че ще дойде ден, в който неговият партньор и приятел ще загине в битка или ще заживее тихо, лишено от премеждия съществуване в дома си, в компанията на любимата си Саманта, докато тя плете и се грижи за внуците им.

Въздъхна. Сандрина за пореден път бе всяла в душата му смут. Имаше нещо в нея, което го тревожеше, нещо, което го караше да жадува да му прости за онова, което се бе случило преди години. Поклати раздразнено глава и тръгна да търси Брандос.

Докато разговаряше с лорд-регента за предстоящото посещение на Томас, Гуламендис си даваше сметка, че животът му виси на косъм. От първия миг бе ясно, че лорд-регентът и членовете на Събора са готови да обявят война на своите далечни роднини от север. Гуламендис си даваше сметка и че членовете на Събора, подбирани лично от лорд-регента, са му предани и ще застанат на негова страна каквото и решение да вземе.

Дори Тандареи не би си позволил повече от лек намек, защото знаеше, че лорд-регентът е склонен към изблици на немотивиран гняв. Тандареи все още не бе обявен за първи сред маговете учени, но се говореше, че кандидатурата му е най-вероятната, и Гуламендис бе сигурен, че ако въпросът опре до избор между това да подкрепи него или да задоволи собствените си амбиции, Тандареи тутакси ще го зареже.

Бавно, стъпка по стъпка, Гуламендис разказа за пътуването си, за това, че не бе успял да открие източника на демонското присъствие, за пътешествието си до Далечния бряг, за разговора с кралицата и нейния съпруг. Реши засега да запази в тайна посещението на Острова на магьосника, преди да е сигурен, че следващите думи няма да му костват главата.

— Кралицата праща своя съпруг след два дни, за да се срещне с вас, милорд.

— Своят съпруг? — попита лорд-регентът. — Няма ли крал?

— Нейният крал е отпътувал преди много години за Благословения остров, а вторият й съпруг е абдикирал от трона в полза на сина си. Принц Калин ще управлява Елвандар след майка си.

— Странно — каза лорд-регентът. — Смятах, че всеки елф би жадувал да властва в Елвандар.

Гуламендис разбираше какво си мисли лорд-регентът. Че ако успее по някакъв начин да се отърве от този съпруг, той ще е естественият претендент за ръката на кралицата, след като, разбира се, изтече траурният период. От доста време Гуламендис осъзнаваше, че продължителната война, неволите и грижите са оказали тежко въздействие върху съзнанието на лорд-регента. А след като се срещна с кралицата на елфите, Томас, Пъг и останалите, вече бе сигурен: лорд-регентът бе неспособен да управлява, може би дори бе изгубил здравия си разсъдък.

Шегите, които си бяха разменяли с брат му, тяхната тайна кореспонденция, всичко това сега изглеждаше съвсем невинно — само предателство щеше да спаси таределите. Гуламендис не бе надарен с благородството и силата на духа, които бе видял в Томас, за когото бе уверен, че е готов да даде живота си, за да защити Елвандар, но в този момент, ако имаше възможност да сложи край на мъките на своите сънародници и да убие лорд-регента, щеше да го стори.

Ала бариерите вече бяха разположени и защитните заклинания срещу появата на Демонския легион щяха да са също толкова ефективни и срещу магичната атака на Гуламендис. Може би някой от човешките магьосници би могъл да превърне тази зала в огнен кладенец, преди пазачите на регента да реагират, но Гуламендис знаеше, че ще се прости с живота си още щом подхване заклинанието за призоваване.

Така че той събра кураж и произнесе тихо следващите думи:

— Милорд, той не е елф.

Лорд-регентът премигна объркано.

— Какво?

— Казах, че съпругът на кралицата не е елф.

На лицето на лорд-регента се изписа гняв и отвращение.

— А какво е тогава?

— Родил се е като човек — отвърна спокойно Гуламендис.

Гневът на лорд-регента продължаваше да расте.

— Да се обвърже с човек!? — прокънтя гласът му. — Щом е така, тази кралица няма право да претендира, че е от благородно потекло.

— Милорд… — Гуламендис си пое дъх, преди да продължи, — казах, че се е родил човек, но сега е много повече. Той носи бронята на един Древен.

Лорд-регентът изглеждаше така, сякаш Гуламендис го е зашлевил.

— Как е посмял!

— Има и още. — Гуламендис бързаше да разкрие цялата истина, докато лорд-регентът още е стъписан и преди да стовари вината върху вестоносеца. — Получил е бронята като дар от най-великия от великите златни дракони в замяна на извършен от него подвиг. — Знаеше, че това не отговаря съвсем на истината, но искаше да възвеличае образа на Томас и да подготви по този начин лорд-регента за шока от срещата с него. — Магията на бронята е преобразила човека и сега той не само носи бронята на Ашен-Шугар, но притежава и неговата… сила. Във всичко, освен в сърце и дух, той е валхеру. — В последния миг реши да премълчи факта, че Томас притежава спомените на Древния.

Лорд-регентът го гледаше невярващо.

От всички възможности, за които се беше подготвял, откакто Лорамендис бе открил този свят, тази бе единствената, за която не бе помислял. Бяха се опасявали, че ралхеру може да са оцелели във Войните на хаоса, но след като братът на Гуламендис не бе споменал за тях, страхът им се бе стопил. А ето че сега се бе върнал неочаквано — въпреки спокойния тон, с който говореше Укротителят на демони.

— Разкажи ми за него — прошепна лорд-регентът и Гуламендис разбра, че поне засега животът му е пощаден. И заговори за Томас, като променяше историята за изгубеното в пещерата момче — пропусна например да спомене за краля на джуджетата — в история за храбър момък, опитващ се да победи зъл демон, и разказът му бе посрещнат доброжелателно от Събора.

След като приключи, лорд-регентът попита:

— Този човек, превърнал се в Древен — той иска ли да управлява?

— Това е най-странното — отвърна предпазливо Гуламендис, — защото изглежда доволен от поста си на защитник на Елвандар и е оставил властта на своята съпруга, кралицата. — Подчерта внимателно сана й, за да припомни за пореден път на лорд-регента, че старите връзки не бива да се забравят. Елфите от Елвандар може да изглеждаха примитивни в очите на таределите, но те бяха техни родственици, а след тежките загуби във войната с демоните таределите се нуждаеха от всички роднини, на които могат да разчитат. Едва след победата над Демонския легион лорд-регентът можеше да помисли за властване над този свят.

Още близо половин час лорд-регентът продължи да разпитва за Томас и кралицата, но накрая все пак освободи Гуламендис. И докато двамата с Тандареи се готвеха да напуснат Събора, рече:

— Справи се добре, приятелю.

Гуламендис премълча, но си помисли: „Приятел значи? Само докато ти е изгодно“.

След два дни членовете на регентския Събор стояха на централния площад на кръстения вече с името Е’бар град и очакваха пристигането на съпруга на кралицата. Гуламендис също бе поканен да присъства, но го пратиха встрани от редицата на високопоставените лица. Застаналият недалеч от него Тандареи му кимна — едва забележимо признание за ролята му в предстоящото изграждане на връзки между лорд-регента и кралицата.

Гуламендис преднамерено бе избегнал да спомене най-вероятния начин, по който щеше да пристигне Томас: бе преценил, че ще е добре да се вдъхне известно благоговение и почитание у членовете на Събора, които сега чакаха да получат вест от външните постове за приближаването на конен отряд.

Вместо това ги покри огромна сянка, която буквално забули небето, и членовете на Събора се втрещиха и се заоглеждаха, сякаш се опасяваха, че сянката ще се стовари върху тях и ще ги смачка. Гигантски златен дракон се спускаше над централния площад.

Драконът кацна леко — макар и огромно, съществото бе надарено е грация и красота на движенията. Главата му — беше колкото товарен фургон — се сниши върху изненадващо крехката шия, та двамата седнали на нея да слязат.

Гуламендис се ококори от приятна изненада, когато видя, че вторият ездач е брат му. Ларомендис му кимна едва забележимо, но остана на половин крачка зад Властелина на дракони.

Появата му с Томас беше сигурен признак, че ще избегне суровото наказание от страна на лорд-регента, който инак би могъл да се разгневи заради изчезването му. Гуламендис бе разпитвал за него след кратката си среща с Тандареи, но никой не го бе виждал, откакто го бяха пратили на защитата на Тарендамар, което означаваше, че или е загинал, или е дезертирал. Гуламендис бе сигурен във второто, освен ако брат му не бе станал жертва на неблагоприятно стечение на обстоятелствата.

В Свещената гора Томас бе показал известна сдържаност, но сега, докато слизаше от дракона, не направи опит да прикрие способностите си. Напротив, прибягна до мистичното изкуство, за да освободи с пълна мощ аурата на валхеру. Макар че Гуламендис бе запознат донякъде с тази негова страна, а Ларомендис бе пътувал с Властелина на дракони, и двамата бяха поразени.

Същото важеше с двойна сила за членовете на Събора. Някои от тях паднаха на колене, други нададоха вопли или се разплакаха. Някои трепереха като парализирани, неспособни да помръднат. Само лорд-регентът и двама от неговите старши заместници запазиха присъствие на духа.

Томас закрачи към тях. Излъчваше мощ с всяка крачка. Беше положил десница на дръжката на меча. Носеше златна броня с шлем във вид на дракон, чиито разперени криле закриваха скулите. Нагръдникът и щитът му бяха бели, с инкрустирани върху тях златисти дракони, движенията му бяха леки и грациозни.

Той бе едновременно красив и страховит — истинска възродена легенда. За един кратък миг присъщата на таределите арогантност се изпари пред величественото могъщество, излъчвано от Томас в образа на валхеру.

Той застана през лорд-регента и каза:

— Милорд.

И зачака.

— Как да се обръщам към вас? — попита лорд-регентът почти шепнешком.

Томас се усмихна и сякаш от небето се вдигна тъмен облак.

— Името ми е Томас. И преди между нас да бъде казано нещо повече, трябва да споделя с теб това: в далечни времена, когато на небесата бушувала война, носителят на тази броня, който яздел дракон като моя приятел Сардуна, възвестил, че всички, които някога са служили вярно, всички едели, вече са свободни същества. — И продължи с едва забележима усмивка: — Твоите предци са напуснали този свят, преди да ги застигне тази вест, затова сега ти казвам: вие сте свободни. Нека на всички бъде ясно, че не предявявам никакви претенции към вас, нито вие сте длъжни да ми служите, понеже нося тази броня и мантия. Дойдох тук с надежда за приятелство, по заръка на моята съпруга, кралица Агларана, която ви посреща с добре дошли в древния ви дом и желае между нас да има само дружба и мир.

Настъпи тишина. И в тишината лорд-регентът каза:

— Справедливи слова… Томас. Добре си дошъл.

След като приключиха с представянето, тръгнаха към залата на Събора, където Томас искаше да обсъдят два въпроса: възможността Демонският легион да последва таределите на Мидкемия и съюза с настоящите жители на този свят.

Тандареи се приближи към двамата братя и каза малко припряно:

— Добре се справихте. Сега ще отида да се опитам да успокоя духовете.

— Смяташ ли, че има опасност? — попита Гуламендис.

— Предвид присъствието на лорд Томас мисля, че всичко ще е наред. Поне докато си тръгне. Той е доста… впечатляващ. — Погледна след отдалечаващия се окован в сребристозлатна броня гръб и фигурата, която, макар и по-дребна от всички елфи, изглеждаше по-величествена от тях. — Всъщност е изумителен. Сега имам работа, но преди да тръгна, искам да ви уверя, че обвиненията, които бяха повдигнати срещу вас, вече са снети. — Посочи на север и добави: — Изберете си къща. Горе на хълма има един магистрат, който ще ви зададе цял куп глупави въпроси, затова му покажете това. — И им даде писмо с печата на лорд-регента.

Докато магът учен се отдалечаваше след лорд-регента и неговия гост, Гуламендис каза на брат си:

— Доста внушителна поява.

— Очаквах да е точно такава — отвърна брат му.

— Как се справи?

— Ела. Ще ти разкажа, докато вървим. — Тръгнаха и докато вървяха, Ларомендис продължи: — Успях да напусна битката за Тарендамар още в началото и се смесих с група бежанци, с които минах през портала. Не носех униформа, а тези, които биха могли да ме познаят, вече не бяха сред живите. Беше ми наредено да мина през портала „колкото се може по-бързо“. Имаше ли смисъл да възразявам?

— Не си се преобличал като старица, нали? — попита със суха усмивка Укротителят на демони.

— Не, кълна се, че не използвах илюзия. Дори не се наложи да споря с него. — Той се засмя. — Разбира се, нямах никакво желание да влизам в спорове.

— А битката?

— Приключи. Остава само да затворят портала. — Погледна нагоре към хълма, където продължаваха да пристигат бежанци. — Скоро ще го разрушат и който остане от другата страна, ще умре.

Гуламендис реши да смени темата.

— А как се стигна до това да се появиш на гърба на дракон?

— Тръгнах да те търся и след няколко дни скитане на запад реших, че каквото и да си предприел, ще идеш в двора на кралицата, затова отидох там. — Тупна брат си по рамото. — Лорд Томас и кралицата ми казаха, че си бил там и че най-вероятно вече си тук, и когато Томас ми предложи да ме вземе със себе си, мигом се съгласих. Да яздиш дракон! Можеш ли да си представиш!

Гуламендис се разсмя, доволен, че е видял брат си, и отвърна:

— Всъщност вече яздих.

— Ти?

— Да, и историята си я бива. Местните правят доста добро вино. Дай да вземем един мях и да седнем някъде да го опитаме, и ще ти разкажа къде бях и най-вече за един много особен остров. — Сниши глас и добави: — Мисля, че това е място, което би искал да посетиш, и то много скоро.

— Щом казваш. Но знаеш ли, току-що си дадох сметка, че ние сме единствените таредели, които са яздили дракон!

— Доста странно наистина, като се има предвид откога лорд-регентът мечтае да си има дракон вкъщи.

Разсмяха се и продължиха нагоре по склона.

Над платото духаше хапещ вятър. Пъг, Магнус и още двама магьосници стояха неподвижно.

Рандолф, мъж на средна възраст от едно селце близо до Тулан, бе най-добрият ученик на Магнус по бойна магия. Беше с къс врат, яки плещи, късо подстригана коса и огромен гръден кош. Ако не знаеше за уменията му в магичното изкуство, Пъг би го сметнал за неподходящ да бъде техен ученик.

Другият магьосник, Саймън от Крондор, беше неговата противоположност — висок и кльощав, вече на години, с прошарена руса коса, той бе специалист по много по-изтънченото изкуство да разкрива противника.

— Нищо — каза Саймън. — И да е била използвана магия по тези места, било е преди години.

— И аз не долавям нищичко — потвърди Пъг. После посочи на северозапад. — Там — там ще намерим Ахзарт, Града на жреците.

Бе изгубил половин ден, докато изчисли местонахождението на разлома за Шила. Беше забравил колко е трудно да се локализира древен разлом, ако с него не е бил поддържан постоянен контакт. Усилията му доведоха до два неуспешни опита и сериозно главоболие, преди най-сетне да успее.

След като пристигнаха, му бяха необходими още няколко часа, за да се ориентира. Магнус се зае да ги прехвърля чрез магия на различни места — придвижваха се с гигантски скокове по планетата в търсене на демонична активност.

Но не откриха.

Тезата на Пъг бе, че ако порталът от демонското царство все още е затворен, на Шила не би трябвало да има следи от живот. Ако това бе планетата, на която изследователите таредели за пръв път бяха срещнали демони, би трябвало да установят раздвижване между оригиналния портал и разлома към централния таределски свят. Да има постоянен поток от демони, пристигащи и напускащи Ахзарт.

Но цареше пълен покой.

С помощта на уменията си Магнус ги премести на един хълм, от който се виждаше Градът на жреците.

Висока стена обрамчваше древния град, ала зад нея не се забелязваше никакво движение: всичко изглеждаше запустяло, отдавна изоставено.

— В древни времена, още преди началото на писмената история — заговори Пъг, докато слизаха към града, — бил създаден портал между демонското царство и този свят. По-късно бил затворен и така възникнало това селище. Тук живеели сааурските шамани и жреци, които охранявали затворения портал. Сетне дошли и други, за да изучават магия, и това място станало свещено. Сааурците били раса на благородни воини и наброявали милиони. Кръстосвали безкрайните равнини на този свят и се занимавали с лов. Но после нещата се променили.

— Невероятен град — каза Саймън. — Може да се сравнява единствено с Кеш. — Погледна Пъг и попита: — Какви промени?

— Според легендите причината за всичко бил един обезумял жрец. Той отворил портала, пуснал първия демон и за награда бил разкъсан от него. А другите жреци не успели да затворят портала и били избити от прииждащото демонско войнство.

— Изглежда така, сякаш демоните са били готови за нашествие още преди порталът да бъде отворен — отбеляза Рандолф.

— Именно — съгласи се Пъг.

Навлязоха сред пустите руини. Единственият звук, който чуваха, бе свистенето на вятъра. Вече от много часове бяха на този свят, но не долавяха и следа от живо същество. Доколкото можеха да определят, на планетата нямаше дори насекоми. Вече бяха прекосили район, в който тъкмо бе паднал дъжд, и Пъг бе отбелязал, че в миризмата на влага липсва нещо. Саймън му отговори, че това е така, защото влажната почва изобилства от живи организми — лишеи, мъхове и спори — и водата подсилва миризмата им. Но тук нямаше и следа от тях.

Вървяха по пусти булеварди, грамадни според човешките представи. Сааурците бяха гиганти и мащабите на градовете им го потвърждаваха. Дори конете им бяха високи по двайсет стъпки. Освен това били номади и не обичали градския живот. Тъй като не обичали да се отделят от конете си, трябвало да има място и за тях.

Пъг спря, за да се ориентира, после посочи.

— Ето там се намира главният храм. — И когато тръгнаха нататък, продължи: — През този свят са преминали великите орди на ша-шахана, техния върховен водач. На тази планета океаните са по-малки, отколкото на Мидкемия, и ако се изключат няколко по-големи острова, всички останали части са достъпни за конете. Тъй като градът бил свято място, ордите го оставили непокътнат. Казват, че някои от шаманите дори дошли тук да се учат. Но по някаква причина след векове ордите променили отношението си и поискали градът да плаща данък. Когато дошли тук, за да предявят претенциите си, жреците и шаманите били разделени в това как да постъпят. Някои искали да продължат проучванията си в мир и били готови да платят, други отказали и преди да се стигне до съгласие, избухнала война. — Погледна Рандолф и продължи: — От нас ти си специалистът по бойна магия. Представи си пет хиляди жреци магьосници и шамани, изправени срещу стотици хиляди конни воини.

— Касапница — отвърна набитият мъж. — Ако магьосниците наистина са били добри, биха могли да ги удържат извън стените на града за седмица. Но после са се изтощили, номадите са разкъсали отбраната — и тогава започва клането.

— Точно това се е случило — потвърди Пъг и пак посочи. — Ето там някъде една от градските порти е била разбита. Жреците и стражата не са могли да издържат в близък бой. Ако са се предали, всичко е щяло да свърши добре — след няколко назидателни екзекуции, за да се установи властта на ша-шахана Джарва, са щели да им простят, за да се подчертае великодушието на шахана, и после ордата е щяла да си продължи по пътя. Но вместо това жреците разпечатали демонския портал с безумната надежда, че демоните ще отблъснат ордата, а след това ще могат отново да затворят портала. — Поклати глава. — Жрецът бил първата жертва на демоните. — Въздъхна, докато се изкачваше по стъпалата на величествения храм. Стъпалата бяха петдесет и от двете им страни бяха издигнати олтари за жертвоприношения на боговете и предците. — Разбира се, демоните прогонили ордата, но освен това се погрижили жреците да не могат да затворят портала. Един много храбър и умен шаман, Ханам, успял да укроти чрез хитрост и лукавство демон и го използвал, за да проникне сред останалите демони и да се свърже с майка ти и с мен, Магнус. И пак той помогна в премахването на Тугор, докато Макрос, майка ти и аз се сражавахме с Маарг, за да го удържим от другата страна на разлома.

— Тугор е бил премахнат? — попита Магнус. — Стори ми се, че едно от джуджетата го спомена. Но сигурно греша.

— Ще попитаме Амиранта, когато се върнем. Имам подозрението, че демоните са по-трудни за убиване, отколкото си мислим — въздъхна Пъг. Отведе ги при един голям павилион и спря в преддверието. Огледа се и каза: — Изглежда ми толкова различно…

Камъните вече не бяха покрити с пепел и сажди както при последното му посещение тук. Пожарите бяха унищожили каквото могат, но годините вятър и дъжд бяха измили черните петна, освен в най-дълбоките цепнатини.

Пъг спря пред каменния герб — масивен барелеф, изобразяващ сцена от някаква сааурска легенда, — подмина го и влезе в тунела зад него. Веднага щом прекрачиха прага, ги обгърна мрак. Магнус вдигна машинално ръка и около тях се появи ярко сияние.

По причини, които не можеше да обясни, Пъг предпочиташе да шепне. Покашля се смутено и рече:

— Ето там.

Сочеше подобен на пещера вход, водещ към Запечатаната крипта, където се намираше демонският портал. Последния път, когато бе посещавал това място заедно с Миранда, Макрос и сааурския велемъдър Ханам, чуждоземната раса на шангрите се опитваше да премести разлома за Мидкемия точно пред входа за демонското царство. Нападнаха ги и те побягнаха. След това Макрос и Ханам бяха пожертвали живота си, за да спрат инвазията на демоните. Пъг бе убил шангриеца, който бе създал разлома, и бе предположил, че порталът за демонското царство е затворен завинаги.

Стигнаха мястото, където се намираше порталът, и застинаха изумени. Пред стената лежеше проснат труп. Беше съсухрен, смален, но Пъг веднага го позна.

— Това е Маарг — прошепна той.

Последния път, когато бе видял демонския крал, той бе огромен, титаничен, висок почти трийсет и пет стъпки. Имаше масивна квадратна челюст, която го караше да прилича на свиреп булдог. Пламтящите му като въглени очи разглеждаха Пъг с неистова омраза. Той бе истинско олицетворение на злото.

— Сега всичко е много по-малко — тихо каза Пъг, наведе се да преобърне трупа на Маарг и установи, че почти не тежи. Лицето бе като изопнат върху костите пергамент. Когато Пъг го бе видял за последен път, то се издуваше и трептеше, сякаш пленените вътре души се опитваха да го разкъсат и да излязат на воля. Голият труп пред него бе като кукла, съшита от парчета захабена кожа.

Пъг се изправи.

— Имаше криле, които разперени щяха да опрат в стените на това подземие… — Той погледна към стените. — Невероятно.

Върху стената имаше дълбоки драскотини от нокти, сякаш след като е бил затворен, Маарг се бе опитвал да изкопае в камъка проход към своето царство.

— Какво е станало? — попита Магнус.

— Когато дядо ти загина, мислех, че порталът е затворен, но Маарг по някакъв начин се е промъкнал обратно в този свят миг преди той да се затвори напълно. Двамата с майка ти вече бяхме на Мидкемия. — Той сви рамене. — Вероятно е разкъсал всяко живо същество на този свят, а после гладът го е прогонил тук и се е опитал да се върне… — Пъг поклати глава. — Не мога да изпитвам съчувствие към подобно същество, но кончината му е била ужасна.

— Има още нещо, татко — рече Магнус.

— Какво?

— Джуджето на Амиранта се боеше ужасно от Маарг. Ако Маарг е мъртъв, кой се представя за Маарг и е успял да убеди останалите демони, че е техният крал?

Пъг изтръпна.

19.

Пристъпът

Миранда даде сигнал.

Беше успяла да прехвърли Сандрина, Амиранта, Брандос, Джоми, Каспар и отец-епископ Крийган със себе си. Веднага щом се появиха в прохода, водещ към площадката за призоваване, тя им нареди да запазят мълчание.

Въпреки това Каспар прошепна:

— Не зная колко пъти вече съм го правил, но така и не се научих да го харесвам.

— Но пък върши работа, нали? — подсмихна се Миранда.

— Върши — каза Каспар и също се засмя.

Сандрина се огледа за Черни кепета. Но наоколо бе тихо. Тя въздъхна облекчено. Радваше се, че отец-епископът е с тях, защото макар да не беше боец като рицарите от ордена, той бе магьосник със забележителна сила, особено в областта на прогонването на демони. Познаваше Брандос от времето на първата си среща с Амиранта, преди години, в селцето Жълтото муле. Каспар и Джоми също бяха умели бойци, ако ги беше преценила правилно, и щяха да са полезни, в случай че се наложи да опазват магьосниците, докато те правят заклинания.

Все още се колебаеше по отношение на Миранда. Отначало тя я дразнеше и Сандрина не можеше да разбере защо. После се досети, че очаква да покаже към нея същата почтителност и готовност за подчинение като върховната жрица на нейния орден в Крондор. Разликата беше, реши Сандрина, че Миранда си бе заслужила подобно отношение, докато върховната жрица го смяташе за полагащо й се по рождение.

Миранда се огледа и каза:

— Ако сте готови, време е да започваме.

През последните четири дни бяха разработили план. Ако имаха възможност, преди да започне кръвопролитието щяха да се опитат да разберат какво става тук и кои са Черните кепета, тези слуги на Дахун. Бяха се уговорили всички да наблюдават от укрития и да не предприемат самостоятелни действия, докато не получат заповед от Миранда. Събирането на информация от врага бе от жизненоважно значение.

Неведнъж досега Миранда и Пъг бяха откривали тъмни сили зад действията на обикновени на вид престъпници. Банат, Богът на крадците и лъжите, имаше пръст във всичко; още по-голям бе ужасът им, когато откриха, че така нареченият Мрачен бог на дасатите е всъщност Страховитият властелин, един от Ужасите, успял да се вгради в дасатската култура, да узурпира вярата на дасатите и да ги превърне в оръдие на злото.

Миранда се бе опитала да измъкне колкото се може повече сведения от Амиранта, но той не се бе срещал с брат си от близо век и нямаше представа какво може да го е изкатерило на сегашния пост като вероятен водач на Черните кепета. След няколко продължителни разговора Миранда бе убедена само в едно по отношение на Амиранта: че той иска да види брат си мъртъв, но подозира, че това няма да се случи скоро.

Детството на Миранда също не можеше да се нарече обикновено и безгрижно. Баща й, легендарният Макрос Черния, бе изчезнал, когато тя още бе малка. Майка й, известна през годините с различни имена като лейди Кловис, Изумрудената кралица и други, понякога я бе дарявала с любовта си, но в други случаи се бе отчуждавала от нея. След като Миранда порасна, единственото общо между двете остана любовта им към магията. Но Миранда бе наследила, вероятно от баща си, непримирима омраза към всичко онова, което привличаше майка й все по-надълбоко в мрака: търсенето на сила и страха от остаряване. По ирония на съдбата Миранда не показваше признаци на стареене, най-вероятно заради контакта си с един магичен предмет, наречен Камъкът на живота.

Натрупаният опит й даваше възможност да гледа на събитията в перспектива: тя разбираше как е възможно двама братя да станат толкова различни и защо Амиранта не показва никакво колебание в желанието си да убие Беласко.

Беласко беше истинска загадка. Непознат за всички тях, освен за Амиранта и Брандос, а дори това, което бе известно на стария боец, идваше от Амиранта.

Не че Миранда не вярваше на чародея, нито пък се боеше от него. Ако тя имаше някакъв недостатък, той несъмнено бе, че често надценяваше способностите си. В случай че Укротителят на демони се окажеше опасен, тя бе сигурна, че ще може да се справи с него. Безпокойствието й произтичаше от нейната неувереност по отношение на мотивите му относно злия му брат. Беше споделил с нея, че е очарован от магьосническото общество на Острова на чародея и че иска да се върне там и да прекара известно време с Пъг и останалите. Миранда не бе склонна да му вярва напълно. Не знаеше какво крие, но бе сигурна, че крие нещо.

Миранда също така не се интересуваше от факта, че между Сандрина и Амиранта е имало нещо в миналото. Нещо, което, както се виждаше, не бе оставило хубави спомени. Една от причините да се съгласи Крийган да дойде с тях бе, че разчиташе на успокояващото му въздействие върху Сандрина. Подобно на повечето членове на нейния орден тя бе свикнала да действа сама, без да е под постоянен надзор. Със сигурност бе силен боец, но освен това можеше да бъде и незакрепен товар в трюма на кораб по време на силна буря.

Джоми и Каспар бяха хора, на които би доверила живота си, при това Каспар се бе потрудил здравата, за да спечели подобно доверие.

Към Крийган Миранда също имаше известни резерви. Не заради характера му, макар че по правило не се доверяваше на хора, забъркали се в политиката, а той не криеше желанието си някой ден да стане водач на Църквата на Дала. Нито се съмняваше в посветеността му на тяхната кауза — Пъг не би допуснал в Конклава човек, в когото се съмнява. Въпросът беше в това доколко можеше да се разчита на него в битка. Макар да твърдеше, че на младини се е сблъсквал с демони, Миранда не смяташе, че е преминал истинско изпитание в битка. Освен това не биваше да забравя възможните усложнения между Конклава и Храма в случай, че един техен отец-епископ загине, докато са заедно на мисия. Тя знаеше, че ако имаше възможност, Пъг не би допуснал включването му в групата. Но Пъг не беше тук. Беше заминал за онази забравена от боговете планета, зареяна кой знае къде.

Тя се опита да овладее безпокойството си, но не успя. В края на краищата беше съпруга и майка.

Отново даде знак и Сандрина, Джоми и Каспар тръгнаха напред, движеха се в стреловидна формация, като Сандрина бе на върха. Като най-добре защитена от всички, с тежката си броня, тя имаше най-големи шансове да оцелее при неочаквана атака. Миранда и Амиранта вървяха на няколко крачки отзад, а Брандос охраняваше тила.

Промъкнаха се бавно по тясната пътека и навлязоха в дерето, водещо към жертвената площадка. Както предполагаха, в другия край на дерето имаше часовой, но този път не беше необходимо да прикриват действията си. Каспар метна кинжал и удари мъжа в гърлото. Беше мъртъв преди да успее да извика.

Оттук нататък се придвижваха приведени, за да не ги забележи вторият часовой. Както Миранда очакваше, на хълма, от който смятаха да наблюдават площадката, имаше още два поста.

Миранда показа с жестове на Джоми и Сандрина, че трябва да следват Каспар — той беше най-опитният воин в групата. Каспар коленичи и прошепна:

— Можеш ли да привлечеш вниманието на часовоите, без Черните кепета да забележат?

— Зная един трик — отвърна тя и благодари мислено на Накор. Дребният човечец обожаваше подобни безумни игри. Тъкмо в такива моменти сякаш се разкриваше най-доброто в него.

Тя зашепна:

— Ще ги докарам тук тичешком, така че трябва да се справите с тях, преди някой да се усети. Но първо ще почакаме, докато отклонят вниманието си за момент.

Въздухът внезапно се изпълни с напеви, по-ритмични и ниски от тези, които бяха чули преди четири нощи. Миранда зачака търпеливо, като наблюдаваше внимателно двамата часовои. От време на време поглеждаше към Каспар и останалите и със задоволство установи, че всички са съсредоточени. Твърде много бе заложено на карта, за да се отпускат дори за миг.

Времето се нижеше бавно, а после един изпълнен с ужас и болка вик накара двамата часовои да завъртят едновременно глави. В същия миг Миранда скочи, произнесе кратко заклинание, пресегна се с невидима мистична сила, улови двамата за яките и ги дръпна рязко. Телата им се завъртяха във въздуха, прелетяха делящото ги разстояние и тупнаха в краката й. Миг по-късно Каспар, Джоми, Брандос и Сандрина се нахвърлиха върху тях и ги довършиха без никакъв звук.

— А сега да вървим! — нареди Миранда и ги поведе към билото на хълма.

Изтичаха нагоре, като вече не се стараеха да не вдигат шум, тъй като напевите се бяха усилили, както и крясъците. Докато приближаваха билото, Миранда вече си даваше сметка, че този път не става дума за ритуал.

И наистина — това не беше церемония. Двеста въоръжени до зъби воини се бяха подредили на площадката, готови да нападнат, а зад тях на една висока скала стоеше Беласко. Напевите бяха само илюзия, създавана от един изправен до него магьосник с дълго расо, а от другата му страна стоеше Дартея, вкопчена в него, сякаш той бе едничката й любов. Тя погледна съжалително Амиранта, а Беласко извика:

— Братко! Виждам, че си довел приятели! Колко мило от твоя страна! — Обърна се към войниците и извика: — Убийте ги!

— Почакайте! — викна Миранда, докато Сандрина и Брандос се готвеха да отбият атаката, завъртя ръка и изстреля вълна от огън срещу нападателите. Чуха се писъци на обгърнати в пламъци воини, неколцина от първата редица паднаха. Амиранта също подхвана заклинание, но Сандрина му извика:

— Недей!

Той спря и я погледна учудено.

— Защо?

— Онази с брат ти не е ли твоята възлюбена?

Амиранта изведнъж осъзна какво точно има предвид Сандрина: че нито един демон, повикан от него, не заслужава доверие. Те всички бяха подчинени на онзи, който стоеше зад плановете на брат му.

Следващото действие на Амиранта бе подтикнато колкото от чувство за самосъхранение, толкова и от накърнено достойнство. Той прати едно наказателно заклинание към Дартея. Демоницата подскочи, като едва не събори Беласко, преди той да я пусне. За миг болката, която я пронизваше, бе преминала и в него. Той се олюля, а тя падна на камъните и започна да се гърчи в краката му. Дим обгърна тялото й. Чертите й се промениха, илюзията за човешка красота започна да избледнява. Скоро тя престана да се мята и остана да лежи, като само леко потрепваше и се гърчеше. Лицето и тялото й все още бяха на красива жена, но краката й бяха покрити с черни косми и завършваха с копита. Два закривени рога бяха порасли на челото й, пръстите й се губеха под черни нокти. Внезапно тялото й лумна в зеленикав пламък и Беласко се отдръпна.

Магьосникът до Беласко подхвана ново заклинание и Сандрина го посочи с боздугана. От върха на оръжието изригна — сноп от енергия, който удари магьосника в гърдите. Той отхвърча назад сред експлозия от бели искри и тупна на камъните зад Беласко.

— Затворете очи! — извика Миранда и след миг войниците, които не бяха погълнати от нейната огнена стена, бяха заслепени от ярка експлозия. — Отстъпление! — нареди тя.

— Назад! — извика Каспар и промуши един от избързалите напред нападатели.

Около тях се въргаляха обгорени и крещящи в агония воини — повечето щяха да останат слепи до края на живота си. Изведнъж гневът им бе заменен от паника. Миризмата на обгорели тела само подсилваше всеобщата суматоха.

Джоми използва този момент, за да внесе допълнителен смут:

— Предадени сме! — провикна се той. — Беласко ни излъга! Всички ще умрем!

Никой от противниците не можеше да види кой вика, но той се надяваше, че думите му ще бъдат повторени и от други.

Миранда се пресегна, дръпна го за яката и нареди:

— Отстъпваме веднага!

Спуснаха се обратно да намерят някоя спокойна полянка, от която Миранда да ги прехвърли надалече. Зад морето от гърчещи се тела и дим се показа Беласко и изкрещя:

— Няма да ми избягате!

Замахна рязко и изпружи ръце напред. Над главата му се появи огнена топка, която литна право към тях.

Крийган реагира пръв — разпъна мистична бариера, която накара пламъците да се разпръснат и да ги заобиколят. Откъм бариерата лъхна горещ въздух и Джоми подскочи като попарен. Брандос измъкна кинжала си, замахна с впечатляваща сила и го запокити право към Беласко.

Магьосникът се изкиска налудничаво, отскочи встрани и извика:

— Хубав опит! Време е да се сбогувам с вас!

После изчезна.

— Проклятие! — изруга Миранда, прати в купчината войници сноп пронизваща червена енергия и те се разхвърчаха във въздуха като от удар на гигантска ръка. — Назад!

Повечето войници, склонили да служат на Дахун, или бяха мъртви, или ослепели, или твърде изплашени, за да опитват да се бият. Но някои бяха запазили присъствие на духа и скоро Миранда и спътниците й можеха да бъдат обкръжени. — Назад! — повтори тя.

Затичаха по пътечката, която водеше надолу към морето. Брандос, Каспар и Джоми бяха отзад с извадени мечове, но малцината Черни кепета, които ги последваха, нямаха куража да ги нападнат. Бяха видели пораженията, нанесени от магьосниците, а техните собствени заклинатели не се виждаха никакви.

Когато прецени, че е безопасно да се заеме с поредното заклинание, Миранда се обърна към останалите:

— Това беше клопка! Някой ни подмами тук.

— Ще обсъдим този проблем, след като се върнем на Острова на чародея — отвърна Джоми.

— Отиваме веднага! — викна Миранда, пресегна се, улови Амиранта и Крийган и извика: — Хващайте се за ръце! — После прошепна заклинанието за прехвърляне на острова.

Където се озоваха в истински огнен ад.

Пъг и Магнус привършиха с разглеждането на останките на сааурската библиотека в Ахзарт. Повечето свитъци бяха изпепелени, но успяха да открият няколко стари глинени плочки и десетина книги, скрити в едно хранилище. Бяха написани на непознат език.

— Зная едно заклинание — заяви Саймън, — което ще ми позволи да ги разчета за около седмица, най-много две.

— Нямаме толкова време — отвърна Пъг. Новината, че Маарг е мъртъв и че някой друг, или нещо друго използва името му, за да прикрие истинската си същност, бе обезпокоителна. Не за пръв път му се случваше да открие, че това, което смята за истина, е само полуистина. — Мога да уредя някои от учениците ми да ги отнесат на Острова на чародея. Там ще можеш да ги изучаваш на спокойствие. Ако ни остане време.

— Какво има? — попита Магнус.

— Нещо, което буди силното ми безпокойство — отвърна Пъг. — Всички сведения, които успяхме да съберем за Демонския легион, ни водят до мисълта, че нещата в тяхното царство са почти същите както по времето, когато воювахме с Изумрудената кралица. — Един демонски капитан, Джакан, преобразен като лейди Кловис, Изумрудената кралица, бе разпалил война, погълнала половината Мидкемия. — Но ето, че Маарг е мъртъв, жертва на собствената си ненаситност, останал тук и… — Изведнъж очите му се разшириха. — Възможно ли е?

— Кое? — попита Магнус.

— Всичко, което се случи с мен от деня, когато бях пленен от цураните, да е било част от по-голям план. Твоят дядо смяташе така, Банат също, дори аз винаги съм гледал на себе си като на актьор в много по-мащабна пиеса. Но като всеки актьор бях погълнат единствено от своята роля. О, давам си сметка за ролята на другите, на майка ти, на Томас, на Накор — когато беше с нас, дори на Банат донякъде. Но това, че разбирах ролята си и знаех какво трябва да правя, това, че виждах и разбирах ролите на другите, не означава, че съм можел да възприема цялостната картина. — Той потрепери. — Какъв глупак съм!

— Какво има? — попита отново Магнус, който очевидно не можеше да проследи мисълта на баща си.

— В началото стоварих вината върху Безименния, защото ми казаха, че той стои зад всяко зло дело на Мидкемия. Беше логично, дори очевидно, като се има предвид, че той е Бог на злото. Но ако е имало друга сила, друга проява на злото, която се е промъквала в нашия свят, използвайки Безименния, за да ни попречи да видим какво се крие зад случващото се?

— Дасатският Тъмен бог? Мрачният?

— Да. Мрачният. Може би той също е бил нечие оръдие. Не ти ли се стори прекалено изкусен?

— Той успя да внуши на дасатите, че е техният бог — припомни му Магнус.

— Така е. Но измамата е твърде повърхностна в сравнение с това, което си мисля аз.

— И какво си мислиш, татко?

— Предполагам, че Джакан, демонът, играещ ролята на Изумрудената кралица, е искал да се добере до Камъка на живота и да използва силата му за свои цели. Не бях наясно как точно може да се използва тази сила — да укрепи позицията си в нашата вселена, да се върне и да се сражава с Маарг за върховенство в Петия кръг или заради нещо друго. Бях толкова съсредоточен върху това да го спра, че едва не изгубих главата си, и наистина не се интересувах от това за какво му е нужен Камъкът на живота. — Погледна Магнус и добави: — Ами ако той е бил само стръв?

— За какво?

— Да примами Маарг тук, да го остави да издъхне от глад, докато някой — или нещо — получи власт над Петия кръг. Джакан беше в Мидкемия, Тугор загина в битката с Ханам, а Маарг остана тук да умре. Някой друг властва в Петия кръг, но не иска да узнаем кой е.

— Защо?

— Може би защото тази информация ще е ключ към неговия разгром. Инак защо ще се прикрива зад толкова много лъжливи следи?

— Дали пък Амиранта не би могъл да хвърли малко светлина върху този въпрос? Или може би онзи елф, Гуламендис?

— Несъмнено трябва да разговаряме и с двамата. — Той се обърна към другите магьосници. — Елате тук. — След това рече на Магнус: — Върни ни при разлома, ако обичаш.

Четиримата магьосници се уловиха за ръце и Магнус използва магията си, за да ги прехвърли на едно място близо до разлома, недалеч от платото, откъдето се виждаше град Ахзарт. Пъг понечи да прекрачи, но спря.

— Какво има? — попита Магнус.

— Блокират ни.

— Какво? — попита Рандолф.

— Не можем да преминем през разлома.

— Как е възможно това? — попита Саймън.

Пъг огледа хълма и забеляза един голям камък. Хвърли го към портала, но щом докосна блещукащата сивкава завеса, камъкът отскочи назад.

— Няма да те убие, но опиташ ли да прекрачиш, ще си разкървавиш носа.

— Кой го е направил? — попита Магнус.

Пъг си пое бавно дъх и отвърна:

— Същият мръсник, който е в състояние да променя заклинанието за призоваване на Амиранта и да го използва срещу него. Поне така предполагам.

— Беласко? — попита Магнус.

— Или неговият господар — отвърна Пъг. Огледа се и посочи една малка площадка. — Елате. Няма да си губим времето в опити да преодолеем бариерата. Познавам достатъчно добре науката за разломите, за да мога да създам друг портал, който ще следва този по пътя към дома. Ще ми отнеме обаче доста време, ако не ми помогнете.

Малко след това работата закипя.

Откъм горящата сграда лъхна нажежена вълна и се стовари върху Миранда и спътниците й, които се бяха появили насред градината.

— Дръжте се за мен! — извика тя задавено, задушена от гъстия дим. Тъй като никой не се бе пуснал, й отне броени секунди да ги премести на един нисък хълм, откъдето се виждаше задната част на главната сграда.

Долу всичко гореше.

Централната сграда пламтеше като клада, от прозорците й вратите й се подаваха ярки огнени езици. Околните постройки също горяха. Земята около тях бе обсипана с телата на ученици и преподаватели.

И тогава се появи първият демон — изскочи иззад ъгъла, преследваше един от оцелелите ученици. Миранда вдигна ръка и запокити по него сноп енергия, която би трябвало да го превърне в купчина пепел. Вместо това заклинанието само го зашемети, но ученикът все пак набра известна преднина. В следващия миг адското създание разтърси глава и се огледа да види кой го напада.

Видя Миранда на хълма, приведе се и се втурна в атака.

Имаше приблизително човешка форма, но плещите му бяха по-широки и яки. Главата му приличаше на котешки череп, напълно лишена от плът, с огромни извити зъби. Краката му завършваха с конски копита и макар да изглеждаше малко тромав, той се придвижваше с неестествена бързина.

Миранда се ококори от почуда, че демонът се отърси тъй леко от удара й. А после умът й сякаш се парализира и тя не можеше да си спомни нищо.

Амиранта произнесе едно заклинание, отпрати го срещу препускащия към тях демон и той се препъна, после замря неподвижно и се разтрепери, сякаш е уловен от невидима чудовищна ръка, която сега го стиска и разклаща.

— Някой от вас да довърши тази гад — каза Амиранта на Сандрина и отец-епископ Крийган.

И двамата използваха най-силните си магии за унищожение, специално пригодени за демони, и чудовището нададе предсмъртен вик, падна на колене и лумна в оранжеви пламъци.

— Благодаря — задъхано каза Миранда. — Вече си мислех…

— Демоните не са като простосмъртните същества — обясни Сандрина. — Понякога грубата сила е по-ефикасна…

— Но друг път не е! — извика Брандос. — Внимавайте!

Една летяща твар, сякаш сътворена само от криле и нокти, профуча над тях с очевидното намерение да откъсне нечия глава. Крийган промълви нещо и замахна с ръка. В небето над него се появи черно петно, като блестящо одеяло от коприна, което обгърна демона и го задуши в обятията си. Докато падаше към земята, мятащото се тяло се смаляваше все повече и повече и накрая изчезна напълно.

— Там! — Сандрина посочи група демони, наобиколили неколцина от островните магьосници. Заклинателите използваха различни магии и вълшебства, за да удържат чудовищата, и засега, изглежда, се справяха.

— Трябва да им помогнем! — извика Миранда и хукна надолу по склона.

— О, богове! — въздъхна Брандос и я последва.

Миранда спря недалеч от групата и подхвана заклинание, но Брандос се хвърли и успя да я събори на земята, понеже демоните изстреляха черен облак, пронизван от пулсираща пурпурна светлина.

— Когато се съберат на група, както сега — обясни задъхано старият боец, — значи се готвят да пуснат нещо такова. — Изправи се и й помогна да се надигне тъкмо когато един демон се хвърли към тях.

Амиранта, Сандрина и Крийган му се изпречиха на пътя. Сандрина вдигна щита си и удари демона в лицето със сила, която би трябвало да му строши черепа.

Миранда остави на Крийган да я дръпне настрани, а Джоми зае позиция до Брандос и попита:

— Какво да правя?

— Не позволявай на тези негодници да доближават магьосниците, за да могат те да си вършат работата — отвърна той и посече с меча си един демон, който се бе приближил твърде много.

— А Сандрина? — попита Джоми, докато на свой ред отби атаката на друг демон.

— Не бери грижа за нея — каза Брандос и препречи пътя на втурналия се към Амиранта демон, който сякаш знаеше откъде идва истинската заплаха. — Тя може да се погрижи за себе си и сама.

Сандрина бе експерт по избягване на ноктите и зъбите на чудовищата. Тези тук не бяха по-различни от всички, с които се бе срещала досега, повечко сила и ентусиазъм за сметка на интелигентността, макар че притежаваха известна хитрост, демонстрирана с клопката, която бяха заложили на младите магьосници.

Миранда се опита да смъкне димящата черна тъкан от един млад магьосник и промълви заклинание, целящо да неутрализира магията в него, но платът се съпротивляваше на усилията й. Сърцето й се сви, когато младият магьосник, многообещаващ ученик на име Патрик от Ябон, издъхна.

— Направи нещо! — извика тя отчаяно на Амиранта.

Амиранта я чу, но беше съсредоточен върху по-голямата заплаха. Би могъл с лекота да овладее пет-шест демона, но си даваше сметка, че не може да разчита, че някой от тях ще изпълни заповедите му. Вместо това използваше заклинания, които или биха ги унищожили на място, или поне щяха да ги прокудят обратно в демонското царство. Но тези заклинания отнемаха време. Всяка жертва трябваше да остане пред погледа му поне минута, докато я омагьоса, а нерядко вниманието му се раздвояваше и се налагаше да започне отначало.

Отец-епископ Крийган, изглежда, прибягваше до други средства — по-ефективни, но пък и по-бавни. Той избираше някой отделен демон, пропяваше кратко заклинание и след минута яркобяла светлина обгръщаше чудовището и го заставяше да застине неподвижно. После, след още няколко минути, демонът просто изчезваше. За нещастие, поне от гледна точка на Амиранта, този метод позволяваше на Крийган да се справя само с по едно чудовище.

Вятърът смени посоката си и обърна задушливия дим към тях.

— Насам! — извика Миранда, закашля се и се опита да ги поведе встрани от пламъците.

Сандрина приклекна, когато поредният демон се опита да забие нокти в нея, и усети как дращят по шлема й. Надигна се, блъсна го с шлема отдолу в брадичката и същевременно вдигна щита, за да парира атаката на втори демон отляво, замахна с боздугана под щита. Топката улучи втория демон в хълбока и чудовището се преви и падна върху първия демон, който още бе зашеметен от удара й.

Сандрина побърза да отстъпи с другите.

Докато се отдръпваха, пред очите им постепенно се разкри ужасяваща картина. От стоте ученици и преподаватели на Острова на чародея повечето лежаха мъртви. Мнозина бяха ранени или осакатени, имаше и разкъсани от демоните. Имаше и десетки трупове на демони — доказателство за проявената от младите магьосници храброст.

От мястото, където се намираха, виждаха сновящи между огньовете и димната завеса тъмни фигури.

А сетне го съгледаха.

В средата на този огнен ад, там, където огнените езици достигаха най-високата си точка, се издигаше огромно страшилище. Беше високо почти двайсет стъпки, с бича глава и огромни рога, дълги поне осем стъпки. Очите му бяха червени огньове, а от ноздрите му бликаше пара или може би дим. Сякаш предизвикващо небесата, чудовището отметна глава и нададе рев, който бе болезнен за слушане.

— Амиранта! — извика Миранда. — Какво е това?

— Доколкото мога да преценя — отвърна чародеят през пристъпи на кашлица от задушливия дим, — това е демонски капитан, вероятно същият онзи Дахун, който се опитваха да призоват Черните кепета. Ще призная, че започвам да губя вярата си в това, че разбирам нещичко от демони — добави той и от тона му си личеше, че е потресен от случващото се.

— Това, на което бяхме свидетели при Върховете — намеси се отец-епископ Крийган, — е било само за отвличане на вниманието. Да ни примамят надалеч, за да могат да нападнат и разрушат Конклава.

— Докато стоя на краката си — заяви Миранда гневно, — а Пъг и синовете ми са живи, Конклавът ще съществува! — И изстреля сноп ослепителна енергия, която би трябвало да изпепели демона. Вместо това той се обърна да види кой се осмелява да го нападне.

Сандрина, Амиранта и Крийган реагираха едновременно и пратиха три заклинания за прогонване. Чудовището се олюля, но не изчезна.

— Завързано е! — извика Амиранта.

— Завързано? — попита Джоми. — Как така завързано?

— Нещо го закотвя тук, в нашия свят — отговори Брандос. — Прави се, ако искаш да задържиш демон, за да не се прибере — най-често, когато трябва да свърши нещо, което му е неприятно.

— Търсете нещо, което няма място тук — викна Амиранта. — Символ, пилон, нещо, което не гори. Това ще е въжето. Разрушете го и ще можем да прогоним това чудовище.

— Нищо не виждам в този дим и пламъци — оплака се Миранда.

А междувременно чудовищният демон се съвзе и със зловеща усмивка пристъпи към тях, следван от група по-дребни подскачащи демони.

Брандос извика на Джоми и Каспар:

— Не се опитвайте да го атакувате директно! Каспар, заобиколи отляво! Джоми, ще дойдеш надясно с мен, но когато дам заповед! И гледай онези дребни дяволи да са пред очите ти! Не им позволявай да ни минат в тил! Амиранта, ти пази Крийган и Миранда.

— Разбрано — отвърна чародеят и се обърна към отец-епископа и Миранда: — Не предприемайте нищо, докато не ви кажа! — Посегна към кесията на пояса си и извади от нея едър блестящ камък. Стисна го, извика някаква дума и внезапно ги обгърна червеникав дим.

— Сега! — кресна с цяло гърло Брандос и двамата с Джоми хукнаха надясно, докато Каспар отпраши в обратна посока.

Исполинският демон нададе нов рев и десницата му профуча през мястото, където допреди миг бяха стояли тримата воини. После продължи към епицентъра на червеникавия дим и ревът му премина в болезнен вик. Когато ръчището му се показа от дима, кожата бе покрита с димящи кървави рани, сякаш я бяха полели с киселина. Неочакваното нараняване отвлече вниманието му за миг, но през това време дребните демони се нахвърлиха върху бойците.

— Отстъпваме бавно! — извика от димната завеса Амиранта.

Двамата му спътници последваха заповедта и се отдръпнаха достатъчно, за да виждат разярения демон, спрял пред облака разяждащ дим.

— С каквото и да разполагаш, Миранда — рече чародеят, — сега е моментът.

Очите й бяха присвити от гняв и тревога. Тя се пресегна към дълбините на магичните си резерви и се съсредоточи, за да изплете най-разрушителното заклинание, на което бе способна. Тънка линия светлина се проточи от изпънатата й ръка, удари чудовището в гърдите и го окъпа в ослепителни бели вибрации. Демонът нададе мъчителен рев и започна да се гърчи.

— Виждам го! — извика Джоми на Брандос и посочи един странен предмет, черен стълб с гравирани върху него знаци от непозната писменост. Издигаше се недокоснат от пламъците.

Джоми пристъпи към него, но Брандос го сграбчи и го дръпна назад. Един демон се хвърли към тях и старият боец завъртя чевръсто меча и му отсече главата. Тялото рухна, а главата се търкулна и зейналата паст нададе беззвучен вик.

— Няма да се получи, ако не си напълно огнеупорен.

— Внимавай!

Нови два демона се метнаха към тях. Джоми протегна меча си и единият се наниза на острието. Младият мъж изрита чудовището с тежкия си ботуш и измъкна меча от гърдите му. Брандос междувременно бе обезглавил втория демон.

— Добре го прониза, но така губиш време — рече задъхано старият воин.

Джоми кимна: щеше да е по-добре да премине към посичащи удари.

— А какво ще правим с котвата?

— Почакай — отвърна Брандос и се огледа. Огромният демон, изглежда, се възстановяваше от шока, предизвикан от трите едновременни заклинания, и разтърсваше глава.

— Миранда! — провикна се Брандос. — Ако успееш да разрушиш този тотем, Амиранта и Крийган ще се опитат да прогонят…

И млъкна, понеже видя една фигура в бяло и сребристо да тича през пламъците към изписания стълб.

— О, момиче, недей!

Сандрина бе заобиколила огъня от другата страна и сега се носеше в луд бяг към тотема. Очевидно тя, също като Брандос и Амиранта, се бе досетила за значението на това устройство. Нагръдникът й бе почернял от сажди, от раменете й се вдигаше пушек. Без да обръща внимание на горещината, тя замахна с боздугана, стовари го с неистова сила върху резбования стълб и го пръсна на трески, които мигом бяха обхванати от пламъците.

— При мен, момиче! — викна й Брандос. — При мен! Бързо!

Тя се насочи към познатия глас и Брандос я хвана за ръката и викна:

— Легни!

Тя се просна по очи на земята, а той се хвърли върху нея и изгаси пламъците с тялото си. Над тях Джоми продължаваше да размахва меча си срещу демоните.

Изведнъж сякаш отникъде бликна сноп ярка светлина, удари два демона отзад и ги повали на колене. Те започнаха да се гърчат и след миг изчезнаха в ослепително изригване.

Джоми вдигна глава и видя във въздуха над стелещия се дим четири фигури — Пъг, Магнус и другите двама магьосници. Рандолф и Саймън не владееха разрушителната магия, но познаваха достатъчно много ударни заклинания, за да нанесат поражения на демоните.

— Пъг! — извика Джоми обнадеждено и се нахвърли върху демоните, като остави на Брандос да се погрижи за Сандрина. Каквито и наранявания да бе получила, те не й попречиха след миг да се присъедини с боздугана си към него, при това с такава ярост, че демоните трепнаха и отстъпиха.

Исполинският демон бе зашеметен от разбиването на тотема и Амиранта и Крийган се възползваха от това, за да се заемат със сложния ритуал по прогонването. Напевите им бяха почти в синхрон, макар да произнасяха различни слова. Но завършиха едновременно и в същия миг огромният демон просто изчезна.

Изведнъж балансът на битката се промени. Изгубили капитана си, по-дребните демони затърсиха начин да избягат. Някои владееха заклинания, с чиято помощ да се прехвърлят в своето царство, но другите просто бяха изоставени. Още магьосници, дори тежко ранени, се присъединиха към общото усилие и сега вече демоните бяха напълно обкръжени.

— Внимавайте! Веднъж вече ни устроиха клопка! — викна Брандос.

Пъг запрати масивен сноп от енергия, но вместо да удари скупчилите се демони, които бяха намалели до десетина, той предизвика сгъстяване на въздуха над тях. Отекна гръм, от който ушите на всички изпукаха болезнено, и подобно на духнати свещи пламъците наоколо утихнаха.

От голямата постройка бе останало само овъглено димящо скеле.

Миранда се втурна надолу, за да участва в заключителната част на битката, но в този миг един проснат на земята демон скочи и се хвърли на гърба й.

— Не! — изкрещя Пъг, ала чудовището заби острите си зъби във врата й и го разкъса. Краката на Миранда се подкосиха и тя рухна.

Викът на Магнус отекна заедно с този на баща му. Белокосият маг протегна ръка и демонът се сгърчи и се превърна в купчина пепел. Гневът на Магнус бе неописуем и всеки демон, който го поглеждаше, хукваше да бяга. Пъг прокара истински огнен тунел през телата на демоните, докато се опитваше да се добере до жена си.

Демоните бяха унищожени за секунди.

Пъг коленичи до жена си. Безжизненият й поглед бе втренчен неподвижно в ясното небе. Атаката срещу нея бе толкова внезапна и раната толкова ужасяваща, че само най-мощните изцеряващи заклинания, и то използвани на мига, биха могли да я спасят. За кратките секунди, необходими на Пъг да се добере до нея, тя бе издъхнала.

Магнус коленичи до баща си и двамата потънаха в мълчание.

Битката бе приключила и възцарилата се тишина се нарушаваше само от пукота на тлеещите греди.

Известно време никой не промълви нито дума. Пъг пъхна ръце под неподвижното тяло на жена си и го вдигна. Лицето му изглеждаше безизразно, ала по бузите му се стичаха сълзи.

— Аз ще се погрижа за нея — каза той на Магнус. — Дръж се. Чака ни много работа.

Магнус кимна. Лицето му беше пепелявосиво, но чертите му издаваха решителност. Той се обърна към един от оцелелите ученици и попита:

— Брат ми?

Ученикът само поклати глава, после посочи към сърцевината на голямата къща, където бяха стаите на Пъг и сина му. Само димяща купчина бе останала там — и в нея се виждаха овъглени тела.

Магнус сведе глава, преглътна сълзите си и каза:

— Елате.

И поведе другите настрани.

Баща му остана неподвижен, стиснал Миранда в прегръдките си.

Стоеше насред димящите останки на дома, който бе градил десетилетия.

Епилог

Епитафия

Всички мълчаха.

Лъчите на изгряващото слънце озаряваха острова в златиста светлина. Горе на хълма тялото на Миранда бе положено на клада, загърнато в бяло ленено платно и готово да бъде изгорено. Имаше и други тела, подготвени за погребалния ритуал, но повечето бяха овъглени до неузнаваемост от пожара.

Калеб и Мари бяха някъде сред тях. Над шейсет трупа бяха извадени от останките; четири липсваха, вероятно напълно погълнати от пламъците. Населението на Острова на чародея бе намаляло с близо две трети. От преподавателите бяха останали едва дузина, учениците не бяха и два пъти повече.

Обитателите на острова бяха потресени от преживяното и изпълняваха задълженията си безшумно и мълчаливо, твърде потиснати, за да говорят. Пъг и Магнус бяха прекарали цялата нощ край Миранда, докато я подготвяха за погребението. Пъг не позволи да му помогнат да я отнесе нагоре по склона и лично я постави върху подредената клада.

Лицето на Магнус бе останало неподвижно през цялата нощ, като застинала маска. Двамата с баща му не бяха разменили нито дума.

Крийган заговори:

— Времето, отредено ни на този свят, е кратко. Дори такива като Миранда не живеят много по-дълго от останалите. Някои биха нарекли живота й пълноценен и изпълнен с осъществени мечти, но за нас той бе твърде мимолетен. — Помълча за миг, сетне продължи: — Необичайно е за членове на моя орден да изпълняват подобни ритуали, а и Миранда не ми беше чужд човек. Работата ни заедно я направи моя сестра. — Той погледна Пъг и Магнус. — Тук всички споделят загубата ви, дори и да знаем, че мъката ни не може да се сравнява с вашата, Пъг и Магнус. Разбираме болката, която изпитвате, и скърбим заедно с вас. Знаем, че това, което се случи, е дълбоко несправедливо. Ние, които служим на Дала, вярваме в постигането на равновесие и търсим крайния баланс. Вселената невинаги го позволява и пътищата на боговете са твърде сложни и трудни за разбиране. Миранда се бе посветила на служба на другите и неведнъж излагаше живота си на риск, понасяше трудности и лишения в името на доброто на останалите. Няма по-висше призвание в живота от служба като нейната и аз не се съмнявам, че когато се изправи пред Лимс-Крагма, тя ще й предложи по-добро място на Колелото на живота. Вярвам, че нашата богиня Дала стои до нея и я възхвалява като своя сестра. — Пое си дъх, за да овладее парещите в него чувства. — Калеб също е редом с нея, и жена му Мари, както и тези, които учеха и служеха на вашия остров. Те всички ще бъдат ценени и ще ни липсват, защото бяха наши братя и сестри в борбата. Бяха добри мъже и жени и нека Богинята сега бди над тях. — Обърна се към върха на хълма, даде знак и един факлоносец поднесе пламъка към кладата, сетне бавно я заобиколи, разпалвайки струпаните клони.

Огънят лумна бързо.

— Твърде много огън гледахме напоследък, татко — промълви Магнус.

Пъг успя само да кимне.

Крийган дойде при Пъг, хвана ръцете му, стисна ги за миг, после кимна и тръгна към останките от селцето. Други последваха примера му, а когато всичко приключи, оцелялото население на острова се скупчи в подножието на хълма, докато баща и син се сбогуваха с най-скъпите си.

Мина време и накрая Пъг прошепна:

— Чака ни работа.

— С какво ще започнем, татко? — попита Магнус. — Искам да намеря занимание за ума си.

— Ще намериш — увери го Пъг. — С майка ти обсъждахме много неща, включително и какво ще правим, ако ни сполети нещастие. Ще се преместим в замъка и известно време ще живеем там. Нека виновните за всичко това си помислят, че сме се изплашили и се крием. Ще пратим послания до всички наши агенти по света и борбата ще продължи. Ще открием Беласко, Дахун и помагачите им и ще разберем кой в действителност стои зад това безумие. Освен това ще намерим демонския портал и ще го затворим.

Заслиза по склона с решителна крачка и синът му го последва, преглъщайки мъката по майка си и брат си. Щом баща му можеше да понесе подобна загуба и да продължи да работи, Магнус бе твърдо убеден, че ще се справи.

Ако можеше само болката да отслабне — поне мъничко.

ПРЕД ВРАТИТЕ НА МРАКА

Признателност

Както винаги дълбоко съм задължен на тези, които създадоха Мидкемия и ми позволиха да я използвам. Без тяхната творческа мисъл светът на Мидкемия нямаше да е толкова живописен. И така, Стив А., Джон, Анита, Конан, Стив Би, Боб, Рич, Ейприл, Итън и на всички останали, които допринесоха — моите нестихващи благодарности.

Благодаря на двама души, които са мои приятели и неизменно ми оказват поддръжка: Ричард Спал и Рей Макноун. И благодарности на Ким Макноун, задето се постара да се усмихвам всеки път, когато я видя.

Освен това за пореден път благодаря на Джонатан Матсън, който бе не само мъдър съветник и специалист по бизнес въпросите, но и верен приятел, когото дълбоко ценя.

Благодаря на майка ми, че все още е до мен.

Специални благодарности на една забележителна жена, Тереза Дъчинси, задето е толкова прекрасна.

Последно и от дълбочината на сърцето ми, благодаря на моите деца за тяхната любов и красота, те все още ме пощуряват и същевременно ми помагат да запазя здрав разум и аз заобичвам още повече възрастните хора, в които се превръщат.

На дамите, които ми помогнаха всичко да изглежда тъй добре (по азбучен ред): Дженифър Брел, Ема Гууди, Джейн Джонсън и Катрин Нитцел. Рядко се случва един писател да попадне на добър редактор, камо ли на четири.

1.

Пожертвование

Нощта бе изпълнена с крясъци.

Опожарените хълмове димяха, из въздуха се носеше мирис на изгоряло. Стотици облечени в роби фигури си проправяха бавно път между каменните отломки към голямото празно място под останките от крепостната порта. Мъж с могъщо телосложение стоеше мълчаливо върху купчината камъни и гледаше надолу към своите последователи.

Друга фигура се спотайваше в сенките. Джеймс Джеймисън Трепалото, изпълнен с трескавото желание да е, където и да било другаде, но не и тук, пое бавно дъх, за да се успокои. В дворовете на трите най-многолюдни народа в този регион беше известен като дребен благородник от Островното кралство, мъж, наследил, а не спечелил своя сан, бидейки внук на Риланонския херцог.

За останалите бе Джим Трепалото, предприемач, въвлечен в дребни престъпни сделки в град Крондор, а за малцина Праведника, главатар на Гилдията на крадците — Шегаджиите. Но още по-малко бяха тези, на които бе известно, че Джеймс Джеймисън е всъщност началник на разузнавателната служба на Островното кралство и докладва директно на дядо си.

За своите четирийсет и нещо години Джим бе виждал немалко странни и ужасни неща — опит, който идваше от различните му постове. Понякога се страхуваше, че е станал безсърдечен копелдак, като онези, които бе премахвал в името на Короната или на Конклава на сенките, с който също често работеше. Ала дори изпълненият му с насилие и интриги живот не можеше да го подготви за това, на което бе свидетел сега.

Огромен огън ограждаше овално пространство с четири кола, за които бяха завързани отредени за принасяне в жертва нещастници. Не бяха първите — преди тях живота си вече бяха изгубили десетки, но това, което караше сърцето на Джим да се свива, бе начинът, по който приемаха жертвоприношението си — изглеждаха така, сякаш нямат търпение да бъдат погълнати от тази болезнена, пламтяща смърт.

По краищата на площадката се бяха струпали още бъдещи жертви, завързани с въжета. Малко преди това Джим бе видял как сами нахлузват примките на вратовете си и скачат от стълбичките, за да увиснат на въжетата в предсмъртна агония. Звукът от строшаването на вратовете им се чуваше като пукот, ала имаше и такива, които се задушаваха и умираха бавно, като ритаха още дълго. За съвсем кратко Джим бе видял много повече обесвания, отколкото през целия си живот в Крондор, при това онези бяха престъпници, които си бяха получили заслуженото. А тук бе свидетел на смразяващата кръвта картина на доброволно саможертване. Виковете утихнаха, когато поредните мазохисти изгубиха съзнание и умряха.

Ала за ужас на Джим това не бе краят. Мястото им при коловете веднага заеха нови жертви, стъпваха върху обгорените тела на предишните. Някои потръпваха, докато заострените колове се забиваха в телата им и изцеждаха от тях кръв и фекалии. Други се предаваха на смъртта с единично потрепване и оставаха да висят неподвижно.

Гледка, напълно лишена от всякакъв здрав разум. Джим насочи вниманието си към мъжа, изправен върху купчината камъни, вдигнал ръце в жест, изразяващ топло приветствие. Дори само изражението му го подтикваше да се обърне и да хукне презглава, накъдето му видят очите. Никога не бе виждал този човек, но описанието му съвпадаше с това на Пъг от Острова на чародея и на Укротителя на демони Амиранта: мъжът върху камъните беше Беласко, един от най-опасните хора на този свят и със сигурност един от най-безумните.

С едно махване на ръката изправилият се на купчината камъни магьосник сътвори мираж, блестящо изображение, което увисна над него и накара тълпата да ахне от страхопочитание.

Това беше Дахун и от наученото през последните шест месеца Джим знаеше, че неговите верни слуги са почти готови с конструирането на портала, през който да се появи тук.

Дахун бе висок двайсет стъпки и с приблизително човешки очертания, но освен това имаше дълга опашка като на гущер, която почваше от средата на гърба му. Гърдите му бяха огромни, коремът му набразден от яки мускули, които помръдваха под червеникавата кожа, простираща се от черните му крака до аленеещите гърди. Лицето му бе човешко, с издадена долна челюст и огромни уши — приличаха на ушите на прилеп. Очите му изпъкваха от черните очници. Дълги пипаловидни коси се поклащаха от хуманоидния череп, увиснали до раменете. Над веждите му имаше златен обръч с инкрустиран черен камък, който пулсираше с пурпурна светлина. Пръстите на лявата му ръка завършваха с дълги криви черни нокти и се свиваха и разпускаха трескаво, сякаш нямаха търпение да се вкопчат в нечий гръклян. В дясната държеше пламтящ меч. На пояса му бе пристегната кожена пола, широки ремъци се кръстосваха през гърдите му, с тежка златна емблема в центъра.

Джим никога нямаше да забрави това чудовище. Огледа се и видя безизразните, унесени лица на хората. Нямаше съмнение, че са били упоени в подготовка за този ритуал, и той се опита да имитира неуверената им походка.

Овладя надигащото се в стомаха му гадене и тръгна с тълпата, която крачеше право към чудовището. И той като всички носеше тежка черна роба с качулка, която скриваше лицето му. Доскорошният притежател на същата тази роба лежеше на дъното на едно дере на четвърт миля оттук.

Джим тътрузеше крака, крачеше по-бавно от хората наоколо и се озърташе за възможност да се измъкне незабелязано. Държеше ръцете си прибрани в дългите ръкави — едната стиснала кинжал, чието острие бе потопено в бързодействаща отрова, предизвикваща парализа за по-малко от минута, а в другата държеше устройство, конструирано специално за него от един майстор в Крондор: топка, която щеше да му осигури повече от достатъчно време да се измъкне. Тя можеше да обезвреди противниците около него за няколко минути — или поне такова бе въздействието й върху хората. Не беше сигурен, че всички около него спадат към тази категория.

Преглътна с мъка и спря, наложи си с усилие на волята да вдигне очи към образа на чудовището.

Беласко отново разпери ръце. За Джим нямаше никакво съмнение, че магьосникът е луд като бръмбар, затворен в барабан. Демонът над него бе най-ужасяващата гледка, която Джим бе виждал, ала магьосникът се смееше като щастливо дете и подвикваше нещо на своите верноподаници. Джим обаче не бе достатъчно близо, за да чуе думите.

Измести се към дясната част на шествието и продължи бавно напред — хората — близо пет хиляди — се приближаваха към центъра на бившата крепост. Леко напрежение в тила накара Джим да погледне кой стои зад него. Това бе усет, шесто сетиво, наследено от прапрадядо му, нещо, което в семейството му наричаха „тревожната цицина“. И точно сега сърбежът рязко се бе усилил.

Точно както предполагаше, покрай каменните отломки около откритото място крачеха още фигури. Разгорелите се огньове пречеха да се види какво има зад тях, но Джим бе открил, че ако не гледа право в пламъците, а встрани, може да различи какво се крие отзад.

Името на тази древна кешийска крепост бе останало забравено в миналото. Високите й стени и кули бяха рухнали почти до основи и само подземният вход, на стотина крачки по-нататък, все още водеше към нейните тунели и кухини. Джим нямаше никакво намерение да навлиза в този лабиринт. В дните на прапрадядо му той бе известен с името Гробницата на обезверените. Според легендата цял един легион бил оставен да издъхне тук — легионът, охранявал входа към така наречената Долина на изгубените.

Джим се огледа. Вдясно от него между камъните имаше пролука, през която би могъл доста бързо да стигне пътеката на север — изоставен път на кервани, завършващ в кешийското пристанище Дърбин. В подножието на тези хълмове чакаха шестима от най-опасните главорези, които бе успял да намери. Петима от тях работеха с него още от Дърбин, шестият се казваше Амед Дабу Асам и беше най-довереният му агент в пустинния район Джалпур. На него бе възложил задачата да отнесе вестта за случващото се тук в Крондор, ако той не се върне до зори.

Вляво имаше друго открито пространство, но отвъд него следваше пропаст с назъбени скали. Само боговете знаеха какво може да дебне в долината под тях и Джим не се съмняваше, че ще бяга надясно.

Огледа се отново, като същевременно се опитваше да имитира унесените движения на хората около себе си. Надяваше се, че озъртането му не е привлякло вниманието на лъконосците. Предусещаше, че скоро ще се случат други неща, още по-неприятни.

Близо половин година Джим се опитваше да открие леговището на Слугите на Дахун, група престъпници, известни сред местните като Черните кепета. Беше решил да проучи и тази крепост, за която знаеше от разказите за преживелиците на прапрадядо му.

Крепостта, някога седалище на култ на фанатични убийци, наричани Нощните ястреби, се смяташе за изоставена повече от столетие. Очевидно някой беше решил, че тъй като никой не минава насам, мястото е подходящо за събиране.

Беше достатъчно близо до Крондор и до имперския град Дърбин, за да позволи на убийците бързо придвижване, и достатъчно отдалечена, за да се опасяват от случайно разкриване. Джим едва не изгуби на два пъти живота си, докато се добираше дотук, а сега отброяваше последните секунди от относителната си свобода, преди да бъде изложен на още по-страховита опасност.

Спомни си разказа за един свой предшественик, който също се сблъскал на това място с култ на убийци и не можел да разчита на почти никаква помощ. Джим би предпочел крепост, пълна с кръвожадни убийци, вместо тази тълпа религиозни фанатици. Убийците може да ти видят сметката, но поне ще стане бързо, докато тези безумци навярно щяха да го изпекат на бавен огън и да го изядат.

Най-сетне успя да различи думите на Беласко.

— Дойдохме тук, за да дадем кръвта и живота си на нашите господари!

Тълпата отвърна напевно като един:

— Велик е Дахун!

Джим инстинктивно отстъпи назад и се огледа първо надясно, сетне наляво. Приклекналите край камъните фигури бяха на стрелци. Той започна да се промъква към близката купчина камъни, която бе на двайсетина крачки вдясно.

С две бързи стъпки Джим стигна до дълбоката сянка под една надвиснала скала. Трябваше да приклекне, което затрудни свалянето на робата, но след секунди бе почти невидим в сумрака. Пресегна се назад и нахлузи на главата си качулката, която се спусна почти до очите му. Дрехите, които носеше отдолу, бяха почти черни. Той сграбчи кинжала и зачака.

— Ликувайте! — провикна се Беласко. — Знайте, че вашата саможертва ви сближава с господарите ви!

Докато говореше, лъконосците при камъните се надигнаха и започнаха да обстрелват поклонниците. Повечето не реагираха, когато човекът до тях падаше. Но най-зловещото от всичко според Джим бе мълчанието им. Сподавено изпъшкване или тупване на тяло бе всичко, което се чуваше. Никой не викаше, нито се превиваше. Вятърът вдигна прахоляк, но Джим все пак различаваше лицата им — на нито едно от тях не се четеше страх.

Реши, че е видял достатъчно. Промъкна се под скалата, заобиколи я и се озова зад един надзъртащ отгоре лъконосец. Имаше десетина стъпки открито пространство, които трябваше да прекоси до следващото скривалище. Джим не се поколеба и за миг. Очите на поклонниците бяха втренчени в Беласко, но Джим знаеше, че скоро всички те ще са мъртви и лъконосците ще започнат да се оглеждат за оцелели. По това време той вече трябваше да е колкото се може по-далече.

Стигна до ново тъмно място и се огледа. Увери се, че наоколо няма никого, затича и се шмугна между две канари, бележещи началото на пътека, която щеше да го отведе по-долу на стария път за Дърбин. Докато тичаше по нанадолнището, чуваше единствено свистенето на пустинния вятър.

И изведнъж се блъсна в някакъв мъж с черна роба. Паднаха, затъркаляха се и Джим вече бе посегнал към ножа, когато позна човека под себе си.

— Амед!

— Мир, приятелю — отвърна кешийският агент и се изправи.

— Какво правиш тук?

— Ами, ти се забави и реших да те проследя и да проверя дали не се нуждаеш от помощ.

Джим погледна нагоре и рече:

— Трябва час по-скоро да се махнем оттук. Конете?

— Малко по-надолу са — отвърна агентът.

Джим кимна и го последва. Беше настоял да приближат древната крепост пешком, защото на коне щяха да ги забележат отдалече. Внезапно му се стори, че зад тях има някой, и дръпна Амед да приклекне. Посочи нагоре и кимна.

Амед също отвърна с кимване. Двамата имаха богат опит в поставянето на засади и знаеха инстинктивно какво трябва да правят. Джим щеше да се върне назад по пътеката, докато спътникът му опише полукръг през горичката и се появи в гръб на този, който ги следва. Джим почака малко, за да даде време на Амед да заеме позиция, и пое нагоре.

Когато стигна билото обаче откри само Амед — беше коленичил до пътеката и я оглеждаше на лунната светлина.

— Не съм сигурен — каза кешийският шпионин, — но който и да те следваше, свърна назад веднага щом ти тръгна нагоре. Ще го проследим ли?

— Не — отвърна Джим. — Трябва да докладвам какво съм открил колкото се може по-скоро.

— Магия?

Джим се усмихна.

— Ще ми се. Но тези машинки вече трябва да се използват само при крайна нужда. Някои от по-старите престанаха да работят. Пъг се опитва да намери начин да ги зареди, но изглежда, че ни липсват доста познания за цуранското магьосническо изкуство.

Амед сви рамене.

— Не зная много за цураните. Малцина от тях са стигали толкова на юг. Но имам голямо желание да посетя Ламът.

— Най-обикновен град — отвърна Джим. — Да тръгваме.

Докато вървяха към мястото, където бяха оставили конете, един мъж, скрит в сенките, ги следеше с поглед. Изчака да се отдалечат достатъчно, после се обърна и затича нагоре в нощта.

Беласко го чакаше.

— Господарю, стана точно както предположихте — докладва мъжът.

Магьосникът се усмихна, но в изражението му нямаше нищо радостно.

— Добре. Нека Джим Трепалото се върне в Крондор с разказ за кръвопролития и тъмна магия.

— Не разбирам.

— Не съм и очаквал да разбереш — рече Беласко и огледа безбройните трупове наоколо. — Понякога трябва да направиш малка демонстрация, за да покажеш на противника си на какво си способен.

— Наистина не ви разбирам, господарю. Какви са заповедите ви за мен?

— Брей, какъв ентусиазъм. — Беласко изгледа наемника с присвити очи. — Не съм сигурен, че ми се нрави.

— Правя каквото ми наредите — рече мъжът и сведе глава.

— Откъде си? Имаш странен говор.

Наемникът се усмихна широко и се видяха два реда изпилени зъби.

— От Шаскахан, господарю.

— А! — възкликна Беласко и лицето му грейна. — Островът на канибалите! Чудесно! Та, както казвах… Понякога е добре да внушиш на противника, че е на крачка пред теб. Друг път не. Е, в този случай искам да привлека вниманието им върху кръвопролитието и тъмната магия, та да си мислят за мен като за безумен некромант като брат ми.

— Това в служба на Дахун ли е, господарю?

— Разбира се — отвърна Беласко, обиден от въпроса. — Но не по начина, по който си мислиш. Доведете конете — провикна се към другите. — Потегляме на юг!

Останалите наемници се размърдаха. От всички убийци, които държеше за помощници, тези бяха най-дисциплинирани и лоялни. Фанатиците имаха своето преимущество, но бяха прекалено готови да умрат за своя „бог“, а за момента Беласко се нуждаеше от сподвижници, които да убиват, вместо да умират.

— Предполагам — рече той, — че Джим Трепалото и господарите му ще сметнат за необходимо да изследват Долината на изгубените. А когато дойдат, ще им подготвим ново забавление.

Забърза към мястото, където наемниците бяха приготвили коня му, метна се на седлото и се огледа, за да се увери, че всичко е така, както искаше да изглежда. Огньовете щяха да горят още много часове, пепелищата щяха да димят няколко дни. Пушеците и миризмата на смърт щяха да витаят над платото повече от седмица, но накрая горещите пустинни ветрове и дребните хищници щяха да превърнат останките в прах и оглозгани изсъхнали кости.

Беласко даде знак на мъжете да го следват към Долината на изгубените.

Сандрина, Непреклонен рицар от ордена Щит на слабите, чакаше при доковете. Бяха й наредили да се срещне тук с един благородник от Кралството. Нямаше представа кой е, но я увериха, че той ще я познае. Не знаеше дали са се срещали преди, или са му дали описанието й — в края на краищата в Ордена нямаше много високи руси жени.

Приближиха се двама мъже, покрити с прахоляк от дълъг път. Лицата им бяха скрити зад кърпите, които бяха вързали върху устите и носовете си — нещо съвсем естествено за пътници, идещи от Джалпур. Въпреки нетърпимата горещина Сандрина стоеше неподвижно, облечена с тежката си броня, пристегнала щита на гърба си и наместила меча така, че да й е подръка.

По-високият от двамата застана пред нея и й подаде навит на руло пергамент.

— За Крийган — рече лаконично, обърна се и се отдалечи към края на пристанището, където го очакваше един крондорски търговски кораб.

Тя се зачуди кой ли е този загадъчен благородник, но после реши, че това едва ли й влиза в задълженията. Отец-епископ Крийган я бе осведомил точно толкова, колкото бе необходимо за успешното изпълнение на задачата. Очевидно в този случай всичко, което трябваше да знае, бе, че документът трябва да стигне при него възможно по-скоро.

Тя тръгна към конюшнята, където бе оставила коня си. Щом непознатият благородник бе предал посланието на нея, значи корабът му щеше да отплава в друга посока.

Пътьом се отби на пазара. Трябваха й провизии за седмица, както и мехове с вода, тъй като Дърбин бе на три дни езда от първия оазис, а оттам до Ландсенд, малкото градче от Кралството, още четири.

Купи сушено месо и плодове, както и зоб за коня. Това щеше да е храната им през следващата седмица.

Любопитството й за самоличността на загадъчния благородник бе започнало да отслабва.

Джим стоеше на палубата на „Кралско врабче“, куриерска шхуна, преустроена да наподобява малък крайбрежен търговски кораб и преименувана на „Бетина“ специално за това пътуване. За екипаж бяха подбрали най-добрите моряци, които бе успял да отмъкне от флота на адмирал Толберт, всеки от тях обучаван лично от него в един или друг момент. Четирийсет и пет от най-твърдите, най-решителни и най-опасни бойци, които кръстосваха Горчиво море — Джим неведнъж се бе убеждавал в уменията им.

Беше обмислил внимателно срещата си със Сандрина. Облечен като придворен благородник щеше да е неузнаваем за нея, дваж повече — покрит с прахоляк и с тридневна брада. Така нямаше почти никакъв шанс да го разпознае като Шегаджията, продал я в робство преди много години. За всеки случай бе скрил лицето си с кърпа — така бе съвсем сигурен, че няма никаква опасност да го посече, преди той да успее да обясни ролята си в онзи тежък период от нейния живот, който тя най-вероятно се опитваше да забрави.

Даваше си сметка, че за успешното изпълнение на задачите голямо значение имат и хората, които бяха с него и които бяха верни на Короната. Също като Амед, членовете на екипажа бяха сред малцината на този свят, на които би поверил живота си и които биха го последвали дори в ада. Като се имаше предвид това, което бе видял през изминалата седмица, вероятно крайната им цел не бе много по-различна.

Шквалът, който ги връхлетя веднага щом напуснаха пристанището и поеха на североизток към Крондор, най-сетне се умори и ги остави на мира. Четири дни бурята заливаше палубата с огромни вълни и екипажът трябваше да търпи несгодите. Джим обаче не й обръщаше внимание, замислен за това, което го очакваше на острова.

Най-сетне в далечината изплуваха тъмните очертания на замък, щръкнал на скалите в крайбрежните води на Острова на чародея. Гледка, която го изпълни с неясна тревога, както бе и първия път, когато го бе видял. От опит знаеше, че тревогата се дължи на заклинание, магична бариера, поставена от Пъг, Черния магьосник, и че ще изчезне веднага щом доближат брега. Забеляза, че магичната зловеща синкава светлина в най-северната кула е изчезнала, заменена от по-меко жълтеникаво сияние, сякаш там бе запален слаб огън.

Капитан Джонсън нареди да свалят платната и да спуснат котва. Джим бе избрал семпло облекло — вълнена туника и панталони, широк колан със затъкнати в него меч и нож, високи ботуши и широкопола шапка.

Нямаше търпение да се срещне с Пъг и неговите съветници, особено с Укротителя на демони Амиранта, и се надяваше, че информацията, която носи, може да им е от полза. Защото имаше да залавя кешийски шпиони, да се справи с една особено опасна банда и да се върне към прекъснатия си придворен живот.

Скочи от лодката още преди тя да стигне до брега, без да обръща внимание на водата, която влизаше в ботушите му, и тръгна по пътеката към Вила Беата. Сега от вилата бяха останали само обгорени останки, спомен за зловещата атака на Беласко и неговите слуги. Павиран път вдясно отвеждаше при черния замък. Джим тръгна натам. Съжаляваше за импулсивния си скок, преди да стигнат брега — водата шляпаше неприятно в ботушите му.

Замъкът беше изграден по планове на Макрос, първия Черен магьосник, със стени от тъмен камък. Високият портал приличаше на зейнала паст на чудовище и внушаваше на влизащите мисълта, че ще бъдат погълнати. Пустият двор бе обрасъл с шубраци и покрит с прах, а широките порти зееха.

Джим знаеше, че решението на сегашните му обитатели да се преместят тук след атаката срещу къщата в долината е част от план, целящ да накара Беласко да повярва, че Черният магьосник и Конклавът на сенките са унижени и принудени да се скрият и да се спотайват страхливо в очакване на следващото нападение.

Истината обаче бе доста по-различна.

Докато влизаше в привидно изоставения замък, Джим се замисли за връзката си с обитателите му през последната година. Всъщност връзката между Конклава на сенките и семейство Джеймисън бе доста сложна от близо двайсет години насам. Прапрадядото на Джим, легендарният Джими Ръчицата, по-късно лорд Джеймс Крондорски, се бе оженил за доведената дъщеря на Пъг — Гамина. В известен смисъл те бяха далечни роднини, но с течение на времето във връзката им се бяха появили пукнатини.

Джим влезе в просторната зала, в единия край на която имаше огромна камина. В стари времена такъв замък щеше да е дом на стотина членове на благородни семейства, заедно с роднините им, и в студените нощи те щяха да се събират в тази зала. Джим спря за миг, за да се полюбува на вниманието към детайлите, проявено от Макрос — всеки незапознат с историята посетител би предположил, че замъкът е построен много векове преди действителното му завършване.

Докато се качваше по стълбището към единствената обитавана кула, се питаше как ли би оценил настоящото положение неговият прапрадядо. Доколкото можеше да съди по това, което му бяха разказвали за него, предположи, че би бил едновременно заинтригуван и ядосан.

По онова време Пъг бе обидил принца на Крондор, по-късно крал Патрик, като бе отхвърлил лоялността си към Островното кралство и бе предизвикал принца да отстои претенциите си към островното херцогство Звезден пристан в Долината на сънищата.

Джим знаеше, че в онези дни е имало и спор между Пъг и управляващите в Звезден пристан. Каквато и да бе причината, Пъг се бе оттеглил със семейството си на този остров. Тук бе положил основите на Конклава на сенките, тайна организация, която се бе превърнала във важен фактор в живота на Джим въпреки първоначалното му желание да няма нищо общо с нея.

Връзките между семейството на Джим и Конклава се бяха изопнали, когато дядото на Джим бил повикан в двора на краля и повишен в ранга херцог на Риланон.

С течение на времето, през периода на управлението на дядо му в столицата, между Конклава и кралството бяха възникнали противоречия. Джеймс Риланонски, също като дядо си, беше лоялен към Островното кралство.

Джим предполагаше, че за прапрадядо му нещата са били много по-прости. В онези далечни дни целите на магьосниците от Звезден пристан и на Кралството бяха били доста сходни. Зачуди се дали Джими Ръчицата би погледнал на сегашното положение по начина, по който гледаше той.

Бащата на Джим, Уилям Джеймисън, и чичо му Дашър бяха загинали в пограничната война с Кеш, когато Джим още бе момче, а другият му дядо, Дашел, нямаше наследници. И сега Джим Джеймисън беше единственият наследник на цялата фамилия.

Помъчи се да прогони спомените за измамата, до която бяха прибягнали неговите предци, за да го накарат да поеме контрол върху престъпните групи по бреговете на Горчиво море, както и да оглави кралската разузнавателна служба. С времето бе установил, че му се нрави да се занимава и с двете, но това не бе направило задачата да носи две дини под една мишница по-лека.

А ето че сега бе на път да се натовари с още по-голяма отговорност като действащ агент на Конклава. Докато отваряше двукрилата врата към всекидневната, се зачуди дали взима правилното решение.

Две жени седяха и плетяха, а трета слагаше дърва в камината, до която седяха трима мъже. Един от тях — млад магьосник — се обърна, позна го и се провикна:

— Джим Трепалото! Добре дошъл!

— Здравей, Джейсън — отвърна Джим и се огледа. — Къде са другите?

— Къде ли не — отвърна Джейсън и отметна дългата си черна коса назад. — Пъг прати повечето млади ученици у дома или в Звезден пристан. Останалите са настанени на безопасно място. Другите, които сме тук, душим за заплаха и предаваме съобщенията. За какво идваш?

— Трябва да говоря с Пъг — отвърна Джим, без да си прави труда да скрие нетърпението си. И извади една сфера от мътно жълтеникав метал. — Това не работи. Наложи се да взема бърз кораб от Дърбин, за да пристигна тук.

Магьосникът взе сферата и промърмори:

— Цуранска транспортна сфера… от няколко години не сме намирали нови. — Огледа я и продължи с тон, в който се долавяше съжаление: — Страхувам се, че майсторите, които ги правеха, са загинали на Келеуан. Малцината, които оцеляха… Приятелю, сферите, които ни останаха, са на по няколко десетки години.

Джим знаеше, че малкото оцелели цурански магьосници сега се борят редом със сънародниците си за спасяването на своя нов свят, или може би водят тихо съществуване в Ламът. Джейсън всъщност му намекваше, че ако Конклавът има достъп до нови сфери, с удоволствие ще му дадат една от тях.

— Да, прав си — каза Джим. Чувстваше се малко глупаво. — Мога ли да говоря с Пъг?

— Пъг не е тук — отвърна Джейсън.

— Къде е?

— Не знаем. Не сме го виждали от почти месец.

— В такъв случай искам да говоря с Магнус.

— Той също замина — каза Джейсън. — Ела, седни до огъня да си починеш. Има начин да им пратим вест, но ще отнеме известно време.

— Под известно време имаш предвид часове или дни? — попита Джим, докато си сваляше ръкавиците и се настаняваше до огъня.

Джейсън само сви рамене и Джим усети, че отново го изпълва чувството за безпомощност.

2.

Знамение

Светкавица раздра небето.

Амиранта отброи мълчаливо секундите, докато долетя далечният гръм. Погледна стария си другар Брандос и каза:

— Бурята се отдалечава.

Старият боец кимна, но не отговори, съсредоточен върху почистването на ризницата си. Седеше на ниско столче до бумтящото огнище в малката стаичка на върха на единствената обитаема кула.

Амиранта бе доста впечатлен, когато за пръв път посети легендарния замък на Черния магьосник. Но сега го намираше за стар и ветровит, място, в което сякаш бе запечатана вечна печал. След годината пребиваване сред тези хора Укротителят на демони постепенно бе започнал да разбира и споделя тяхната болка и гняв. Тихото и кротко съществуване, което бяха водили преди зловещата атака срещу Вила Беата и смъртта на Миранда, сина й Калеб и жена му Мари и голям брой ученици, бе изчезнало завинаги.

Един от малкото радостни моменти през тази година бе завръщането на Брандос предния месец. Беше пристигнал от Новиндус заедно със съпругата си Саманта. Но дори тази неизменно ведра и жизнерадостна жена не бе успяла да разсее царящото в замъка мрачно настроение.

Пъг и неговият оцелял син Магнус на няколко пъти заминаваха и се връщаха и когато бяха тук, водеха с Амиранта доста интересни разговори. Чародеят бе принуден да признае, че е разширил значително познанията си за демоните и демонското царство — много повече, отколкото през последните петдесет години самостоятелни проучвания. Нерядко се оказваше, че разполагат с идентична информация, но магьосниците не бяха оценили значението й и той често помагаше на Пъг да погледне на събраните данни по нов начин.

Но тези срещи ставаха все по-редки — Пъг и Магнус трябваше да пътуват по задачи, свързани с дейността на Конклава, все по-често. Амиранта и Брандос нямаха официална покана да се присъединят към тяхната организация, но съществуваше неизказано споразумение, че са част от нея, независимо дали го искат, или не. Амиранта не се съмняваше, че магьосниците разполагат със средства да го спрат, ако реши да напусне острова с някое важно сведение, макар изобщо да не му бе хрумвала подобна мисъл.

Стана и се протегна, после кимна към малкото прозорче, за да покаже на Брандос, че трябва да погледне навън. Старият боец остави кожената подплата на ризницата, която бе почнал да кърпи, и се приближи до приятеля си. Макар да бе по-младият от двамата, вече изглеждаше с десет години по-възрастен от чародея.

— Какво?

— Дъждът скоро ще спре — отвърна Амиранта, загледан в сумрачното небе.

— Скучно ли ти е?

— От доста време — рече чародеят. — Когато дойдох тук, бях изпълнен с ентусиазъм. Нямах търпение да се запозная с моите колеги, да споделя знанията си с тях, да намеря сродни души и в началото наистина беше така, но после… Какво ми остана сега?

— Деца.

Амиранта се усмихна. Магьосниците, които бяха останали тук с Пъг и сина му Магнус, не бяха съвсем деца, но в сравнение с Амиранта едва ли можеха да се нарекат и възрастни. Пъг бе по-стар дори от него, както и мнозина други, които идваха или заминаваха от този остров. Миранда, жената на Пъг, бе една от тях и внезапната й смърт бе за Амиранта горчиво напомняне, че дори дългият живот не означава безсмъртие.

— Деца — повтори той. — Може и да не са, но повечето още се учат. Никой от тях няма повече от двайсет години практика.

Брандос се върна на столчето и отново се захвана с подплатата.

— Питам се, къде ли изчезнаха по-старите?

Амиранта не откъсваше очи от прозорчето.

— Тъй де. — Той наклони леко глава. — Готов съм да изляза навън.

Брандос въздъхна.

— Добре, ама за кратка разходка. Сигурно ще ми се отрази добре. — Погледна приятеля си и добави: — Саманта каза, че напоследък съм бил раздразнителен като събудена от зимен сън мецана, та предполагам и на двамата ще ни е от полза.

— Вече вали четвърти ден.

— Амиранта, намираме се на остров насред океана. Късна есен е. Няма как да не вали.

— Това не е океан — измърмори недоволно Амиранта, докато се отправяше към вратата. — А море.

Брандос поклати глава, но не каза нищо.

Докато слизаше по стълбището към всекидневната, Амиранта въздъхна. Даваше си сметка, че Брандос е прав. Раздразнението му произхождаше единствено от бездействието. След атаката срещу вилата на острова се бе развихрила бурна дейност. Трябваше да кремират мъртвите, да се погрижат за ранените, после дългите разговори с Пъг и сътрудниците му. Обсъждания, които вдъхновиха чародея така, както нищо друго през живота му, които го направиха наистина щастлив.

Сигурно тъкмо контрастът между онези изпълнени с активност и преживявания дни и сегашното скучно съществуване бе причина за постоянната му потиснатост. Всичко се промени през една нощ преди два месеца, когато Пъг и Магнус просто изчезнаха заедно с трийсетина от най-опитните си помощници. Пренаселеният дотогава замък изведнъж се оказа почти пуст.

Месецът, през който Брандос отпътува на юг, за да вземе Саманта, бе най-самотният в живота на Амиранта и той с раздразнение трябваше да признае, че това чувство му е неприятно. Сякаш за първи път бе осъзнал колко дълбоко е привързан към Брандос — въпреки доскорошната си увереност, че е саможив и склонен към усамотение. Неведнъж се прокле за тази своя слабост. Не беше никак мъдро да се сближава с когото и да било, особено след като бе обречен да надживее повечето от своите познати, стига, разбира се, да не загинеше в предстоящия конфликт.

Но когато отвориха вратата и влязоха във всекидневната, завариха там ново лице.

— Джим Трепалото! — възкликна Амиранта.

Джим се обърна и се надигна от мястото си до огнището.

— Още ли си тук, Амиранта? — И му протегна ръка за поздрав. После се здрависа и с Брандос.

Амиранта обясни:

— Пъг ме помоли да остана. Нали знаеш колко може да е настойчив?

— Знам — рече Джим. — Просто не те е пуснал да си идеш.

Брандос изсумтя, а Амиранта отвърна:

— От една страна е така, но да си призная, аз също намерих тук доста интересни неща.

— Наистина ли? — попита Джим и огледа пустеещото помещение.

Амиранта се засмя.

— Е, не напоследък, но в началото. Ще дойдеш ли с мен? Покоите, които ми отредиха, са удобни, но малко теснички, та реших да се поразтъпча навън и да подишам свеж въздух. Дъждът почти спря.

Джим кимна, нахлузи си ботушите и тръгна с него и Брандос.

— Току-що пристигнах от… — почна той, но се сепна. — Всъщност по този въпрос трябва да докладвам директно на Пъг. — Изгледа навъсено Амиранта и добави: — Вярно е, че много от това, което видях, засяга и теб.

— Наистина? — попита чародеят. Не каза нищо повече: очакваше събеседникът му сам да реши как да продължи.

На вратата за двора спряха, вдигнаха лица, за да се освежат на вятъра, после продължиха, заменяйки топлия уют на помещението с мокрия двор. Дъждът почти бе спрял и подухваше приятен ветрец.

— Та щеше да кажеш?

Джим го погледна накриво.

— Човек никога не знае кой може да се навърта тъдява.

Амиранта се разсмя.

— Едно ще ти кажа, приятелю: тук всички имаме някакви способности и умения. Пъг се погрижи учениците да бъдат преместени на сигурно място само ден след…

— Нападението — прекъсна го Джим.

— Щях да кажа след смъртта на жена му и сина му. — Амиранта въздъхна. — Никога не съм имал деца и мога само да си представя какво преживява. Не го познавам достатъчно добре и не зная какъв е бил преди. Но… — Той сви рамене.

— Усещаш, че се е променил — подхвърли Джим и погледна на запад, където слънцето се бе подало под ниските облаци. — Той знае, че имам важна задача, и въпреки това е отпътувал, без да подсигури начин да се свържа с него. Толкова е нетипично за Пъг. Сякаш е…

— Е обсебен от нещо друго? — предложи Амиранта.

— Дори повече. Толкова е отнесен, че чак се плаша.

— Не те разбирам.

Джим се подсмихна.

— Не съм и очаквал. Аз също не го познавам особено добре, ако изключим не съвсем топлите ни роднински връзки.

— Роднински връзки?

— Прапрабаба ми е била негова доведена дъщеря.

Амиранта повдигна вежди.

— И откъде е неразбирателството?

— Това е дълга история, семейна, и наистина сега не е моментът да я обсъждаме.

Амиранта сви рамене.

— Защо не? И без това няма с какво друго да се занимаваме. Ще ми е интересно.

Джим се загледа към сгъстяващия се мрак и рече:

— Макар с Пъг да не сме много близки, знам доста за него — ролята му в политическия живот на Кралството е значителна, при това от доста време, преди да се родя.

— Няма съмнение — съгласи се Амиранта. — Като се има предвид положението и рангът на хората, които идваха тук, откакто за първи път научих за съществуването на Конклава.

— Службата ми на Короната изискваше от мен да се занимавам с история, немалка част от която е свързана и с моите предци. Знам, че Пъг е човек на твърдите убеждения и същевременно обръща внимание на подробностите. Не е от хората, които биха пропуснали нещо важно. Но напоследък… — Джим въздъхна.

— Сигурно имаш предвид това. — Амиранта посочи студения, почти празен замък.

— Бих очаквал човекът, когото познавам, човекът, за когото съм чел толкова много, да започне колкото се може по-скоро ремонт на вилата, ако не за друго, то за да покаже на враговете си, че няма да им се даде.

Амиранта кимна, стиснал замислено устни. Известно време мълча, после попита:

— Според теб откога го изучават враговете му?

Джим се замисли и не каза нищо.

— Пъг със сигурност отдавна знае, че е под наблюдение. А и не за първи път му се случва да е мишена на атака.

— Да, ако предположим, че зад поредицата нападения срещу този свят стои един и същи субект. Но това е само предположение.

— Все пак по-добре така, отколкото да смятаме, че става въпрос за поредица от случайни събития — посочи чародеят. — Може да не съм магьосник от класата на Пъг, но зная достатъчно за света, за да подозирам, че това не е серия от случайни събития. — Той млъкна и Брандос позна изражението му. — Амиранта беше ядосан. — Само за последната година чух често да се споменават пантатийските змиежреци, Войната на разлома, Великото въстание и всичко останало, все неща, които ме карат да смятам, че зад тях стои някой, един-единствен разум, който се е прицелил в този свят, може би дори в този народ, или в този остров, по причини, известни само на него. Каквито и да са те обаче последствията за нашия свят могат да са ужасяващи.

— Съгласен съм — рече Джим, — но бих искал да ми обясниш какво те кара да смяташ така.

— Пантатийците обитават далечните планини на запад от моя дом, но разказите за тях пътуват още по-надалече. Те са странна раса и неведнъж се е смятало, че вече са изчезнали или унищожени, но се оказва, че продължават да съществуват. Те се прекланят пред един древен женски идол, Майката на всички нас. Убиват без угризения всеки, който отказва да й служи. Изумрудената кралица, чиято армия спаси моята страна, преди да прекоси половината свят, за да дойде в Кралството, беше преобразен демон. — Амиранта внезапно се оживи. — Имаш ли представа колко забележително е това постижение?

Джим само поклати глава.

— Бих ти изнесъл дълга лекция по въпроса, но ще е някой друг път… — предложи Амиранта.

— И ще го направи — обади се Брандос заканително.

— Демон с толкова силна магия, това е непознато сред магьосници от моята специалност.

— Не виждам връзката — рече Джим.

Амиранта сякаш затърси подходящите думи.

— Ще опитам да ти обясня. Чувствам се сякаш съм на прага да открия нещо важно, но все още не мога да го прекрача. Това е странно усещане, Джим. — Погледна Брандос и добави: — Май съм от хората, които лесно правят заключения, нали, Брандос?

Брандос сви рамене, после осъзна, че това не е шега, а въпросът е сериозен.

— Вярно е, че понякога си твърде самоуверен, но не си прибързан. — Обърна се към Джим. — На няколко пъти едва не ни вкара в сериозна беля, дори щяхме да си изгубим главите, но това бяха дребни грешки. Щом казва, че е на прага да открие нещо важно, вярвам му.

— Добре де — каза Джим. — Има ли нещо, с което мога да помогна?

— Само ако ми разкриеш информацията, от каквато напоследък бях лишен.

Джим мълчаливо загледа гаснещата дневна светлина.

Брандос се покашля и каза:

— Ще вляза вътре и ще помоля Саманта да ни приготви нещо за вечеря. Предполагам, че си гладен.

Джим се засмя.

— Благодаря, Брандос. Ще е чудесно. — И след като старият боец се отдалечи, добави: — Трябвало е да стане дипломат.

Амиранта се разсмя.

— Едва ли, но го бива да е дискретен, когато се налага.

— И така — поде Джим след кратка пауза. — Предполагам, че Пъг също ще иска да изслушаш доклада ми, тъй като ти си специалистът по демони.

Амиранта кимна и каза:

— Онзи елф, Гуламендис, е единственият, който може да се сравнява с мен по познания.

Джим го погледна смутено.

— Знаеш ли, всеки път, като стане дума за тези звездни елфи, направо настръхвам. Но тях ще ги обсъждаме друг път. — После разказа на чародея какво е видял в далечната джалпурска пустиня и когато приключи, попита: — Какво смяташ?

— Смятам, че трябва да намерим начин да върнем Пъг тук час по-скоро.

— Защо?

Амиранта се обърна и тръгна към замъка.

— Ела с мен — каза през рамо и без да чака Джим да го настигне, влезе забързано. Огледа се в дневната и попита четиримата млади магьосници: — Къде е Джейсън?

Един от тях посочи към вратата за малката стая, която Пъг обикновено ползваше за личен кабинет. Амиранта отиде при вратата, почука и я отвори. Джейсън седеше до бюрото и четеше с присвити очи някакъв документ под трепкащата светлина на свещ — малкият прозорец не успяваше да освети помещението дори посред бял ден.

— Да? — попита той очевидно необезпокоен от появата им.

— Пъг — каза Амиранта. — Трябва да го повикаш незабавно.

Джейсън се облегна назад.

— И как да го направя, след като нямам представа къде е?

Амиранта погледна многозначително Джим и продължи:

— Пъг може да е всякакъв, но със сигурност не е глупак. Дори да не знаеш къде е, сигурен съм, че се е подсигурил да се свържеш с него, в случай че възникне подобна необходимост — И тя възникна.

— Наистина ли? — попита младият магьосник и премести поглед към Джим.

— Мисля, че да — потвърди Джим.

— Добре тогава — Джейсън се надигна. — Елате с мен.

Взе свещта и ги поведе.

Качиха се на горния етаж и тръгнаха по коридор към кулата срещу тази, в която бе настанен Амиранта. Чародеят бе предполагал, че е празна, ако не се брои съоръжението — или заклинанието, — предизвикващо зловещото синкаво сияние, изникващо всеки път, когато към замъка се приближеше кораб.

Качиха се по витата стълба до най-горния етаж и Джейсън отвори вратата. Стаята беше празна, ако се изключеше един странен механизъм — две извити пръчки, поставени върху нещо, което приличаше на метал. Амиранта погледна Джейсън и попита:

— Цуранско ли е?

— Проектът да — отвърна Джейсън. — Но е работа на Пъг.

— Какво е това? — попита Джим.

— Разлом — отвърна Амиранта. — Това, което нашите приятели Звездните елфи наричат портал.

Джейсън отиде при един малък рафт до прозореца и взе от него платнена торбичка. Подаде свещта на Джим, коленичи и внимателно я развърза. Бръкна вътре и извади причудливо устройство: кутийка, изписана с непознати символи и оборудвана с ръчици и колелца.

— Това тук е изработка на един майстор от цуранско потекло в Ламът. Изглежда малко нескопосано, сравнено с древните цурански изделия. — И сви рамене, сякаш казваше нещо общоизвестно.

После постави устройството върху металната основа между двете пръчки, натисна една ръчка и се отдръпна.

— Да ви призная, не разбирам нищо от разломна магия. Трудна работа е и е извън сферата на моите интереси. Само Магнус и още неколцина схващат тези неща, но никой колкото Пъг. Той направи това в случай, че се наложи да го повикаме.

Внезапно помещението се изпълни със свистене, чу се пукот като от електрически заряд и между пръчките изникна сияние. Във въздуха се появи тъмно петно, което бързо се разширяваше — приличаше на мазнина, отразяваща светлина върху водна повърхност.

— Пъг всеки миг ще получи предупреждението. Ще се появи тук веднага щом може.

— Знаеш ли къде е отишъл? — попита Джим.

— Знаем само това, което ни казва — отвърна Джейсън.

След няколко сякаш безкрайни мига в разлома се появи дребен мъж с грижливо подкастрена брада. Пъг все още се обличаше като цуранските Велики — със семпла черна роба и кожени сандали.

— Какво има? — попита той веднага щом прекрачи при тях.

Джейсън кимна към Джим и Амиранта. Чародеят заговори пръв:

— Пъг, изиграха ни като глупаци.

Пъг смръщи вежди и попита:

— Какво искаш да кажеш?

— Ще ти обясня — отвърна Амиранта, — след като Джим ти разкаже какво е видял преди няколко дни в Джалпур. Но ще е добре към нас да се присъедини още някой.

— Кой?

— Трябва ни специалист по смъртта.

Пъг го погледна внимателно.

— Имам такъв човек. — Обърна се и вдигна ръка и чародеят веднага почувства, че магичната среда в помещението се сгъстява. За разлика от него, Джим усети само сърбеж в „тревожната цицина“.

— Вие двамата ме последвайте — рече след малко Пъг. После се обърна към Джейсън. — А ти прибери тази играчка, след като тръгнем.

И прекрачи в разлома.

— Джейсън — каза Джим. — Ако обичаш, прати вест на капитан Дженсън да вдигне котва и да се отправи към Крондор.

И пристъпи след Пъг.

Преди да ги последва, Амиранта също погледна Джейсън и му заръча:

— И кажи на Саманта, че с Джим ще пропуснем вечерята. После и той се изгуби след другите двама в разлома.

3.

Сержант-непреклонник

Крийган й махна с ръка да влиза.

Сандрина все още бе покрита с прах от пътя и я измъчваше болезнен глад. След като предаде коня си на грижите на конярчето, бе спряла при кладенеца зад храма само колкото да утоли жаждата си, но не беше хапвала нищо повече от малко сушени плодове, откакто бе напуснала Ландсенд. Заповедите й бяха да бърза колкото се може повече и се наложи да преживее само с това, с което разполагаше — закупено с последните грошове в Дърбин.

Докато предаваше документа на отец-епископа, тя вече предчувстваше, че се е случило нещо лошо — нещо, което няма никаква връзка с нейното послание. Той й посочи да седне в креслото срещу бюрото и каза:

— Великият майстор ни напусна.

Тя си пое бавно дъх, затвори очи и отправи кратка молитва към Лимс-Крагма да се погрижи за стареца, докато той върви по своя път към царството й. Беше добър човек, почти светец. Като отвори очи, видя, че Крийган я гледа.

— Отче-епископе?

Крийган се усмихна като човек, привикнал да открива смешното дори в най-тъжните неща.

— Краят на един живот невинаги е причина да скърбим, дъще. — Използва обръщението, към което прибягваше, докато разговаря с по-незначителните членове на ордена, целящо да подчертае разликата. Но Сандрина знаеше, че Крийган не прави нищо без причина. — Великият майстор служи добре на Богинята много години и получи заслужена почивка. Само дето моментът беше… крайно неподходящ. — Той се надигна. — Трябва незабавно да замина за Риланон, тъй като събранието е насрочено за седмица след погребението и този път изборът на върховен жрец е по-важен от обичайното.

Тя знаеше, че има предвид заплахата от демонско нашествие — „Легионът“, както го наричаха, заплашваше да стовари злодейската си сила и върху този свят, при това неизвестно откъде. Малцина в Храма и още по-малко извън него знаеха за съществуването му. Сандрина бе посветена в тайната само защото така бе преценил отец-епископ Крийган. Още по-малко бяха наясно с връзките между отец-епископа и Конклава на сенките, създаден и управляван от магьосника Пъг.

Тя кимна и каза само:

— Разбирам.

— Не се съмнявам, че разбираш, Сандрина. — Той се надигна от бюрото, приседна на крайчеца му и я загледа отгоре. — Никога не съм ти казвал, но красотата ти е нещо, към което малцина биха останали безразлични.

Тя малко се притесни от думите му. Между тях винаги бе съществувало известно напрежение. Сандрина го намираше за много привлекателен, но репутацията му на женкар и разликата в ранговете им й бе помагала да се държи на дистанция.

Той вдигна ръка, преди тя да успее да отвори уста.

— Нямах предвид физическата ти красота — която също е впечатляваща, когато си направиш труда да я покажеш, — а по-скоро красотата на твоята сила и целеустременост, това, което си постигнала въпреки трудностите и пречките в живота. Тези неща заслужават възхищение. — Той стана, отиде до прозореца, погледна навън и продължи: — Май скоро пак ще вали. — Дъждът по крайбрежието затрудняваше придвижването още повече и тя се надяваше, че греши.

— Докато отсъствам, ще оставя грижата за Ордена на теб.

Тя го погледна невярващо.

— На мен?!

— Ще пратя отец-епископ Белами да поеме задълженията ми, но междувременно ти ще заемеш мястото ми тук.

— Да заема мястото ви?!

Крийган повдигна рамене, сякаш това не беше толкова важно, но уточни:

— Аз ще съм новият Велик майстор. — От начина, по който го каза, тя осъзна, че е предрешено. Той я погледна и се усмихна. — Решението бе взето отдавна. Ето защо ще проводя Белами веднага след края на събранието и ти ще се върнеш към задълженията си — ще пратя по него нови заповеди за теб. Дотогава ти отговаряш тук за всичко.

— Но защо аз? — попита тя тихо.

— Ти си единствената, на която мога да се доверя, Сандрина. — Той се върна и седна зад бюрото. — Малко са тези, които знаят какво става. Ще ти оставя списък с имена. Не вярвай на никого извън този списък. Ти си извоюва тази чест, като едва не загина. Важното е, че успя да запазиш присъствие на духа и в най-трудните моменти.

— А върховната жрица? — попита тя.

Крийган се усмихна.

— Ще възрази, разбира се, но тя няма тежест в Ордена, затова ще се усмихна, ще кимна и ще й предложа да си събере багажа, ако иска да пътува с мен за Саладор.

Сандрина кимна. Върховната жрица Селдон имаше свои амбиции и със сигурност би искала да бъде избрана за върховна жрица на Великия храм, когато дойде време за това.

— Предполагам, че скоро ще забрави за теб и ще започне да ми се подмазва, както прави винаги, когато пътуваме заедно.

Сандрина не можа да сдържи усмивката си. Върховната жрица сигурно бе доволна, че Крийган напуска Крондор, но от друга страна, на новия си пост — на върха на йерархията в Ордена, — той щеше да е най-важният глас и несъмнено щеше да окаже влияние за следващия избор, когато дойдеше време сегашната върховна жрица да се оттегли.

— Достатъчно е да я навестиш за кратко, колкото да й изкажеш почитанията си, и ще те посъветвам да го направиш още сега, преди да я осведомя за повишението ти.

— Повишение?

— Разбира се. Не мога да оставя един Непреклонен рицар да управлява Ордена в Западните владения. От този момент те повишавам в сержант-непреклонник на Ордена, но ще носиш служебния ранг адьовер. Това е стара титла, която използваме рядко, ала все още се приема. Така че официалната ти титла ще е адьовер-сержант-непреклонник. Когато пристигне Белами, ще останеш само сержант.

Тя се опита да прикрие усмивката си.

— Сержант като всички останали — рече той.

По правило Непреклонните рицари трябваше да служат поне двайсет години, за да бъдат повишени в сержанти. Малцина обаче доживяваха този момент. Тя бе сигурна, че не само е най-младият сержант в Ордена, но вероятно и в цялата негова история.

— Ще направя всичко, което е по силите ми, за да не ви разочаровам, отче-епископе.

— Ако имаше и минимална възможност да не го направиш, щях да дам поста на някой друг — отвърна Крийган. — А сега иди да навестиш върховната жрица, после хапни и си почини. Защото скоро ще откриеш, че новата ти служба не е толкова лесна, колкото си мислиш. — Посочи купчината книжа и добави: — Повече мъже са били побеждавани от бумащина, отколкото от стомана. — Махна с ръка, за да й покаже, че е свободна, и Сандрина стана, поклони се и излезе.

При други обстоятелства щеше да е вдъхновена от повишението, защото това би било ясен знак, че Богинята смята службата й за ползотворна. Ала при сегашните новият пост не беше толкова дар, колкото бреме. Тя побърза да се поправи — щом Богинята е решила така, значи я смята за способна да се справи с подобно бреме.

И въпреки това стомахът й се свиваше тревожно. Май щеше да е добре да хапне нещо, преди да се яви пред върховната жрица.

Върховната жрица — както бе предвидил Крийган — беше погълната от подготовката си за заминаването за Саладор, където двамата с Крийган щяха да се качат на кораб за Риланон, за да присъстват на избора на новия Велик майстор на ордена Щит на слабите. Върховната жрица нямаше официални задължения, свързани с Ордена, но докато течеше изборът и следващата го церемония, всички останали щяха да се занимават с обичайните политически игри. Сандрина се радваше, че я оставят тук, макар и да й предаваха управлението на Ордена в Крондор, което означаваше и че ще носи отговорност за действията на Храма в Западните владения на Островното кралство.

След като най-сетне успя да похапне, Сандрина се върна в казармата и даде ризницата и дрехите си на един прислужник да ги почисти. По принцип предпочиташе сама да се грижи за бронята и оръжието си, но сега бе прекалено уморена. Отиде в банята и след като със задоволство установи, че е празна, се отдаде на пълно пречистване.

Докато си миеше косата, се замисли дали е натъжена от заминаването на Крийган. Повишението му бе почти предизвестено, но от друга страна, той щеше да й липсва.

Срещата с Амиранта след онази почти фатална атака срещу Острова на чародея бе пробудила в нея чувства, които предпочиташе да останат непокътнати. Крийган оказваше върху нея същия ефект. Но макар интимната й близост с Амиранта да бе нещо, което предпочиташе да не се е случвало, тя подозираше, че що се отнася до Крийган, нещата стоят различно.

Орденът не изискваше въздържание, макар че повечето хора, отдадени на една толкова възвишена кауза, по правило смятаха личните дела за второстепенни, но като жена в разцвета на силите си от време на време тя изпитваше определени нужди.

Никога не бе смятала семейството за божия благодат, особено предвид обстоятелствата, при които бе израснала, но понякога се чудеше какво ли е да си майка. Не знаеше нищо за отглеждането на деца — майка й бе пристрастена към наркотици, пиене и мъже, а постоянен баща не бе имала. Мъжете започнаха да се възползват от нея веднага щом гърдите й се наляха, с което само затвърдиха презрението й към тях.

Имаше двама мъже, към които изпитваше уважение — брат Матиас, който я бе спасил от кешийския роботърговец, и отец-епископ Крийган, който бе неин духовен наставник. Ала сега започваше да си мисли, че вероятно е бил нещо повече.

Имаше двама мъже, които би искала да види мъртви: изпеченият мошеник Джими Ръчицата, известен и като Джими Бързия, който държеше бордея, където тя работеше като високоплатена куртизанка още от съвсем малка и който я бе продал на кешиеца, и Амиранта. Последният я бе омаял, излъгал, използвал и след това изоставил, с което само бе дооформил представата й за преобладаващата част от мъжете.

Леко бодване в сърцето й подсказа, че всъщност не би искала Амиранта да е мъртъв, а по-скоро да й бе казал истината. Изпита съжаление още в мига, когато го удари и го повали на пода. По-добре да му беше казала, че я е наранил — само че това щеше да я накара да изглежда слаба.

Вдигна ведрото и изля водата върху насапунисаното си тяло, после се наведе, взе гребена и го прокара през дългата си коса. Водата беше гореща, но след наскоро преминалата буря въздухът хапеше и кожата й настръхна.

Реши да пропусне сауната и да се прибере в казармата. Облече дълга бяла риза и панталон и скоро след това се изтегна в леглото. Беше умряла за сън и едва ли щеше да се събуди, ако някой друг член на Ордена се прибере в спалното. Искаше само дълбок сън и никакви сънища.

На сутринта водената от върховната жрица и отец-епископа група пое за Саладор. Както бе казал Крийган, Селдон не преставаше да се умилква на бъдещия Велик майстор на Ордена и на моменти картината бе почти достойна за съжаление.

Когато се събуди, Сандрина откри до леглото си нова униформа и върху нея нов нагръдник с инкрустирана върху него емблема на корона, обозначаваща новия й ранг на сержант. Докато я оглеждаше, тя не можа да сдържи усмивката си. По природа не беше горделива, но сега този нов лъскав нагръдник пробуди суетата й.

Облече се и пропусна сутрешната закуска, за да успее да слезе навреме за отпътуването на отец-епископа.

Крийган се усмихна и положи ръка на рамото й.

— Сандрина, съдбата на Ордена на запад е в твои ръце. — Наведе се, за да не може никой да чуе думите му, и продължи:

— Оставих на бюрото един документ, който искам да прочетеш — всъщност това е докладът, който ми донесе ти. Вземи незабавно мерки по въпроса. Не ти казвам какво да правиш, това трябва да е твое решение.

И сякаш подтикнат от неочакван импулс, я целуна за сбогом, но се отдръпна достатъчно бързо, за да не подсили смущението й още повече.

— Нека Богинята е с теб — прошепна Крийган.

Гърлото й се сви и тя успя само да кимне. Все пак, докато той се качваше на коня, намери сили да отвърне на пожеланието:

— Нека Богинята е с теб, отче-епископе.

Върховната жрица се поклащаше малко неуверено на дребното конче, което бе избрала за пътуването си, и изглеждаше угрижена. Без съмнение би предпочела да пътува в носилка, ала необходимостта да е в Риланон в деня на избора отхвърляше възможността за по-удобен транспорт.

Веднага щом групата излезе през портата Сандрина забърза към канцеларията на Крийган. На бюрото му лежаха две писма и пакетът, който тя бе донесла от Дърбин.

Тя погледна първия документ, върху който бе изписано нейното име. Отвори го и прочете:

„Сандрина, ако го позволи Богинята, ще се срещнем отново. Доверявам ти се напълно и съм сигурен, че ще се справиш със задълженията, които ти прехвърлям, така, както бих се справил и аз самият. Оставям ти списък на хората, на които можеш да разчиташ — тя знаеше, че има предвид тези, които се ползваха с доверието на Конклава, — и доклад, с който трябва да се запознаеш веднага. Нека Богинята е с теб.“

Беше подписано само „Крийган“.

Тя прегледа списъка, в който имаше общо пет имена. Четирима бяха свещеници, петият бе секретарят, назначен на служба в канцеларията — това бяха всички членове на Щит на слабите, които очевидно знаеха за Конклава на сенките.

Някой влезе и тя вдигна глава. Беше един от хората в списъка — брат Уилоби. На закръгленото му лице сякаш бе застинало вечно загрижено изражение.

— Сестро? — каза той. — С какво мога да ви бъда полезен?

Тя седна в креслото на Крийган и отвърна:

— Ще ти кажа, когато възникне тази необходимост, братко.

— Ще чакам отвън, докато ви потрябвам — отвърна той. За разлика от рицарите, свещенослужителите от Ордена работеха в храмовете, но не принадлежаха към чиновническото съсловие. Това бяха мъже и жени, пожелали да служат на Богинята, но открили, че нямат нужните физически сили и умения да го вършат с оръжие в ръка. Подобно на повечето рицари, Сандрина не гледаше на тях с особено уважение, макар да подозираше, че отношението й ще се промени, след като видя купищата документи, натрупани върху бюрото, за да бъдат прегледани.

Взе списъка с имена и го прибра. Беше ги запомнила и щеше да го изгори по-късно.

После разлисти доклада, оставен й от непознатия благородник, и го зачете. Остави го, взе го отново и го зачете пак.

Малко по-късно се обърна към вратата и извика:

— Уилоби!

Той се отзова веднага.

— Да, сестро?

— Три неща. Първо, имам ли заместник?

Въпросът, изглежда, го изненада, тъй като тя бе заместникът на отец-епископът.

— Ъ-ъ, не — рече той. — Искам да кажа, вие сте заместник, но сега, след като отец-епископът замина… тоест, ъ-ъ, той не е назначил друг да замества вас.

— Добре — заяви тя. — В такъв случай от този момент ти си моят заместник.

Той премигна, но отвърна:

— Щом така нареждате.

— Да, така нареждам. И тъй като сега аз съм най-старшият офицер от Ордена на запад от Малаков брод, можеш да си сигурен, че имам това право. — Мъжът на прага кимна повторно, макар все още да изглеждаше смутен. — Второ: да приготвят коня ми и провизии за една седмица.

— Конят ви? — повтори мъжът.

— Да — потвърди Сандрина. — Още днес заминавам по важна задача.

— Но кой… — почна той, после видя, че е втренчила поглед в него.

— Ти ще си старши, докато аз отсъствам.

— Аз? — Той отвори уста сякаш да възрази, но кимна и каза: — Ще наредя да приготвят коня ви, сестро.

Тя го изчака да излезе и едва тогава си позволи да изругае.

— Ах, ти, негодник мръсен.

Говореше на Крийган. Беше сбъркала целувката му със знак за стаена страст, каквато смяташе, че тлее между тях от години, но след като прочете доклада, се отказа от тази мисъл. Това бе само целувка на извинение.

„И освен това той не ми каза какво би направил по въпроса“.

Нямаше друг избор, освен да постъпи така, както смяташе за необходимо — да замине сама на мисия, която би могла да й коства живота.

Като ругаеше злощастията, които й носеха мъжете в този живот, тя тръгна към оръжейната, за да провери дали новият й ранг не й осигурява поне по-добра броня и оръжия.

4.

Магия на смъртта

Пъг вдигна ръка.

Двамата облечени в черни брони стражници при вратите на древния замък се стреснаха, когато във въздуха пред тях изникнаха трима мъже.

— Идваме да се срещнем с върховния жрец — заяви Пъг.

Амиранта погледна обсипаното с ярки звезди небе и попита:

— Някъде на изток сме, нали?

— В Риланон — рече Джим. — Това е храмът на Лимс-Крагма.

— Съвсем обяснимо — промърмори Амиранта.

На цялата планета Мидкемия никой не знаеше повече за смъртта и мъртвите от върховния жрец на Богинята на смъртта.

Двамата стражи изглеждаха обезпокоени от внезапната поява на тримата мъже, но от тях се искаше да охраняват портала само в случай на открита атака. Обикновено заниманията им се свеждаха до това да подканят пристигащите да отправят молитви към наскоро преселилите се в света на мъртвите. След още няколко секунди объркване единият махна на Пъг, че той и спътниците му могат да влязат.

Прекосиха просторното преддверие, украсено с фрески на Богинята на смъртта. Рисунки изобразяваха последния съдник на всеки простосмъртен като топло, добронамерено същество, което ги посреща с разтворени обятия в просторната зала на главната катедрала. От двете страни бяха поставени скамейки за молещите се и благоверните, а на стената отзад върху рафтове мъждукаха стотици свещи — пламъчето на всяка трябваше да осветява пътя на скъпия покойник към приемната на Лимс-Крагма.

Пъг спря за миг да погледне статуята на богинята в центъра на катедралата — беше висока дванайсет стъпки и бе протегнала ръка в приветствен жест, а в другата държеше сребърна мрежа. Символизмът бе повече от очевиден: никой не може да избяга от мрежата, но всички се приемат еднакво. Що се отнася до Пъг, той намираше внушението за иронично, може би защото досега бе проявил завидни умения да избягва срещата си с богинята, макар че сключената с нея сделка вече започваше да оказва своето влияние върху ума и сърцето му.

Трима свещеници се молеха пред статуята. Единият се обърна и се надигна.

— Пъг? Какво те води насам?

— Трябва да говоря с върховния жрец Марлуки — отвърна Пъг. — Въпросът е спешен.

— Че кога не е? — попита сухо свещеникът. — Но съм сигурен, че Светият отец ще се съгласи с теб. Последвайте ме.

Поведе ги покрай статуята до една малка вратичка, отвори я, покани ги да влязат и ги последва, като затвори вратата.

Преведе ги по дълъг коридор до голямо помещение без никаква украса. Единственото обзавеждане бяха няколко стола и проста дървена маса.

— Ще уведомя върховния жрец, че сте тук.

В този момент отсрещната врата се отвори и в помещението пристъпи възрастен човек с черна роба.

— Той вече знае — каза влезлият. — Можеш да ни оставиш сами.

Беше висок и слаб, почти мършав, с рядка побеляла коса, но в черните му очи блещукаше проницателност и на устните му трептеше усмивка.

Щом младият прелат излезе, мъжът подаде ръка на Пъг и се здрависа.

— Сякаш би могъл да се появиш в моя храм, без да разбера. — Сетне добави: — А, Джим Трепалото! Или може би днес си барон Джеймс?

Джим също му подаде ръка.

— Днес съм Джим.

— А кой е този? — Старецът кимна към третия от новодошлите.

— Амиранта, чародей от Сатумбрия — представи го Пъг.

Върховният жрец повдигна вежди.

— Чародей! — Седна веднага щом останалите се настаниха. — Поръчах да донесат вино и храна, ако сте гладни.

Джим кимна в знак на одобрение.

Без да сваля очи от Амиранта, върховният жрец продължи:

— Ще продължим сериозния разговор, след като прислужникът си тръгне. А дотогава нека се опознаем по-добре. Смятах, че Сатумбрия е била унищожена.

— Всички, освен мен — рече с привидно безразличие Амиранта. — Е, народът ни и без това не бе многоброен. Няколко селца, разпръснати из северните степи на Новиндус. Армията на Изумрудената кралица сложи край на нашето съществуване.

— Да… — въздъхна върховният жрец и в този момент се появи слугата. Всички замълчаха, докато им поднасяше храна и вино, а когато излезе, върховният жрец погледна Пъг и рече:

— Годините се търкалят една след друга, а ти си все същият. — Обърна се към Амиранта: — Когато за пръв път се срещнах с нашия общ приятел, бях млад свещеник, току-що ръкоположен, и служех в храма в Крондор. Докато пребивавах тук, Пъг имаше няколко срещи с върховната жрица. — Сведе натъжено глава. — Чудесна жена, наистина, особено след като я опознаеш по-добре. Тя бе мой духовен наставник. Заради нея сега нося бремето на тази служба. — Отново погледна Амиранта. — Предполагам, че ще си е все същият, когато дойде и моят час да се изправя пред Богинята.

Амиранта само кимна любезно в отговор на коментарите му.

После маниерите на стария свещеник рязко се промениха.

— Стига спомени. Какво ви води тук в този късен час?

— Аз самият не съм съвсем сигурен — отвърна Пъг. — Амиранта, Джим?

Чародеят се обърна към Джим.

— Ти започни.

Джим току-що си бе натъпкал устата с хляб и сирене и се наложи да преглътне по-бързо с глътка вино.

— Ами добре… — И разказа подробно за преживяванията си в Джалпур, като описваше сцената на клането и саможертвите колкото се може по-реалистично.

Никой не се обади, докато разказът не приключи. После Пъг каза:

— Това е ужасно, наистина. — Погледна Амиранта. — Ти поиска да намерим специалист по смъртта. Сега, какво те безпокои, освен, разбира се, всички тези ужасяващи подробности? Какво пропускаме?

Амиранта се готвеше за този въпрос още откакто Джим бе започнал разказа си.

— Някак нещата в историята на Джим не ми се връзват. Ще обясня, но първо искам да попитам светия отец доколко е запознат с науката за демоните?

— Не много, боя се — отвърна старецът. — Тук се грижим предимно да подготвим благоверните за неизбежното им пътуване към Богинята. Целта ни на този свят е да помогнем на краткоживеещите човеци да осъзнаят, че животът е само част от едно много по-продължително и всеобхватно пътешествие, да ги убедим, че ако водят праведно и почтено съществуване, нашата господарка ще им помогне да изминат правилния път към абсолютното просветление. Допреди това познанията ни са оскъдни и разпокъсани и това, което знаем, сме научили от други, също толкова невежи като нас. — Той се усмихна. — Освен това ми бе наредено да работя заедно с Пъг.

— Наредено? — попита изненадано Амиранта. — Кой ви нареди?

— Богинята, естествено — отвърна старият свещеник. — Рядко се случва да те посети, но не е изключение. Обикновено това са откровения за правоверните и на тях стават свидетели мнозина, но в този случай ми бе наредено да помогна на Пъг с всичко, с каквото мога, и да си държа устата затворена. — Той се разсмя. — Аз може би съм единственият свещеник в цялата история, който е бил навестяван лично и дори не може да се похвали с това.

— В такъв случай, за да разберете това, което трябва да ви съобщя, първо ще ви разкажа една история, която вече споделих с Пъг и Джим.

И Амиранта започна разказа за детството си: описа живота си в пограничния район на Сатумбрия и как майка му е била вещица с големи умения.

— Освен това тя бе много красива. Роди три деца от трима бащи, никой от които не ни призна официално.

Продължи с разказ за братята си и обясни как най-големият, Сиди, убил майка им за удоволствие. Обрисува втория си брат Беласко като човек, обсебен от желанието да надмине братята си във всичко, изпълнен с гняв дори само при мисълта, че някой може да е по-добър от него, и накрая сподели, че от близо петдесет години по неизвестни причини той се опитва да го убие.

— Не мога дори да си представя каква може да е причината, разпалила в Беласко желанието да търси смъртта ми, но това едва ли има значение. — Амиранта спря, за да накваси пресъхналите си устни с глътка вино.

— Интересно семейство — отбеляза върховният жрец. — Но не виждам как всичко това може да е свързано с доклада на Джим.

— Вече съм близо, свети отче — отвърна Амиранта. — Разказах историята си, за да разберете напълно какво според мен стои зад всички тези на пръв поглед безсмислени убийства в Джалпур. Моят най-голям брат Сиди, когото може би сте познавали и под името Лесо Варен, беше луд още от дете и с времето само обезумяваше все повече. По времето, когато уби майка ми, се бе превърнал в лишено от капчица угризения чудовище, прекъснало всякаква връзка с човешкия род. Той беше обсебен от магията на смъртта.

Старият свещеник кимна.

— Името Лесо Варен ми е познато. Той беше некромант с необичайна сила и според всички доклади привлечен от злото.

— Каквото и да сте чували, няма да е достатъчно за пълния му образ — рече Амиранта и Пъг кимна в знак на съгласие. — Ако някога в него е съществувала и капка човечност, изчезнала е много преди да е станал участник в чудовищната игра, в която сега сме въвлечени и ние. Но Беласко беше различен, в него горяха завист и гняв, ревност към всяко, дори най-малко постижение на Сиди и на мен. За разлика от нас обаче той имаше истинска дарба, макар че често я пренебрегваше, отдаден на чувствата си. Мога да си го представя увлечен по некромантия и демонично учение, ала сцената на клането, описана от Джим… Тя не е нещо, в което би участвал. Не и за да стане слуга на демон, независимо колко е могъщ.

— Защо? — попита Пъг.

Амиранта отпи глътка вино и отвърна:

— Защото Беласко би предпочел смъртта пред това да служи на някого или на нещо.

— Има и още — рече върховният жрец и това не беше въпрос.

— Беласко би се въздържал да прибягва до всякакъв вид магия на смъртта. Това е една от загадките на света: магията на смъртта не се прилага от тези, които се съюзяват с демони.

Пъг внезапно вдигна заинтригувано вежди. Изглеждаше така, сякаш се готви да каже или попита нещо, но вместо това рече:

— Продължавай.

— Свети отче — заговори Амиранта, — какво е приложението на магията на смъртта?

Пъг осъзна, че Амиранта задава този въпрос, за да може по-добре да изложи тезата си.

— Това е сквернословие — отвърна прелатът. — Магията на смъртта и некромантията са погрешни наименования за най-нечистата форма на магията на живота. В момента на смъртта, когато животът напуска празната обвивка на нашите тела, се освобождава енергия. Тази енергия, наричана от някои анима, а от други душа, е фундаменталната сърцевина на съществуванието. Телата ни са преходни и обречени на разпад, но живителната сила е вечна. — Той вдигна пръст, за да подчертае думите си. — Освен… освен ако нещо не попречи на споменатата енергия да се прехвърли в залата на нашата богиня.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, свети отче — каза Амиранта, — но въпросът ми беше какво може да се направи с тази енергия, ако бъде впримчена, заловена или обсебена от някого?

Върховният жрец помълча малко, после отвърна:

— Чудесен въпрос, само че е отвъд пределите на познанията ми. Оскъдната ни информация за некромантията е събирана предимно чрез наблюдения, защото да се попречи на душата да се върне, за да бъде съдена, ще е поругаване на нашата Господарка. — Той се завъртя на стола и извика: — Грегори!

Миг по-късно на вратата се появи слугата и жрецът му каза:

— Повикай сестра Макела.

Грегори се поклони и излезе, а върховният жрец продължи:

— Макела е нашата архиваторка. Ако тя не знае нищо по въпроса, няма от кого другиго да научим.

— Вече претърсих архивите на Ишапианското абатство в Това, което беше Сарт — заяви Амиранта.

Старият прелат се усмихна и поклати глава.

— Ишапианците са благороден орден и ние ги почитаме дълбоко, но въпреки авторитета и познанията им от време на време те проявяват склонност към суета. Библиотеката им е забележителна, но не и изчерпателна. Не всеки том намира пътя си към нея.

— Но пък попада във вашата? — попита Джим.

Върховният жрец се усмихна още по-широко и отвърна:

— Всички ние си имаме свои прерогативи. Нашите открития остават наши, докато не решим да ги споделим с някой друг. — После изражението му стана сериозно. — А голяма част от познанията, които предпочитаме да не споделяме, касаят обсъжданите в момента въпроси. Има неща, които е по-добре да бъдат запазени в тайна от и при тези, които ги разбират най-добре. — Обърна се към Амиранта. — Докато чакаме, защо не продължиш с другите въпроси, за които искаше да говорим?

— Наистина сте проницателен, свети отче. Вероятно заради невежеството ми относно природата и предназначението на магията на смъртта, както я наричате вие, или „обсебването“ на живителната сила, никога досега не съм намирал каквато и да било връзка между нея и демонските царства в моите изследвания.

Пъг се наведе напред.

— Има нещо в миналото ми, което бих искал да споделя. — Огледа тримата мъже и продължи: — Когато армията на Изумрудената кралица отплава от Новиндус, за да завладее Островното кралство и да опустоши Крондор, един демон на име Джакан се преобрази в облика на кралицата.

Амиранта наклони глава, замислен над думите на Пъг.

— Но това, което остана неизвестно за всички, освен за неколцина от нас е… — Пъг се поколеба за миг, осъзнал, че неговата починала съпруга Миранда беше сред хората, присъствали на споменатите събития, и от тази мисъл сърцето му се сви. — Та исках да кажа, че това не бе обикновен завоевателен поход, а по-скоро мащабно нападение, с цел да се достигне град Сетанон.

Джим смръщи вежди.

— Защо? Сетанон е бил изоставен още след края на Великото въстание. Там няма нищо.

— Дори вашите архиви не съдържат подробни данни за това, което се е случило там, под стария град, след битката за Кошмарен рид — рече Пъг. — По време на Войните на хаоса Властелините на дракони изработили един могъщ амулет, Камъка на живота. Никога не съм имал възможност да го изуча както трябва, смяташе се за твърде опасен, затова го оставихме… — той се поколеба дали е разумно да разкрива точното местонахождение на Оракула на Аал и реши да не обременява събеседниците си с подобна информация — скрит в една дълбока пещера под града. — Погледна Светия отец и продължи: — Но аз смятам, че Камъкът на живота е бил изработен от пленена живителна сила, както ти ни я описа.

Върховният жрец изсумтя възбудено.

— Тези ишапианци! Знаех, че крият нещо от нас. От много отдавна изпитваме жив интерес към това, което се е случило в Сетанон в края на Великото въстание и защо крал Луам така и не се опита да построи наново града. Според официалното обяснение той вече не бил важна транспортна спирка, а според слуховете пък бил прокълнат… — Поклати глава и въздъхна.

— Ишапианците знаят само това, което им казахме ние — посочи Пъг. — А ние знаехме само, че Камъкът на живота е хранилище на огромна сила, към което се стремеше демонът Джакан.

— Но защо? — попита Амиранта. — Каква полза може да има един демон от подобен предмет, та бил той и изпълнен със сила?

— Ако разберем това — отвърна върховният жрец Марлуки, — ще узнаем и защо безумният ти брат е толкова увлечен по кланета и мъртвешки заклинания и какво общо има това с демона, комуто служи.

Амиранта се облегна обезсърчено назад.

— Може би. Но не мисля, че ще успеем.

— Защо? — попита Пъг.

— Нека помисля малко, преди да ви споделя разсъжденията си — отвърна чародеят.

— Можем ли ние… искам да кажа ти — би ли могъл да изследваш Камъка на живота сега? — попита Джим.

Пъг поклати отрицателно глава.

— Беше разрушен, преди демонът да го достигне.

— Разрушен? — изненада се върховният жрец.

Пъг разпери ръце в успокояващ жест.

— Може би не избрах точната дума. Калис, синът на елфската кралица, успя да освободи пленената вътре живителна сила, като неутрализира сковаващата го магия.

При тази новина върховният жрец се оживи.

— Прекрасно. Душите са били освободени, за да продължат пътуването си към нашата Господарка! — Втренчи поглед в Пъг. — Как изглеждаше?

— Трудно е да се опише, свети отче. Камъкът на живота беше като пулсиращ със зеленикава светлина кристал, но когато се… разтвори… отвътре във всички посоки лумнаха зелени пламъци.

Върховният жрец се облегна назад и рече:

— В цялата история на нашия храм няма документиран друг подобен епизод на действителен преход. В най-добрия случай нашите братя и сестри са наблюдавали едва доловимо зеленикаво сияние. — Въздъхна недоволно. — Толкова малко са реалните изяви на това, което вършим. Тези от нас, които са били благословени с посещение от Богинята… — Той взе чашата си и отпи. — Понякога е трудно да убедиш правоверните. Малцина са били свидетели на истинско божествено явление.

Пъг овладя желанието си да сподели, че лично на него му е писнало от божествени явления. Няколкото срещи с Богинята на смъртта Лимс-Крагма и Банат, Бога на крадците и лъжците, го бяха убедили, че боговете са истински като стола, на който седи. Вярата му никога не бе подлагана на съмнение, но понякога се чувстваше като тяхно творение и тази мисъл нерядко оставяше в устата му неприятен вкус, който се задържаше твърде дълго.

Вратата се отвори и влезе възрастна жена с дрехи на свещенослужителка, следвана от по-млада в същите одежди.

— Викали сте ме, свети отче?

— Сестра Микела, нуждаем се от вашите знания.

— На ваше разположение съм — рече тя, докато Джим се надигаше да й предложи стола си. Тя се усмихна, кимна в знак на благодарност и седна. Беше стара почти колкото върховния жрец и изглеждаше слаба като него, но имаше същия жив поглед.

Върховният жрец я запозна накратко с темата на дискусията и след като приключи, попита:

— Правени ли са някога обстойни проучвания за истинската природа на некромантията и най-вече каква полза може да извлече некромантът от открадната живителна сила?

Жената отвърна без миг двоумение:

— Обстойни не. Съществуват няколко тома с разсъждения по въпроса и бих могла да ви ги донеса, ако желаете, свети отче. Според тези проучвания некромантът обикновено преследва една от две възможни цели. Първата е да контролира мъртвите, като прехвърли достатъчно жизнена сила в труповете, за да може да ги движи и направлява.

— Защо? — попита Джим.

— Мъртвият слуга има няколко предимства — отвърна архиваторката. — Той е неуязвим и следователно може да бъде спрян само чрез пълно разрушаване на тялото. От тези „немъртви“ стават отлични телохранители или убийци и те могат да бъдат пращани на места, където живите не биха оцелели дълго — например могат да остават под вода няколко часа, или в прокълнато помещение, защитено от отровни изпарения, или да преодолеят всяка друга клопка, опасна за живите. Нещо повече, те могат да убиват с мор или зараза също толкова добре, колкото с оръжия. Ако има някакви затруднения, те произхождат от факта, че се разлагат бързо, както всички мъртъвци, макар че живителната сила е в състояние да забави този процес.

— А каква е втората цел за използването на магията на живота? — попита Пъг.

Тя въздъхна, сякаш темата не й беше никак приятна.

— Може да се използва, за да се продължи животът на притежателя й, дори след смъртта. Съзнанието може да се съхрани в тялото, вместо да поеме за среща и съд пред нашата Господарка.

— Лич — рече Амиранта.

— Именно — съгласи се Макела. — Това е абсолютното непочитание към нашата Господарка и установения в природата ред. Но рискът е огромен, тъй като умът на магьосника, който продължи живота си по този начин, винаги е първата жертва на подобно зло. Ако се съди от всички досегашни доклади, личите са безумни същества.

— Лудостта невинаги изключва хитрост и целеустременост — отбеляза Пъг.

— Така е — потвърди върховният жрец.

Амиранта погледна архиваторката и рече:

— В архивите споменават ли се връзки между подобна магия и призоваването или укротяване на демони?

Жената го гледа мълчаливо няколко секунди, после отвърна:

— Демоните са същества от други светове, те не се подчиняват на природните закони на нашия свят. Ние нямаме голям опит с тях. Доколкото ми е известно, те са в сферата на интересите на други ордени, които служат на Сунг или на Дала — Щита на слабите. Там може да разполагат със сведения, които ние нямаме. — Тя погледна Върховния жрец. — Има ли нещо друго, свети отче?

— Мисля, че не, Макела. Благодаря ти за помощта.

Тя стана, поклони се и се отправи към вратата, където стоеше нейната помощница. Когато стигна там, спря и се обърна.

— Сетих се за още нещо.

— Какво? — попита върховният жрец.

— Случаен коментар, на който съм се натъквала, нищо повече: в някогашни времена се водила война срещу клика на некроманти — само по себе си странно явление, тъй като те по правило са самотници, — но още по-странно е името им. Наричали се Демоничните братя.

— Има ли допълнителни обяснения?

— Не, само името. — Тя помисли за миг. — Винаги съм го намирала за странно. — Винаги сме го смятали за чиста проба пропаганда, название, използвано, за да се подчертае, че тази клика е зла. Но в тази история може би има много повече, тъй като точният превод на древното име би бил Демонските братя, тоест братя на демоните. Надявам се, че това ще ви помогне. — Тя кимна, помощницата й отвори вратата и двете излязоха.

— Е, помага ли според теб? — попита върховният жрец.

— Вероятно. Благодаря ти — отвърна Пъг и се изправи.

Грегори ги отведе в залата на храма.

— Сега какво? — попита Джим.

— Отиваме в Сарт — отвърна Пъг. — Ишапианците по правило са склонни да услужват, но не особено, когато засегнем подобна тема. Въпреки това сега поне разполагаме с нещо конкретно, над което да работим.

— Демонски братя — рече Амиранта. — Много странно име за некроманти. — Обърна се към Пъг. — Трябва ли да съобщим на тези, които ни чакат на острова, че няма да се върнем скоро?

— Ще се погрижа за това, след като стигнем Сарт — обеща Пъг.

— Хубаво — отвърна чародеят. — Защото Саманта ми се сърди, когато закъснявам за вечеря.

За пръв път от доста време Пъг се засмя. Останалите в храма се обърнаха, стреснати от смеха му, и неколцина от тези пред горящите свещи го изгледаха навъсено, защото смехът не бе нещо, което се чуваше често в залата.

— Мисля, че е време да тръгваме — рече Джим.

— Застанете до мен — нареди Пъг и протегна ръце. Те ги хванаха и изведнъж се озоваха на друго място.

5.

Наследство

Амиранта се оглеждаше с почуда.

Джим също бе изумен от мястото, но успя да запази поне привидна невъзмутимост. Пъг им даде знак да го следват и ги поведе навътре в криптата.

„Крипта“ бе единствената дума, която според Джим можеше да опише помещението, в което се намираха, тъй като сводестият таван се губеше в дълбокия сумрак и не можеше да прецени височината му. Масивни колони подпираха тавана, а между тях бяха подредени множество книжни рафтове. На места те се кръстосваха с обърнати в друга посока лавици и така се получаваше картина, напомняща шахматна дъска. На всяко кръстовище бе поставена изящна стойка от ковано желязо, завършваща с кука, на която на желязна верига се поклащаше малък кристал. Кристалът осигуряваше само толкова светлина, колкото тези в помещението да могат да видят следващата лампа.

— Изумително — промърмори Амиранта, докато оглеждаше редиците книги.

— Бил съм в кралските архиви в Риланон — заговори Джим със също толкова слисан глас, — но в сравнение с тази библиотека те са улично павилионче. Колко тома се съхраняват тук, Пъг?

— Честно казано, нямам представа — отвърна магьосникът и закрачи между лавиците, някои от които се губеха нагоре в мрака, а край тях бяха подпрени стълбички с перила. — Може би библиотекарят ще ви каже.

— Това ли е Сарт? — попита Амиранта.

— Това, което беше Сарт — поправи го Пъг.

— Не разбирам — призна чародеят.

— Преди нашествието на Изумрудената кралица — заговори с измъчена усмивка Пъг — ишапианците са изоставили абатството си край град Сарт.

— Все още не разбирам — рече Амиранта и последва Пъг между лавиците.

Пъг спря и продължи:

— Ишапианците имат едно пророчество — или може би имаха ще е по-точен израз. В него се казва, че тяхната земя ще бъде обхваната от големи размирици и след разрушаването на Запада ще остане само Това, което беше Сарт.

Амиранта и Джим се спогледаха. Чародеят попита:

— Сарт беше ли разрушен по време на нашествието на Изумрудената кралица?

— Всъщност — отвърна Пъг — старото абатство остана непокътнато, доказателство за което е, че братята все още го използват.

— Значи пророчеството се е сбъднало — рече Амиранта.

— Може би — отвърна Пъг, когато чародеят и Джим го настигнаха. — А може би ни чакат нови беди и разрушения и само това място — Това, което беше Сарт — е предопределено да оцелее.

— Точно къде се намираме? — попита Амиранта. — Предполагам, че е някъде под земята, тъй като не забелязах нищо, което да наподобява прозорци.

— Да, намираме се дълбоко под земята — потвърди Пъг. — Що се отнася до местонахождението, обещах на монасите да не го разкривам никому, освен ако те не решат иначе. Бяхте транспортирани тук с помощта на магия, която не разбирате, и предполагам, че няма начин да посетите това място повторно.

— Сигурно — съгласи се Амиранта.

Стигнаха до висока врата и Пъг я дръпна. Помещението зад нея бе малко, наполовина заето от маса, зад която седеше белокос магьосник с черна роба.

— Татко — каза Магнус на Пъг, когато влязоха. После поздрави Амиранта и Джим.

До Магнус седеше друг магьосник с кафеникаво расо, каквито носеха ишапианците — с нищо незабележим човечец на средна възраст, чиято полугола глава бе украсена със самотен кичур кестенява коса. Той наведе глава в знак на приветствие и рече:

— Пъг. Водиш ни гости?

— Братко Виктор, това са наши приятели. Позволи ми да ти представя Джеймс, барон от кралския двор в Риланон и праправнук на лорд Джеймс Крондорски, известен още като Джими Ръчицата.

Монахът се усмихна и каза:

— Знаем една много интересна история за вашия далечен прапрадядо, която може да не сте чували.

— А това — продължи Пъг — е Амиранта, чародей от Сатумбрия, народ, обитаващ една земя отвъд океана. Той е нещо като експерт по демони и се нуждая от мъдрите му съвети.

— Щом се застъпваш за тях, нека са добре дошли — рече монахът. — Но Върховният отец може да не е тъй благоразположен.

— Точно затова дойдох направо тук — рече Пъг и кимна.

Монахът се усмихна.

— Да съобщавам ли тогава за посещението ти? Може би поне час след като заминеш?

— Мисля, че така ще е най-добре — отвърна Пъг. — Не бихме искали да се задържаме, освен ако не възникне необходимост.

— В такъв случай — рече монахът и си придаде служебен вид — какво ви трябва този път?

Магнус се обърна към Амиранта и Джим и им обясни:

— Неведнъж сме поставяли на изпитание широките познания по всички възможни теми на брат Виктор.

Монахът вдигна ръце и ги разпери.

— Не са чак толкова широки.

— Той е жив каталог на всичко, което може да се открие в тази библиотека — рече Пъг.

— Невероятно постижение — каза Амиранта. — Но нямате ли писмени записки за това кое къде се съхранява?

— Разбира се — отвърна монахът. — И десетина от нашите братя се трудят неуморно и непрестанно, за да каталогизират новопостъпващия материал, но докато завършат задачата си, се налага да използваме временни бележки и разбира се — това. — И се чукна с пръст по челото.

— Какво знаеш за Демонските братя? — попита направо Пъг.

Лицето на монаха застина и той затвори очи.

— Мисля, че се споменават… — Повдигна клепачи. — Чакайте! Веднага се връщам! — И забързано излезе.

Четиримата се спогледаха учудено.

Измина почти половин час, преди монахът най-сетне да се появи, стиснал под мишница дебел прашен подвързан с кожа том.

— Тук трябва да е — заяви монахът още от прага.

— Какво е това? — попита Пъг, докато монахът слагаше книгата на масата и я отваряше.

— Това са хрониките на Варис Логондис, квегански търговец, живял преди четиристотин години. Той водел стриктно дневник, записвал вътре всяка подробност, която смятал за важна. Всъщност по-голямата част от живота му не е особено забележителна, освен ако не се интересувате от продължителни пътувания, подробни описания на неговите търговски дела или храносмилателните му проблеми, във всеки отделен ден от неговия живот. Но покрай тези неща търговецът Варис споменава доста събития, на които е бил свидетел, и благодарение на това можем да си съставим известна картина за този исторически период. Преди години един от коментарите му привлече вниманието ми. — Той намери нужната страница. — Ето тук. Ще ви го прочета аз, езикът е малко архаичен и трудно се разбира. „На вечерта стигнахме едно селце, което се казва Хамтас на Джагуард, където бяхме настанени в хан, наречен «Спирка за отдих». Там срещнахме отряд имперски войници, които си почиваха след битка. Отделих им място по две причини — сигурен съм, че думата тук е тъкмо «причини» — първо, че не са доброволчески отряд, а легионери от Квег, пратени да обикалят из този район, и второ, че са водили свирепо сражение с Демонските братя и техните живи мъртви“.

— Преди четиристотин години — отбеляза Пъг — по голямата част от Горчиво море все още е била под контрола на империята на Велики Кеш.

— Пъг, това, което привлече вниманието ми в този коментар, е, че хронологията на събитията съвпада с други два източника, с единия от които също разполагаме. — Той изгледа магьосника и двамата му спътници с доволна усмивка. — За целия си живот Варис е написал шейсет и пет тома и трябваше да прегледам няколко от тях, преди да намеря този абзац. — Посочи една страница и продължи: — Другият източник, посветен на тази битка, е доста стандартен опис на натрупана плячка, отнесена в Квег от експедицията, която споменава Варис. Знаем, че е бил изненадан да срещне имперски легионери вместо местни войници в това градче, и двата коментара подсказват, че се е случило нещо важно. Легионерите са били разположени само в три гарнизона около Горчиво море: Дърбин, град Квег и Порт Натал. Не са били използвани другаде, освен ако не избухне въстание или не възникне някоя друга опасност от подобен мащаб. Ако прегледаме това, което експедицията е донесла със себе си, ще открием доста необичайни неща: освен забележително краткия списък с ценни метали, добитък и роби виждаме далеч по-дълго описание на идоли, книги и свитъци.

Пъг го погледна заинтригувано, но все още не разбираше за какво намеква брат Виктор.

— Изглежда, сякаш са плячкосали библиотека.

Монахът се усмихна.

— Наоколо не е имало библиотеки, нито имперски, нито поддържани от религиозни ордени, които да са ни известни от онова време. Никакви книгохранилища не съществуват на запад от Малаков брод и на север от Квег! О, вероятно е имало помещения с книги тук-там, но нищо толкова обемисто, че да изисква подробен каталог, с каквито в онези години е била прочута Империята. — В очите на брат Виктор блещукаха весели пламъчета и усмивката му се разшири.

— За какво говориш? — попита Пъг.

— За твоите Демонски братя, разбира се! Според инвентарния списък на донесената плячка по-голямата част от книгите са били отнети от „фратери демоникус“, което е квегански израз за „демонски братя“.

— Некромантите? — попита Пъг.

— Име, което не се използва много често — отвърна брат Виктор. — Има и още.

— Още? — попита Магнус, преди Джим да произнесе същото.

— Названието на една от книгите… По онова време легионерите не са били по-грамотни от обикновените кешийски воини — както и сега. Офицерите им можели да четат и пишат — което се изисквало, за да могат да получават и пращат заповеди и доклади, — но не и войниците. Този списък вероятно е бил съставен от сравнително необразован офицер или вероятно задачата е била възложена на войник с известни познания в четмото и писмото. Така или иначе заглавието, което са преписали, е „Либри Демоникус Амплус Тантус“, преведено като „Наистина голяма демонична книга“.

Амиранта се разсмя.

— Знам сравнително добре квегански, но този израз е доста чудат.

— Той е на четиристотин години. В началото предположих, че писарят не е разбрал, че „амплус“ и „тантус“ имат сходно значение — „изобилен“ и „голям“, — но сега ми хрумва, че нашият неизвестен и не особено грамотен писар просто се е опитвал да предаде два от аспектите на книгата — че представлява доста голям том и че същевременно е много важна. „Тантус“ може да означава „с особено големи размери“, но „амплус“ може да се чете като „с особена важност“ и същевременно да значи „изобилен“. Така че, предполагам, ще искате да се консултирате с тази много голяма и много важна книга, посветена на демоните, написана преди четиристотин години от некромант.

— И дали тази книга е тук? — попита Амиранта.

— Не — отвърна брат Виктор и на лицето му се изписа съжаление. — Ще ми се да я имахме. Би било невероятно.

— Но знаеш къде може да бъде намерена? — подхвърли Магнус.

Монахът кимна.

— Вярно е, че тя все още съществува.

— Вероятно в Имперската библиотека в Квег? — попита Магнус.

— Ако книгата е останала сред плячката, отнесена от легионерите, и ако не са я взели от библиотеката, когато кешийците са напуснали… — поде замислено Пъг и се почеса с пръст по брадичката. — Възможно е. Когато са се оттегляли на юг, са взели злато и скъпоценности, но книги и свитъци? Съмнявам се.

Брат Виктор се надигна.

— Време е да ви напускам, защото наближи часът за вечерната молитва. Предполагам, че можете сами да намерите обратния път? — Изражението му подсказваше, че се шегува.

— Можем — кимна Пъг. — Благодаря ти, приятелю.

— Аз ти благодаря за всичко, което ни даде. Малцина имат представа колко много сме ти задължени, Пъг. До нови срещи — завърши той и излезе.

— Имаме нов проблем, татко — обади се Магнус.

— Зная — отвърна Пъг. Обърна се към Джим и продължи: — Квег е единственият двор, където нямаме приятели.

Джим въздъхна; досещаше се какво ще последва.

— Мислех, че имате агенти, или поне приятели навсякъде.

— За нас Квег няма стратегическо значение. По време на нашествието на Изумрудената кралица фалшифицирахме определена информация и те си помислиха, че нападат чужд търговски флот, а вместо това се натъкнаха на нейната армада, половината кешийски имперски флот и кралската флотилия. Тъй като не искаха да нападат кораби на народи, с които са в мир, плячкосаха няколко съда, на които вместо съкровища имаше гневни войници. Оттогава не вярват особено на сведения, идещи от непроверени източници. До такава степен, че се противопоставят твърдо на всеки опит да се проникне в тяхното разузнаване.

— Зная — каза Джим. — Имам същия проблем.

— А Кеш? — попита Магнус. — Те нямат ли си някой полезен човек в Квеганския двор?

Джим отново поклати глава.

— Не, и това никак не им се нрави. Ако Квег нямаше толкова мощен флот, щеше отдавна да е погълнат от Империята или завладян от Кралството. На острова няма кой знае какво за завладяване, но ако за теб, Пъг, квеганците не са от стратегическо значение, контролът върху Квег би осигурил важно предимство за Кеш или Кралството.

— Тъкмо заради това никой от тях не позволява на другия да разшири влиянието си — отбеляза Магнус.

— Да се върнем на темата — рече Амиранта. — Ако нямаш човек, на когото да разчиташ, как предлагаш да потърсим интересуващата ни книга? — Той се усмихна сухо. — Или може би смяташ да се появим там и да започнем да ровим из библиотеката?

За миг Пъг придоби замислен вид, сетне рече:

— Хъм, това не е чак толкова лошо предложение.

— Какво? — Джим почти подскочи. — Мислех си, че ще ме помолиш да доплувам до брега, да се промъкна в библиотеката и да открадна книгата.

— Не — рече Пъг, изглеждаше леко развеселен от предложението. — Ще използваш влиянието си, за да накараш принца на Крондор да те прати там с трима съветници — тоест нас тримата. Научна делегация, търсеща сведения относно историята на Кралството — което ще погъделичка суетата на Квег, особено след като им обясниш, че по този начин величавото им минало завинаги ще залегне във вашите хроники. След това ще помолиш тримата учени да се поровят няколко дни в томовете на Имперската библиотека.

На лицето на Джим се смени цяла гама от чувства — съмнение, съгласие, дори радост.

— Да погъделичкаме суетата им!

— Именно — потвърди Пъг. — После, ако установим, че книгата е при тях, ти ще се промъкнеш в библиотеката и ще я откраднеш.

Джим завъртя очи.

— Не може ли просто да я прочетем, докато сме там?

— Не — отвърна Амиранта. — Ще трябва да я изучим внимателно, а това отнема седмици. Написана е на някакъв древен вариант на кешийския и ще се наложи да потърсим някой книжник, който го познава.

— Ами ако квеганците се заинтересуват защо се занимаваме с някакъв старинен текст за демони, когато би трябвало да се интересуваме от тяхната история? — попита Магнус.

— Може би ще е добре — рече Амиранта, — ако успееш да убедиш Звездния елф да позволи на техния Укротител на демони да ни посети, след като сложим ръка на книгата. — Поклати глава, сякаш му беше неприятно да го признава, и продължи: — Той знае доста неща, които аз не знам. Разкрих му няколко трика, докато бяхме на острова, но мисля, че ще работим по-бързо, ако Гуламендис е с нас.

Пъг погледна Магнус.

— Някакви сведения от таределите?

Магнус поклати глава.

— Само чрез Томас. Той и кралицата все още поддържат връзка с лорд-регента, но знаеш, че елфите не са същества, склонни да прибързват.

— Да, добре ми е известно — потвърди Пъг. — Нека първо да видим дали ще успеем да вземем книгата. — Обърна се към Джим. — Ще се справиш ли?

— Разбира се, че ще се справя. Нашият принц не се интересува особено от политиката. Предпочита да ходи на лов, да пие, да гони момите и оставя на мен да го убеждавам, че всичко е наред. След това праща успокоителни доклади на краля, че на запад няма проблеми. Ще накарам моя писар да състави писмото до императора на Квег и… принцът ще го подпише. Ако вярвате, че това ще ни помогне, мога дори да използвам кралския печат от някой от документите, пристигнали от краля.

— Фалшификат? — попита Пъг с нескрито уважение. — Нямат ли предел мошеническите ти умения?

— Имам си някои ограничения — рече Джим с привидна скромност. — Ще ми трябват една-две седмици, така че колкото по-рано започнем, толкова по-бързо ще е свършена работата.

— Добре — рече Пъг. — Магнус, ако обичаш, върни ни на острова, а Джим откарай в Крондор.

Докато се готвеха за прехвърляне на Острова на чародея, Амиранта подхвърли:

— Чудя се как ли се справят онзи елф, дето си пада по демони, и брат му.

6.

Оцелели

Демоните започнаха атака.

Гуламендис дръпна назад ръка, присвил вежди съсредоточено, и хвърли поглед към брат си. Ларомендис беше изфабрикувал илюзия за боен демон, целият от нокти, зъби, мускули като желязо и кожа, наподобяваща драконови люспи. Като пренебрегнаха далеч по-малко опасните таределски магьосници, трите демона се нахвърлиха върху най-очевидната заплаха. Тяхната логика бе проста: първо се премахва най-опасният противник, после насочваш вниманието си към следващия в йерархията. Логиката не бе силната страна на повечето демони, най-често от тях се очакваше да открият жертвата и да я погнат към мястото, където дебнеха в засада техните демонски капитани. Всичко, което виждаха сега, бе непознат, враждебен на вид демон, който не беше от техния клан, и те дори за миг не се замислиха колко странна е ситуацията.

Докато вярваха в илюзията, създадена от Лорамендис, те жадуваха единствено да се нахвърлят върху противника и да го разкъсат. От горчив опит Гуламендис обаче знаеше, че фантомът ще се задържи само няколко секунди, преди истинските демони да разпознаят с какво си имат работа. Ларомендис никога досега не бе подушвал демон, нито бе усещал магичната му аура и затова тези съставки липсваха в илюзията; и веднага щом демоните усетеха измамата, двамата магьосници щяха да са следващата им цел.

Гуламендис бе вдигнал пръчицата в готовност. Пръчицата беше истинско съкровище: бе придобита чрез измама и подкуп и бе част от резервите, които елфите бяха докарали от Андкардия в Е’бар, града, построен на древната планета, наричана Роден дом.

Пръчицата бе единственото средство, благодарение на което братята бяха оцелели през последните няколко дни, вероятно за огромно неудоволствие на лорд-регента и членовете на Събора, които биха предпочели да ги видят мъртви. Само Тандареи, новият маг-учен на таределите, бе благоразположен към Укротителя на демони и магьосника, но той не беше достатъчно силен, за да попречи да бъдат пратени на Разпределителен свят.

Бяха заели относително отбранителна позиция — в една задънена уличка сред изоставени фамилни къщи. За да се възползват по-добре от тесния проход, бяха заложили поредица предупредителни заклинания. Така поне си осигуриха известно време, за да могат да си починат. Заповедта им бе да останат тук, докато бъдат повикани обратно на Мидкемия, ала и двамата знаеха, че това едва ли ще стане, и затова бяха избрали скривалище, където да отблъскват атаките на демоните, ако те случайно ги открият.

Тримата, които в момента се биеха с фантома на Ларомендис, бяха сравнително дребни, от типа, с който братята биха се справили с една ръка, без да отвличат вниманието си от нещо по-важно.

За трети път прибягваха до тази схема: предишните два пъти се оказаха полезен урок за това как да усъвършенстват илюзията и да се подготвят за мига, когато самите те ще встъпят в бой с демоните.

Гуламендис откъсна за миг поглед от битката. Брат му поддържаше илюзията и Укротителят на демони се огледа за някоя неочаквана атака, докато стояха на открито насред уличката.

Мярна нещо зад трите демона, близо до входа към малката улица. Надяваше се, че там може да са се спотаили други елфи, в очакване да чуят зова, на който той и брат му почти не се надяваха.

Разпределителен свят бе мястото, където се събираха порталите — същите, които хората наричаха разломи между световете. В древни времена, по причини, които сега можеха да бъдат оценени само като връх на предвидливостта, лорд-регентът бе наредил на всеки свят да има само по един портал, който да осигурява достъп до тази планета. На нея живееха не повече от хиляда елфи, колкото да се грижат за поддържането на порталите.

Порталът за Андкардия бе затворен много отдавна. В момента на Разпределителен свят функционираше само един портал за света Локре-Амар, а оттам обратно за Е’бар. След като се затвореше и този портал, всякакъв достъп за демоните до Мидкемия щеше да бъде преустановен — поне през порталите, за които знаеха таределите. И ако братята не успееха да задържат демоните, които върлуваха из този свят, и да им попречат да достигнат последния разлом, двамата щяха да останат тук завинаги в компанията на жадни за кръв същества.

Ала Гуламендис познаваше достатъчно добре демоните, за да прецени, че срещу тях са изправени твърде много, за да могат да оцелеят.

В този момент фантомът се разпадна и Гуламендис протегна пръчицата. Сфера от сребриста светлина с розови нишки излетя от върха й, полетя към демоните и веднага щом докосна телата им те се разтрепериха, паднаха в краката на Ларомендис и се загърчиха.

Братята знаеха, че трябва да действат бързо.

В началото използваха срещу демоните само пръчицата, но тъй като чудовищата се възстановяваха бързо, се налагаше да им режат гърлата. Гуламендис, който предпочиташе магичните способи, въздъхна, примирен с мисълта, че засега това е най-подходящият метод. Демоничната субстанция щеше да се върне обратно в тяхното царство, но доколкото знаеха, порталът за демонското царство бе затворен и по времето, когато тези тримата се преродяха, двамата братя вече трябваше да са решили проблема с бягството от този свят.

Всичко приключи за броени секунди. Двамата високи елфи бяха опръскани целите с демонска кръв, очите им сълзяха от тежката миризма и серните изпарения.

— Е, спечелихме няколко минути — рече Ларомендис.

Брат му кимна.

— Усещам още демони на юг, но няма да дойдат насам. Може би сега е моментът да се погрижим за нашето бягство.

— Накъде? — попита Ларомендис.

И двамата бяха високи, почти седем стъпки, но имаха същи те пропорции като по-дребните елфи. Масивните им плещи се събираха в тесен кръст над яките им бедра. Нито един от двамата не беше воин по призвание или по желание, но и двамата се бяха научили да убиват и бяха придобили голям опит в това изкуство. То бе помогнало на Гуламендис да разбере по-добре слабостите на демоните и той не пропускаше да споделя наученото с брат си.

— Нататък. — Гуламендис посочи на североизток. — Там трябва да има алея, водеща към по-широка улица. И пак там някъде ще е последният портал.

— Мислех, че е в обратната посока. — Ларомендис посочи на северозапад.

Брат му се усмихна.

— Така смятат и всички останали.

— Имаш ли план?

— Винаги имам — отвърна брат му и забърза напред.

Малкият град, дом на елфите пазачи, чиято задача бе да се грижат за порталите, не би трябвало да затруднява ориентирането при нормални условия, но нашествието на Демонския легион едва ли можеше да се определи като „нормални условия“.

Вървяха бързо между сградите, като спираха на всеки ъгъл, за да се уверят, че не ги следят. Имаше един вид дребни демони, които умееха да се крият добре, но изострената чувствителност на Гуламендис към демонично присъствие обикновено му помагаше да ги засече от разстояние.

Стигнаха последния открит участък преди постройката, в която се намираше разпределителният портал, и Ларомендис изруга.

— Прилепи! — И посочи кръжащите в небето десетина летящи демона.

— Не можеш ли да направиш нещо? — попита Гуламендис.

— Ужасно се изморих — оплака се брат му. — Все пак мисля, че ще успея да им отклоня вниманието поне за кратко. Дай ми малко време да се подготвя.

Затвори очи, събра последните си сили и изведнъж в другия край на площада изникна илюзорен образ. Не беше толкова добър, колкото досегашните фантоми, нищо повече от трепкащо очертание между две от къщите, ала и това бе достатъчно да накара едно от летящите чудовища да изпищи и да се стрелне към него. Останалите го последваха и цялото ято се понесе към илюзията.

— Сега! — викна Ларомендис и двамата хукнаха към сградата, която Гуламендис бе посочил, и успяха да влязат.

— Сигурен ли си, че е тук? — попита Ларомендис тихо.

Брат му опря гръб на стената и приклекна и Ларомендис последва примера му.

— Макар че нямам навика да подслушвам, по случайност чух двама портални пазачи да разговарят за последния портал. Намира се в тази сграда и ще остане отворен, докато всички, които са в градчето, успеят да избягат.

Посочи една врата в дъното и двамата изтощени братя се отправиха нататък. Гуламендис затвори за миг очи, после каза:

— Не.

Брат му знаеше, че това означава, че не долавя демонично присъствие зад вратата.

Гуламендис я отвори и двамата продължиха бавно, тъй като тук липсваше осветлението, което обичайно се монтираше около порталите. В далечината видяха слаба светлина, която се превърна в линия покрай пода. Прекосиха помещението и стигнаха друга затворена врата.

Укротителят на демони спря отново, за да провери дали някой не се спотайва оттатък, после хвана дръжката и бутна масивната врата.

По пода се въргаляха трупове, всичко бе опръскано с толкова много кръв, че дори импрегнираната с магия дървена рамка на портала изглеждаше сякаш е боядисана в червено. Миризмата беше нетърпима.

Порталът бе изключен.

— Хъм, защо ли това не ме изненадва? — рече Гуламендис.

Брат му изпусна дълга, почти отчаяна въздишка и отвърна:

— Мен също. Тези негодници от Събора вероятно са решили, че могат и сами да се справят с проблемите и вече не се нуждаят от нас.

— За да не ги обвиняваме напразно, нека да кажем, че не са положили достатъчно усилия да се уверят, че сме получили сигнала навреме. Ако се съди по това, което виждаме, битката е била кратка и жестока.

Шум отзад ги накара да се извърнат с оголени кинжали, но вместо демон видяха друг елф, облечен с дрехи на портален пазач.

— Ранен съм — простена той; беше стиснал с лявата си ръка дясната.

Ларомендис кимна на брат си да се погрижи за ранения и рече:

— Ще проверя дали не са го проследили. — И изтича обратно по коридора.

— Дай да погледна раната — каза Гуламендис на пазача. Двамата братя бяха израсли в гранични райони и имаха доста опит с обработка на рани. Тази бе дълбока и дълга. Елфът бе изгубил доста кръв.

Укротителят на демони откъсна парче от туниката на пазача, разпра го по дължина, за да получи импровизиран бинт, и бързо стегна раната в превръзка. Елфът присвиваше очи от болка, но като че ли се поуспокои.

Ларомендис се върна и докладва:

— Няма никой. — Обърна се към пазача. — Виждам, че на теб също не са ти пратили сигнал да се прибираш.

— Нямаше сигнал — отвърна пазачът. — Демоните нахлуха на площадката около разпределителя и някои от нас контраатакуваха, докато други се опитваха да ги изтикат настрани, за да успеят галасмантите да затворят порталите. — Посочи опръсканите с кръв под и стени. — Опитахме се да стигнем дотук и тогава аз и двама мои другари бяхме отрязани. Останалите пазачи и един галасмант се отправиха насам, за да използват този портал. Моите двама спътници загинаха по пътя, но аз оцелях.

— Пое си дъх. — Не вярвах, че ще заваря портала отворен. Но все пак…

— Трябваше да провериш — довърши Ларомендис.

— Трябваше да проверя — повтори пазачът.

— Изглежда, че тези, които са се добрали дотук, също не са успели да използват портала — отбеляза Гуламендис. — Само това е останало от тях.

— Е, поне са си свършили работата — рече пазачът и отново си пое мъчително въздух. — Аз съм Ароша.

Гуламендис представи себе си и брат си и рече:

— Добре поне, че са успели да затворят портала. И че нападението все пак е било преди сигнала. Нищо лично към тях, разбира се.

Пазачът го изгледа малко объркан от думите му, но Ларомендис махна с ръка и добави:

— Не ми обръщай внимание. — Погледна към вратата, водеща в голямото помещение. — Трябва да измислим нещо бързо, преди… — И изгледа многозначително брат си.

— Прилепите и по-дребните демони няма да ни създадат неприятности, освен ако не ги доближим, но по-силните рано или късно ще надушат, че сме тук.

— Разбирате ли от демони? — попита пазачът.

— Имам известни познания — призна неохотно магьосникът.

— Мисля, че ще мога да ги задържа поне за известно време.

— Да знаехме само как се отваря проклетият портал — въздъхна Ларомендис.

— Хрумна ми нещо — рече Гуламендис.

— Какво? — попита брат му.

Гуламендис огледа труповете на пода, посочи един, облечен в роба, и попита:

— Ароша, този ли е галасмантът?

Пазачът се олюля от слабост и Ларомендис му помогна да седне.

— Да. А другите са от моя отряд.

— Не са имали време да избягат.

— Очевидно — рече Ларомендис. — Какво мислиш?

Гуламендис доближи трупа на порталния майстор, изтегли настрани тялото на демона, което бе рухнало отгоре му, после го преобърна. Мъртвият елф стискаше в ръката си жълтеникав камък. Пръстите му се бяха вкопчили толкова силно, че се наложи Гуламендис да ги разтваря един по един. Вдигна пулсиращия камък и рече:

— Не е успял да разруши портала! Само е извадил енергийния кристал. — Посочи пустата ниша, където трябваше да се постави кристалът. — Ако го сложим там, порталът ще се задейства наново и ще можем да се приберем у дома! — Той се наведе, откачи кесията от колана на галасманта и я завърза на своя.

— Нищо няма да се получи — спря го уморено Ароша. — От известно време всеки, който пътува през който и да било портал от този свят, бива убиван в мига, щом го прекрачи.

— Страхотно — промърмори Ларомендис. — Сега какво?

— Ще идем другаде — отвърна Гуламендис след кратко размишление.

— Къде? — попита брат му.

— На Острова на чародея — отвърна Укротителят на демони.

— И как предлагаш да го направим?

— Когато посетих острова — отвърна Гуламендис, — ми показаха един от техните разломи. Бариерите, които го предпазват, служат и като сигнален фар. — Разбираше, че почти е прекрачил границата на познанията си, и се обърна към пазача. — Разбираш ли нещо от портали?

Раненият елф се усмихна измъчено.

— Достатъчно дълго съм гледал галасмантите да се занимават с тях, за да имам поне известна представа как работят. Но не зная дали бих могъл да открия портал, който не е бил построен от нас.

— Ето какво знам аз — заговори Гуламендис. — Според онзи човек, Пъг, техните разломи имат нещо като афинитет един към друг — ако отвориш някъде един и създадеш втори, той ще показва тенденция да следва първия.

— Ще показва тенденция? — повтори брат му със скептичен тон.

— Ако имаш по-добра идея — тросна се Укротителят на демони, — можеш да я споделиш. — После попита пазача: — Можеш ли да активираш портала?

— Да — отвърна Ароша. — Това е лесната част. По-трудно ще е да се въведе различно направление от това, което е било зададено. Виждал съм да го правят няколко пъти и имам известна представа как става, но само с портали, които вече са затворени. Ако отворя някой от тях от този край… Вероятно се охраняват или по-лошо.

— Какво по-лошо?

— Порталът може да е заровен под скала или да е на дъното на езеро. — Пазачът повдигна рамене, макар че от движението лицето му се изкриви болезнено. — Мога да си представя какво ще стане, ако пристъпя в плътна скала.

— Знаеш ли пътя за Е’бар? — попита Гуламендис.

— Порталът вече беше настроен за новия град — отвърна пазачът, надигна се бавно и продължи: — Но както казах, ако го активираме и пристъпим вътре, ще ни обсипят със стрели, преди да успеем да кажем и думичка.

— А ако променим нещо? — рече Гуламендис.

— Нещо? — повтори брат му.

— Какво? — попита пазачът.

— Да го настроим да се отвори малко отвъд Е’бар. Ако Пъг е прав, новият разлом ще се образува някъде наблизо.

— Колко наблизо? — попита магьосникът.

По-младият брат го изгледа ядосано.

— Съгласен съм, където и да било, само да е на същата планета.

— Стига да не се озовем насред океана или под някоя планина…

— Можеш ли да го направиш? — попита Гуламендис.

Пазачът показа с жест, че ще се нуждае от помощ, за да стигне прибора за управление, и магьосникът го обгърна с ръка през кръста. Ларомендис ги изгледа угрижено и поклати глава. Ако се съдеше по мъчителния начин, по който се придвижваше пазачът, той беше в по-тежко състояние, отколкото предполагаха. Двамата братя му помогнаха да застане пред пулта.

Върху платформата бяха изписани рунически символи, някои мъждукаха едва забележимо.

— В този уред има магия, която не зависи от енергията на портала — каза пазачът и посочи кристала в ръката на Гуламендис. — Това ще отвори вратата. Дай ми да го погледна, а вие потърсете другия камък. Би трябвало да има още един в галасманта.

— Какво представлява? — попита Ларомендис.

— Трябва да е пурпурен или син.

Ларомендис се върна при трупа на галасманта и след малко донесе пурпурен камък с размери като на жълтия.

— Какъв е този камък?

— Той ще затвори портала, след като преминем. Разломът ще стане неизползваем, освен ако демоните не открият друг път за Е’бар.

— Как действа? — попита Ларомендис.

— Ще извадя жълтия кристал — отвърна с бледа усмивка пазачът — и ще го заменя с този. После е достатъчно да натисна някой от знаците на пулта…

— И какво? — попита Гуламендис.

— И той ще избухне.

Двамата братя го погледнаха втрещени.

— Знаете, че с мен е свършено — продължи пазачът. — Едва се държа на краката си. Вие по-добре вървете, инак няма да успея да затворя портала след вас. Успех.

Ларомендис понечи да каже нещо, но не успя да намери думи и просто кимна.

Пазачът постави жълтия кристал в кухината, издълбана в основата на пулта, и камъкът запулсира с по-ярка светлина. Ароша натисна няколко символа и задържа ръка над последния.

— Въведох нужните символи — каза и се олюля, но успя да се задържи за ръба на пулта. — Изберете, който искате от знаците, с изключение на този.

Без да се колебае, Гуламендис се пресегна, избра един случаен знак и го натисна. Чу се тихо бръмчене, което започна да се усилва, сякаш налягането в стаята се повишаваше, после отекна глухо тропване. В рамката на портала се появи сивкаво петно, като трептящо по краищата пусто пространство.

— Вървете, бързо — подкани ги пазачът и след като се подвоумиха само за миг, братята пристъпиха вътре. Неминуема смърт щеше да е наградата им, ако бяха останали, така че нямаше никакво значение дали и от другата страна на портала ги чака гибел. Имаха, макар и минимален шанс за оцеляване и затова бяха готови да рискуват.

Озоваха се под вода. За миг и двамата изпитаха объркване и прибягнаха до волята си, за да не вдъхват рефлексивно в дробовете си вода. Освен това беше тъмно.

Докато се бореше с нарастващата паника, Ларомендис осъзна, че не са твърде дълбоко. Можеше да го прецени по натиска на водата и благодарение на опита си от гмуркане за миди на младини. Изпусна малко въздух и усети мехурчетата да пълзят нагоре покрай лицето му. Сграбчи брат си за ръката, дръпна го и двамата заплуваха трескаво към повърхността.

Бяха само на десетина стъпки под водата, а се чувстваха сякаш са на сто. След миг и двамата изскочиха отгоре, поеха си шумно въздух и изплюха нагълтаната морска вода.

— Още… сме… живи — успя да произнесе Гуламендис.

Брат му се огледа и отвърна:

— Да. Още. Само че нямам представа къде сме.

— Това не е Родният дом — рече Гуламендис.

— Откъде знаеш?

— Демони. Усещам ги.

— Колко са?

— Много.

От гледна точка на седящ в лодка моряк вълните нямаше да са големи, ала за двамата плувци бе трудно да се ориентират, освен когато се озоваваха на гребена на някоя.

— Светлини! — извика Ларомендис.

— Къде? — попита брат му, докато се люшкаха надолу и сетне отново изплуваха нагоре.

— Натам — отвърна Ларомендис.

— Не виждам нищо. Тъмно е като в пещера.

— Прав си. — Едва успяваше да различи лицето на брат си. Но все пак беше леко осветено и Гуламендис се огледа да потърси източника на светлината.

Самотна луна плуваше в нощното небе, полумесец, закрит от бледа пелена.

— Пада мъгла.

— В такъв случай най-добре да се насочим към светлините, преди да са се скрили — предложи Гуламендис. — Води.

Братята не се отличаваха с особена физическа сила, но расата им притежаваше по-голяма мощ и издръжливост от тази на хората и дори на примитивните елфи на родната планета. И двамата бяха живели години наред на брега на океана и плуваха добре. И сега се наложи да разчитат на всичките си натрупани умения, за да оцелеят.

— Слушай — рече Гуламендис и спря.

— Какво?

— Чувам прибой.

— Добре. Вече почти не си чувствам тялото. Надявах се, че тези светлини са на сушата, а не на преминаващ кораб.

Без да кажат нищо повече, заплуваха към шума от прибоя.

След няколко минути излязоха изтощени на сушата. Брегът бе широк и нисък и те изпитаха облекчение, че поне е това са извадили късмет. Внезапен сблъсък със скали щеше да сложи злощастен край на бягството им.

— Къде се намираме според теб? — попита Ларомендис.

— Нямам представа, но с малко късмет може би ще разберем. Дори този свят вече да е завладян от Демонския легион, надявам се да намерим друг начин да се върнем у дома.

— Още като дете винаги гледаше позитивно на живота. Странно е, че това те доведе дотам да прекарваш времето си в тъмни пещери.

Брат му се опита да се разсмее, но нямаше сили дори за това.

— Виж там! — извика и посочи една светлинка на хълма над тях, преди отново да бъде закрита от мъглата.

— Предполагам, че са факли — прошепна Ларомендис.

— Без повече приказки двамата се заизкачваха мълчаливо и безшумно по склона. Подобно на всички свои сънародници притежаваха добро нощно зрение, но все пак се нуждаеха от известна светлина, за да се ориентират, и сребристата луна им я осигуряваше. Земята под краката им бе забулена от гъста мъгла и докато пристъпваха нагоре по тясната пътека, те внимаваха да избягват щръкналите камъни.

— Има доста демони наоколо — прошепна по някое време Гуламендис.

— Трябва да се отдалечим от брега — отвърна също шепнешком брат му. Ако наистина има демони, ще е добре да си намерим някое скривалище, докато преценим какво да правим нататък. Ти нали каза, че някои от прилепите могат да виждат в тъмното.

— Благодаря, че ми припомни — промърмори Укротителят на демони. — Но не всички и за щастие никой от тях не може да лети в мъгла, тъй като лесно ще се удари в нещо.

Докато се изкачваха, мъглата започна да се разсейва и след няколко минути се озоваха над нея. Небето от другата страна бе озарено от светлина и те инстинктивно приклекнаха, за да не ги забележат, ако наблизо има постове.

Погледнаха назад и едва различиха пътеката, по която се бяха изкатерили и която сега бе скрита под гъст слой мъгла. Влажният въздух откъм морето се задържаше от склона и мъглата бе непрогледна, но вероятно след изгрев-слънце щеше да се разсее.

Наоколо нямаше и следа от друго същество и те продължиха да се изкачват, като се бореха с изтощението си. Никой от двамата нямаше сила да се бие или да побегне, ако се наложеше. А и къде да бягат?

Малко след това стигнаха ръба и излязоха на равно плато. Въпреки че тук нямаше мъгла, светлината все още бе недостатъчна и наоколо се виждаха само тъмни очертания, а в далечината — слабо сияние.

— Демони? — попита тихо Ларомендис.

— Не по-близо от одеве.

— Предлагам да седнем тук и да изчакаме да се съмне.

Гуламендис седна и протегна уморено краката. След миг обаче се изправи решително и отсече:

— Не!

— Какво не? — попита брат му.

— Ти почивай. Аз ще остана на пост.

— Защо? — попита Ларомендис, макар че нямаше никакви сили да спори.

— Последните три дни трябваше да се занимаваш със създаването на илюзии, докато аз само сочех с пръчката насам-натам. И двамата знаем, че аз не мога да укротявам демони, когато капитаните, или господарите им са наблизо, а дори и да подчиня един на волята си, останалите ще се нахвърлят върху нас. Ти имаш повече нужда от почивка, защото не се знае какво ни чака на заранта. Аз ще поспя след изгрев-слънце, ако си намерим подходящо скривалище.

— Нямаш представа кога ще е това. Може слънцето да е залязло само преди час.

— Няма значение колко е дълга нощта на този свят. Ти спи, а аз ще те пазя.

Изгубил желанието да спори, Ларомендис легна и положи глава на ръката си. Не за пръв път му се налагаше да спи на твърда земя и той се отпусна на нея сякаш е мек дюшек.

Гуламендис, който бе не по-малко уморен от брат си, трябваше да полага усилия, за да остане буден. Мисълта, че наблизо може да има демони, му помагаше до известна степен да не затваря очи.

Изминаха часове. Укротителят на демони потрепваше леко, докато тялото му губеше топлина, а мокрите дрехи изсъхваха. Чудеше се как ли брат му бе успял да заспи тъй бързо и безметежно, а после се разсмя — ако имаше възможност, и той вече щеше да похърква сладко на земята.

Огледа нощното небе. Не знаеше много за съзвездията на различните светове, никога не бе изпитвал интерес към тези неща, така че не се надяваше и сега да се ориентира по тях за местонахождението им.

Докато обикаляше наоколо тихо, за да не събуди брат си и да се стопли, неусетно се замисли за странната поредица случки, довела ги на този неизвестен свят, и как двамата постепенно се бяха сближили покрай всичко това.

Като деца споделяха общ интерес към всякакви магични неща и след като бяха посветени в Кръга на светлината, продължиха да напредват заедно в обучението си, но след разпускането на Кръга от Събора заради слуховете, че се готвел да премахне някой от по-влиятелните му членове, бяха разделени дълги години.

По-късно откриха, че на няколко пъти пътищата им са можели да се кръстосат. Близо година бяха живели на противоположните краища на един и същи остров, ала докато Гуламендис бе обитавал една пещера в хълмовете, Ларомендис живееше в малко градче, прикривайки се под друга самоличност, тъй като тогава членовете на Кръга все още бяха подложени на гонения.

Едва след нашествието на Демонския легион преследването на оцелелите членове на Кръга бе прекратено. Гуламендис бе сигурен, че има и такива, които продължават да се крият, но повечето отвърнаха на призива на сънародниците си и се прибраха на Андкардия, където регентският Събор им даде амнистия.

Амнистия за всички, освен за Укротителите на демони. Съдбата бе пощадила Гуламендис, защото само няколко дни преди Ларомендис да пристигне в двора на регента брат му се бе съгласил да се отправи „доброволно“ на мисия, за да търси убежище, в случай че таределите бъдат нападнати в собствената им столица. Заради него Гуламендис бе затворен в клетка, но поне запазен жив. Повечето Укротители на демони не извадиха подобен късмет.

Небето взе да просветлява и черните силуети да придобиват по-ясна форма. Укротителят на демони почака, докато не започна да различава дървета, между които можеха да се прикриват, и събуди брат си.

Ларомендис се пробуди веднага, но нямаше съмнение, че все още е много изморен. Огледа се мълчаливо и кимна. Без повече коментари двамата тръгнаха към гората.

Дърветата бяха ниски и с малко листа. Храсталаците, през които се прокрадваха, шумоляха и това забавяше напредването им.

Най-сетне стигнаха полянка със скална издатина в единия край. Надзърнаха иззад ръба и Гуламендис прошепна:

— Милостиви предци!

Докъдето стигаше поглед, блещукаха огньове, подредени в прави редици, както се устройват военните лагери. Между огньовете се виждаха налягали фигури. Укротителят на демони дръпна брат си за ръката.

Оттеглиха се назад и се прикриха между дърветата. Това бяха светлините, които бяха забелязали през нощта — не от един огън, а от стотици далечни огньове.

— Това е Легионът — прошепна Гуламендис.

— Къде ли се намираме? — попита Ларомендис, ала в същия миг осъзна, че въпросът му е глупав, защото нямаше как брат му да знае повече от него.

Спогледаха се. И двамата си мислеха едно и също — това беше някой от световете, които Демонският легион използваше за плацдарм. Демоните долу бяха армия, добре въоръжена и отдъхваща преди поредната атака. Скоро легионът щеше отново да потегли на път.

— Във всичко това има поне едно хубаво нещо — рече накрая Гуламендис.

— Сериозно? — отвърна брат му и почти се облещи от изненада.

— Щом са тук и вероятно се готвят да нападнат Родния свят, значи разполагат с начин да стигнат там.

— Демонски портал?

— Именно. Остава само да го намерим и да го използваме.

7.

Квег

Зазвучаха фанфари.

Джеймс Дашър Джеймисън — Трепалото, барон от двора на принца, специален емисар на Островното кралство, при случай дипломат и шпионин на постоянна практика, се обърна към спътниците си — Пъг, Магнус и Амиранта, облечени като книжници, със светлокафяви роби и сандали — и каза:

— Още веднъж.

Пъг се усмихна, но Магнус и Амиранта изглеждаха ядосани.

— Още веднъж — повтори Джим. — Тези отговори трябва да са първото, което ви идва наум, когато ви зададат неочаквани въпроси.

Пъг погледна сина си, сетне чародея и каза:

— Аз съм Ричард, историк от кралския двор в Риланон. Живея там от години. — Бе прекарал достатъчно дълго време в столицата, за да може с лекота да говори за хубостите й, а тамошният политически живот бе постоянна тема на разговор между четиримата, докато плаваха от Крондор за Квег.

— Аз съм неговият първи ученик Мартин — заговори Магнус. — Наскоро пристигнах в столицата и все още ми е трудно да привикна. — За разлика от баща си, Магнус бе прекарал сравнително малко време в Риланон, затова бяха подбрали за него друга легенда. — Произхождам от Ябон — добави той. Познаваше добре този район.

Бащата и синът погледнаха към Амиранта, който издекламира:

— Аз съм Амиранта, книжник от далечния град Махарта. Имам кралско поръчение от махараджата на Мубоя, подписано от генерал Каспар, първи министър на махараджата, с което съм пратен тук да събера сведения за народите на Триагия и да се запозная с историческите сведения по този въпрос.

— Опитай се да изглеждаш малко по-ентусиазиран — посъветва го Джим.

— Не трябва ли вече да се качваме на палубата? — попита Магнус.

Джим се усмихна.

— Според квеганския протокол трябва да ги накараме да чакат поне пет минути, още по-добре — десет. Квеганците са странни хора: те ценят високо самовъзвеличаването, до степен да смятат имперския кешийски двор за „дегенерирал“, и виждат в свое лице истинските наследници на всички великолепни имперски традиции. Биха изглеждали доста глупаво, ако не беше този неприятно голям флот, с който кръстосват непрестанно из Горчиво море. Това им печели уважението, което инак не заслужават. Позиция, която ги превръща в нещо като балансьор на силите в региона и им осигурява мир със съседите, но ако възникне причина Свободните градове, Кеш и Кралството да се обединят, с радост ще ги натикаме в морето. — Последните думи произнесе почти весело.

— И тогава ще избухне нова война за това кой да контролира острова — подхвърли намръщено Амиранта.

— О, не бих имал нищо против Пъг и приятелчетата му просто да го потопят. — Погледна магьосника. — Можете да го направите, нали?

Пъг поклати глава и предпочете да не отговаря.

— Имайте предвид, че не разполагаме с много време. Имперският архиватор ще е на наше разположение, но само за три дни. Трябва да откриете това, заради което сме тук, за два, защото ако ще се прокрадвам вътре и ще крада нещо, ми трябва време, за да подготвя операцията. — Джим въздъхна. — Може да не изпитвам угризения от това, че ще обирам квеганци, но не бих искал точно сега да предизвиквам война, още повече, когато сме на ръба на друга, много по-свирепа. Квеганците по природа са подозрителен народ и сигурно ще ви следят изкъсо, затова не забравяйте, че ви наблюдават, бъдете нащрек дори когато изглежда, сякаш сте сами. Напуснем ли тази каюта, всеки от нас ще играе ролята си на благородник или книжник. Ако имате въпроси, сега е моментът.

Никой не заговори: бяха преговаряли ролите си седем дни, докато плаваха от Крондор за Квег.

— В такъв случай — каза Джим и се надигна, — мисля, че накарахме квеганските благородници да чакат достатъчно дълго под горещото слънце. Да излезем и да се постараем да действаме дипломатично.

Пъг и двамата му спътници последваха Джим на палубата, където моряците на „Кралски делфин“ вече пристягаха въжетата. Дълъг мостик бе спуснат от долната палуба и Джим спря в драматичен жест в горния му край, преди да тръгне към кея.

Пъг не бе посещавал Квег близо век и се изненада от това колко малко се е променил.

Град Квег, столица на островната страна, носеща същото име, се състоеше от два града. Пред тях се простираха пристанищните съоръжения, бедняшкият квартал и голям брой дребни манифактурни предприятия — сушилни, кожарски фабрички, кланици, рибни пазари и ковачници. Въздухът бе изпълнен с тежката миризма на дим и сажди, глъчката бе почти оглушителна.

Улиците гъмжаха от работници, продавачи и търговци на риба. Нямаше много пътешественици — Квег не се смяташе за особено гостоприемна страна.

Горният град се издигаше по хълмовете над залива и над него доминираше императорският дворец, който блестеше ярко на слънцето, тъй като фасадата му бе от бял мрамор. В ясни дни това сияние можеше да се види далеч навътре в морето. Според Пъг обаче дворецът бе един от най-типичните примери за прахосничество и безвкусие в цяла Мидкемия.

На кея ги очакваше делегация от квегански официални представители. Нито един от тях не изглеждаше особено доволен от това задължение, но всички бяха изписали на лицата си широки усмивки и тази престорена добронамереност само подсилваше атмосферата на стаена неприязън. Носеха традиционни бели тоги, украсени с разноцветни ленти, които се спускаха от едното рамо. Тези с червените ленти бяха градски чиновници, докато със златистите представляваха самия император. Тъй като само един от тях имаше златна лента, Джим се насочи към него.

— Аз съм барон Джеймс от кралския двор в Риланон, а това са мои спътници.

— Аз съм лорд Меридиус — отвърна чиновникът, — канцлер на имперските архиви, и имам честа да ви посрещна с добре дошли. — Беше кръглолик, с широки плещи и яки мускули под пласта тлъстина.

Джим пое протегнатата му ръка и рече:

— Благодаря на Негово императорско величество за любезното съгласие да ни разреши достъпа до вашите архиви. Особено в светлината на кратките срокове, в които бе изпратена нашата молба.

— Наистина е необичайно — съгласи се канцлерът, — но Негово императорско величество се стреми да поддържа хармонични връзки с нашите съседи, а услугата, която поискахте, не го затрудняваше с нищо.

Джим се обърна и даде знак на тримата си спътници и ги представи. Пъг, Магнус и Амиранта се постараха да се поклонят с нужната почтителност и същевременно да запазят достолепен вид.

— Разпоредих се за носилки, които да ви откарат в двореца — каза канцлерът.

Минаха покрай строената в две редици почетна квеганска рота и под тържествените звуци на фанфарите, които бяха чули при пристигането на кораба. Войниците стояха неподвижно под палещите лъчи на слънцето и чакаха да им заповядат да се върнат в казармата.

Канцлерът покани Джим да се настани в първата носилка. Пъг сподели втората с Амиранта, третата остана за Магнус.

Носачите бяха мускулести млади мъже, облечени с типичните за тяхната професия ленени поли и кожени сандали с дебели подметки. Телата им лъщяха от благовонните масла, с които бяха намазани, за да не дразнят пътниците с миризмата си. Двама войници забързаха напред, за да разчистват пътя на процесията.

— Значи това било Квег — тихо каза Амиранта, стараеше се да говори с привидно безразличие.

Пъг се усмихна и кимна. Бе сигурен, както и Амиранта, че най-вероятно поне един от носачите ги подслушва и със сигурност е квегански агент.

— Да — отвърна Пъг. — Господарят ти знае ли много за това място?

— Не много — отвърна Амиранта, който не забравяше, че се представя за пратеник на махараджата на Мубоя. — Една от задачите ми е да науча колкото се може повече за съседите ни, както и да изуча вашия народ. Навремето Квег е бил част от Велики Кеш, нали?

— Да — отвърна Пъг. Предполагаше, че подслушващият ги квегански агент няма да обърне особено внимание на този малък урок по история. — Но след Кешийската конфедерация, голямо въстание, обхванало почти всички провинции, Велики Кеш бил принуден да извика легионите си от север. Тогава са били изоставени всички земи на запад и на юг от Ябон. Възможност Кралството да прояви инициатива, разширявайки териториите на Ябон, но бившите кешийски градове по крайбрежието на Горчиво море отхвърлили нашествието и създали Свободните градове. Квег се намирал в уникална позиция: тук бил разположен гарнизон и голям флот, но докато легионът бил изтеглен, флотът отказал да напусне, защото семействата им живеели в града. Кеш имал проблеми с войната на юг и по времето, когато смазали напълно бунта на Конфедерацията, Квег вече бил прокламирал независимост и държал под свой контрол Горчиво море. — Спря за миг, преди да продължи: — Хората, живеещи тук, идват от една сравнително малка провинция на Империята, нарича се Итиак. — Пъг знаеше, че всъщност името на провинцията е Итаниак, но искаше да провери дали агентът, който ги подслушва, разбира нещо от история. — Имам намерение да се запозная с някои от документите от тази епоха и преди нея, тъй като нашата история, имам предвид на Кралството, е пълна с бели петна и противоречия. Връзките ни с Квег невинаги са били толкова добри, колкото би трябвало, и в резултат от това сред хората от Островното кралство са заседнали погрешни настроения. Ще се радвам, ако успея да поправя тези пропуски.

— За мен всичко това е ново — отвърна Амиранта, който също бе влязъл в ролята си. — Каквото и да узная, ще е от полза за докладите ми. Може би моят господар ще пожелае да прати тук търговска делегация. Казваш, че квеганците са добри корабостроители?

— Сред най-добрите — отвърна Пъг, който осъзнаваше, че това е само част от истината. Квеганците строяха страховити бойни галери, но тези съдове можеха да плават само в крайбрежни води и не бяха предназначени за повече от двудневно плаване. Не бяха в състояние да прекосят Безкрайното море на запад от Проливите на мрака и да достигнат Новиндус. Въпреки това една малка похвала щеше да погали приятно слуха на онези, които ги подслушваха.

Продължиха да разговарят на общи теми, докато разглеждаха града, през който минаваха. Постепенно доковете, съмнителните кръчми и сергиите започнаха да отстъпват място на широки улици, на които се помещаваха далеч по-проспериращи предприятия; много от сградите бяха на по няколко етажа, като отдолу се намираха занаятчийниците, а отгоре бяха настанени семействата на притежателите им. Зад тях започваше зеленият пояс на градския парк, очертаващ границата между долната и горната част на града. Тук на хълмовете бяха вдигнати красиви къщи с градини и фонтани, заобиколени от високи огради с яки порти. Повечето се охраняваха от войници, издокарани в ушити по поръчка на господарите им униформи, които си съперничеха с тези на съседите им по блясък и великолепие. В контраст с имперските войници, пратени да ги посрещнат на кея, тези лични стражи носеха излъскани до блясък метални нагръдници и шлемове, някои украсени с пера и дори с конски опашки. Войниците изглеждаха достатъчно заплашително, за да прогонят улични апаши, но един поглед на Пъг към Амиранта му бе достатъчен да разбере какво мисли чародеят за техните бойни умения.

Продължиха да се изкачват и стигнаха имперския квартал — сградите, заобикалящи двореца и канцеларията на императора. Тук къщите и вилите бяха притежание на имперски служители и всички бяха облицовани с бял мрамор.

— Преди векове тази част от града е била като останалата, къщите са били от камък и дърво, но след време един от императорите — в момента не мога да си спомня името му — решил да промени изгледа на този квартал, като го разкраси. Наредил да докарат масивни мраморни блокове от една кариера на юг. С течение на времето целият квартал бил преобразен така, че да е в унисон с двореца. — Погледна Амиранта многозначително, за да разбере, че това, което ще каже, е специално заради подслушващия ги агент. — Говори се, че Родрик Четвърти, известен като Лудия крал, толкова завидял на тази хубост, че наредил Риланон също да бъде облицован с бял камък, но тъй като не могли да доставят отникъде бял мрамор, бил принуден да се примири с по-семпла подборка от цветове. — Пъг знаеше, че в действителност всичко е било наопаки. Имперският дворец бе облицован с бял мрамор едва след като бе започнало разкрасяването на Риланон — задача, довършена от наследника на Родрик крал Луам; император Джумилис от Квег бе разпоредил да бъде разкрасен и имперският квартал и единствената причина да се ограничи само с него била, че кариерата се изтощила и малкото останал мрамор бил запазен за ремонти, в случай че времето или други случки нанесат щети по двореца.

Пъг се отпусна замислено назад; спомняше си срещата си с крал Родрик при първото си посещение в Риланон и това донякъде възвърна мрачното му настроение, което бе успявал да потиска, докато беше в компанията на Джим и Амиранта. Макар и по природа малко объркан, Родрик бе добър човек, изгубил здрав разсъдък заради болест, която никой не успя да излекува, но все пак бе проявил проблясък на разум в края на управлението си, като бе предал властта на своя братовчед Луам, с което бе спасил народа от кървава гражданска война, последвала дванайсетте години несекваща борба с цураните.

Подобни спомени неизменно го навеждаха на мисли за всички хора, с които се бе разделил през годините: неговия стар учител Кълган, Мийчъм, приятел на Кълган, отец Тъли — един от първите му и най-мъдри наставници. Принцеса Карлайн, в която навремето вярваше, че е влюбен, и Лаури, един от най-близките му приятели, който по-късно се бе оженил за принцесата. Лаури бе умрял твърде млад, оставяйки Карлайн вдовица за дълго. Лорд Боррик… Той въздъхна и Амиранта го погледна въпросително. Пъг вдигна ръка, за да покаже, че не е нещо важно, но сърцето му се бе свило. Беше изгубил Катала, своята първа любов и първа съпруга, която се разболя от нещо, неизцеримо от никаква магия. Първите му две деца, Уилям и Гамина, бяха загинали във войната с армията на Изумрудената кралица. А сега Миранда и най-малкият му син Калеб също го бяха напуснали.

Опита се да прогони безрадостните мисли и се укори, че бе допуснал да го завладее лошо настроение. От деня, в който бе сключил своя договор с боговете, знаеше, че такава ще е неговата съдба, ала въпреки това негодуваше срещу нея.

Най-сетне стигнаха входа на двореца, което донякъде помогна на Пъг да забрави мрачните преживявания. Вдигна глава и видя, че Амиранта го изучава внимателно.

Тримата „книжници“ слязоха от носилките и ги отведоха в отредените им покои, а Джим бе ескортиран в двора на императора. Като част от неговата официална „делегация“ те биха могли да го придружат, ако Джим бе настоял, но Пъг вече бе решил, че имат друга работа, която биха могли да свършат дори в помещенията, където със сигурност щяха да са под наблюдение.

Веднага щом останаха сами, той кимна на Магнус да се настани в едно кресло в ъгъла и се обърна към Амиранта:

— Квеганциге са наистина много гостоприемен народ.

Амиранта се оглеждаше. Разполагаха с просторно преддверие, в което имаше две срещуположни врати, а в дъното сияеше голям прозорец.

— Каква красива гледка — подхвърли Амиранта, докато отиваше при прозореца.

Пъг го последва и каза:

— Да.

Двамата заразглеждаха градината на двореца под тях. В средата й имаше голям басейн, в който плуваха и се разхлаждаха няколко души.

Амиранта повдигна учудено вежди, когато забеляза, че къпещите се са съвсем голи.

— Такъв ли е обичаят тук?

— Квеганците са кешийци по наследство — отвърна Пъг. — Велики Кеш е известен с горещия си климат. Отношението им към облеклото доста се различава от това на жителите на Кралството. Ние сме хора, привикнали към студен климат, и се стараем да се обличаме подобаващо.

— Ясно — рече Амиранта. — Какво пък, не мога да ги съдя. Просто ми стана… интересно.

— Само гледай да не се увличаш — подсмихна се Пъг.

— Стига библиотекарките да не са красавици, Ричард — отвърна Амиранта, като използва фалшивото име на Пъг, — мисля, че ще устоя.

Пъг се засмя, но очите му продължаваха да изследват всеки сантиметър от стаята. Предполагаха, че ще ги следят, но нямаха представа докъде може да се простира наблюдението. Можеше да е само пост, настанен в съседна тайна стаичка и долепил ухо до таен отвор или до скрита тръба, замаскирана зад някой гоблен или растение. А можеше и да е някое сложно заклинание — възможност, над която в момента работеше Магнус.

Пъг погледна сина си, който отвори очи и поклати еднократно глава — засега не бе установил наличие на магия.

— Ще ида да полегна за малко — заяви Магнус, стана и тръгна към една от вратите.

Пъг кимна и се отправи към другата врата. В стаята зад нея имаше гардероб и легло до прозореца, през който се виждаше градината, и друг прозорец, вероятно към още стаи за гости. Пъг не забеляза никакво движение зад отсрещния прозорец и предположи, че стаята е празна.

Затвори прозореца, изтегна се на леглото и се помъчи да се съсредоточи.

След смъртта на Миранда и Калеб всеки подобен опит неизменно бе придружен от мрачни мисли. Беше водил много битки през живота си, в една от тях бе изгубил Накор, но смъртта на жена му и сина му сякаш го беше прекършила.

От друга страна, чакаше го много работа и трябваше час по-скоро да се измъкне от спиралата на самосъжалението и гнева срещу боговете, които го бяха оковали със своята сделка. Напомни си за пореден път, че би могъл да напусне този живот след двубоя с Джакан, демона, преобразил се в Изумрудената кралица, но бе избрал да се върне и да продължи борбата. Цената, която трябваше да плати обаче, бе да гледа как всички негови близки умират.

Надигна се. Нещо човъркаше периферията на съзнанието му.

Стана, отиде до вратата на Амиранта, почука и щом чародеят отговори, влезе с пръст на устните, после го повика и отиде при вратата на Магнус. Отново почука съвсем леко и когато синът му се появи на прага, описа кръг с ръка. Магнус кимна и ги покани да влязат.

Разположи ги така, че да са близо до него, затвори очи за миг, сетне каза:

— Спуснах завесата. Заклинанието е съвсем слабо, за да не предизвика съмнения, ако ни наблюдават.

— Следят ни с магия, така ли? — попита Амиранта.

— Синът ми притежава умения, които дори аз нямам — отвърна Пъг. — Както ти усещаш демони, така той може да долови всеки опит за използване на магия, дори до степен да разбере предназначението й и да я неутрализира. — Погледна сина си и в очите му се четеше гордост. — Това е много рядка дарба.

— Използват най-обикновено заклинание за подслушване, което лесно се обезсилва. Но колкото по-дълго говорим за книгите, които ще изучаваме утре, толкова по-вероятно е някой да засече моето контразаклинание. Така че казвай какво има?

— Амиранта — каза Пъг. — Трябва да те попитам нещо. Говорихме толкова много за това какво знаем и какво не знаем за демоните, че пропуснах да уточня един въпрос от самото начало. Обсъждахме какво се е случило с Маарг на Шила, но така и не се върнахме към нещо, към което ти прояви интерес. Беше изненадан, че демонският капитан е овладял тялото на Изумрудената кралица, нали?

— Обладаването от демони е рядко явление — отвърна Амиранта, говореше тихо и бързо. — И подобни случаи са ограничени до определен тип същества. Категоризирам ги по-скоро като духове или призраци, отколкото като демоните, срещу които се изправяме. Идеята, че могъщ демонски господар, един от великите капитани, или някой с равна на него сила може да притежава подобна способност… — Амиранта сви рамене. — Наистина не си спомням какво съм искал да попитам тогава. По-скоро бях смутен от подобна мисъл.

— Защо? — попита Магнус.

— Защото това не е типично демонско поведение. Като съпоставих нещата, които ми казахте вие и които научих от Гуламендис, започнах да придобивам груба представа за демонското общество, ако то въобще може да бъде наречено така. Или, по-скоро, какво всъщност става в демонското царство. Според нашите представи там цари хаос, ала същевременно има правила и граници. Демоничното обладаване от могъщ, използващ магия демон просто не върви с всичко останало. — Той се огледа малко объркано и продължи: — Това наистина не е тема, която можем да обсъдим накратко, но се радвам, че я повдигна. Ако не намерим книгата, за която дойдохме, ще потърсим всичко, посветено на срещите с демоните. Поне ще получим допълнителна информация.

— Ще поговорим повече по въпроса, когато е безопасно — съгласи се Пъг.

Вечерята, напълно според квеганските традиции, бе разкошна. Четири дълги маси бяха подредени в квадрат, с достатъчно място между тях, за да могат свободно да се движат прислужниците и да разнасят подноси с храна. Всеки от гостите можеше да избира какво да му поднесат, като махне на преминаващия наблизо прислужник. Зад гърбовете им пък сновяха млади мъже и жени, носещи кани с вино и ейл.

Прислужниците бяха облечени със семпли туники, дълги до коленете и пристегнати на пояса с дебел шнур. Бяха момчета и момичета, никой не изглеждаше по-възрастен от осемнайсет-двайсет години и всичките бяха надарени с необичайна хубост.

Присъстващите благородници бяха все дребни придворни служители. Единствено имперският канцлер имаше по-важен пост, съответстващ на дипломатическия сан на Джим. Всъщност като кралски барон той не би могъл да се надява на толкова тържествено посрещане, особено когато ставаше въпрос за „изследователска“ делегация с малко политическо или военно значение, но квеганците вероятно подозираха, че зад мисията на Джим се крие повече, отколкото им се казва. Личната шпионска мрежа на Джим не беше единствената, оперираща в региона на Горчиво море, и през годините той без съмнение неведнъж се бе сблъсквал с квеганските интереси, както и с тези на кешийците.

До Пъг бе настанена красива жена на средна възраст на име Ливия, за която бяха донесли специално, по-широко и по-удобно кресло. Тя отпрати с жест един слуга с поднос печени плодове и рече:

— Прекалено са сладки. Трябва да призная, че предпочитам по-простата храна.

Носеше традиционна квеганска тога, достатъчно прилепнала, за да очертава примамливите й форми. Имаше красиви черти, тъмнокафяви очи и няколко сиви кичура в черните си коси, които бе спуснала свободно на раменете. Макар да нямаше интерес към флиртуването, Пъг въпреки това я намираше за привлекателна и интригуваща. Тя му се представи като „колега книжник“, архиватор, назначен да им помага на следващия ден. Пъг не се съмняваше, че ще е достатъчно ерудирана в работата си, а също и че е натоварена със задачата да ги следи и да провери какво точно ги интересува в библиотеката. Това, което не знаеше, бе дали тя е архиватор, преструващ се на шпионин, или шпионин, играещ ролята на архиватор.

— Наистина? — попита нехайно Пъг и се пресегна да вземе един захаросан плод от подноса. Отхапа и каза: — Хъм, всъщност е доста вкусно.

— Виждам, че ви е скучно — въздъхна тя. — Не ме бива особено в забавленията. Родителите ми бяха дребни благородници, бедни братовчеди на едни много важни хора. Надяваха се да си намеря подходяща партия и затова ме уредиха да работя в двореца.

Пъг не знаеше какво да каже и затова кимна. После попита:

— Харесва ли ви тук?

Тя не изглеждаше особено ентусиазирана от въпроса, но отговори:

— Понякога е интересно. Когато пристигне някой като вас, за да наруши монотонния живот.

Пъг се усмихна, сякаш е бил поласкан. Вече беше сигурен, че е шпионка, пратена да го съблазни и да узнае дали зад тази мисия на барон Джеймс от Крондорския двор не се крие нещо повече. Погледна към мястото, където седеше синът му, и откри, че до него също е настанена жена, млада и доста привлекателна. До Амиранта пък седеше мъж с академични черти и Пъг едва сдържа усмивката си. Беше чувал за повишения интерес на Амиранта към нежния пол, докато Магнус…

Понякога Пъг се безпокоеше за последния си син. Магнус бе преживял ужасно разочарование от една млада жена, когато бе още почти момче, и оттогава избягваше да се сближава с момичета. Пъг знаеше, че не пропуска да плати дан на плътските си желания — в края на краищата той бе наранен, но не и мъртъв, — като посещава от време на време кешийските куртизанки или бордеите в Ролдем, но продължаваше да избягва всякакви сериозни връзки с младите ученички от Острова на чародея, въпреки многобройните възможности. Квеганците биха могли да разчитат на по-голям успех, ако бяха поставили академичния на вид джентълмен до Магнус, а красивата млада жена при Амиранта.

Насочи вниманието си към Ливия и попита:

— Сериозно, наистина ли ви харесва да се ровите из архивите?

Тя повдигна рамене. Беше докоснал нещо и се зачуди доколко е била подготвена за тази среща. Ако беше квегански агент, щеше да има известна представа от работата в библиотеката, но нямаше да е експерт.

— Честно казано, там ми е скучно — отвърна Ливия. — Понякога се натъквам на нещо интересно и така времето преминава по-приятно. Задачата ми е да се запознавам с отделните произведения и да се грижа да намерят своето място в каталога на архива. — Тя го погледна преценяващо. — Бих могла да ви придружа до вашите покои, ако желаете, за да обсъдим някои езотерични писания в нашия архив. Има доста вълнуващи неща.

Пъг прикри усмивката си и само леко наклони глава, замислен над предложението й.

— Освен ако не предпочитате да останете за оргията?

Пъг повдигна леко вежди. От всички страни в тази част на света бе посещавал Квег най-рядко и бе забравил, че някои от обичаите им се отличават коренно от тези в Кралството или Велики Кеш. Сега вече си даде сметка защо всички прислужници са млади и хубави. Оргията след тържествена вечеря бе обичайна част от посрещането на официалните гости, както и при важни празненства. Не че укоряваше тези хора заради привичките им, просто имаше свои представи за интимните връзки и общуването с личности от противоположния пол.

— Наскоро изгубих любимата си жена — произнесе тихо Пъг, без да се налага да се преструва на натъжен.

Очите на Ливия се разшириха.

— Съжалявам. Неочаквано ли беше?

— Напълно — отвърна Пъг. — Ще мине доста време, преди…

Тя се пресегна и го докосна леко по ръката. Когато заговори отново, гласът й бе ведър и съчувствен:

— Ако мога да ви помогна с нещо, кажете ми.

Пъг неволно се възхити на настойчивостта й.

— Може би някой ден, когато дойда пак. — Той се надигна бавно. — А сега ще ви помоля да ме извините, тъй като смятам да се оттегля.

— Разбира се.

— Надявам се да ви видя отново на заранта.

— До утре.

Магнус и Амиранта забелязаха, че Пъг става, и го погледнаха. Той им кимна лекичко, за да им покаже, че трябва да си тръгнат колкото се може по-скоро. Джим бе погълнат от разговор с някакъв благородник, но Пъг знаеше, че не пропуска нищо от ставащото наоколо.

Когато се прибра в отредените им покои, Пъг завари там вино, сладкиши, ядки и сирене. Отпусна се уморено на дивана пред прозореца. Не беше гладен, а и не бе хапнал много на вечеря, но нямаше нищо против да пийне вино. Взе каната, но спря и затвори очи. Преди години бе научил едно заклинание, което можеше да прочисти виното от всякакви нежелани примеси и отрови. Съмняваше се, че в случая е необходимо, тъй като целта тази вечер бе да го съблазнят, а не да го упоят, но предпазливостта никога не бе излишна.

След няколко минути се появи Амиранта. Още от вратата се разсмя тихо и рече:

— На вас с Магнус се паднаха хубавиците, а на мен пробутаха книжник, който все ме разпитваше за Мубоя!

— Какво пък, изглежда логично — отвърна Пъг. — Хората обичат да говорят за страната си, а квеганците смятат всеки, който не живее на острова им, за потенциален враг.

— Разказах му доста неща — продължи чародеят и се отпусна в едно от креслата. — Някои дори бяха истина.

Пъг не можа да сдържи усмивката си.

Влезе Магнус, който все още имаше малко изненадано изражение.

— Оргия?

— Такъв е местният обичай — отвърна баща му.

— Дали да не се върнем? — предложи ентусиазирано Амиранта.

Бащата и синът го изгледаха с присвити очи, едно от малкото изражения, в които си приличаха. Магнус бе висок и бледен, баща му нисък и мургав, но погледите им бяха еднакви.

След половин час празни приказки решиха да си лягат. Докато се надигаха да се приберат по стаите си, Амиранта подхвърли:

— Чудя се дали Джим е останал?

Пъг се усмихна.

— Той е високопоставен благородник и ще е проява на неуважение към домакините, ако си тръгне по-рано.

Амиранта въздъхна.

— Забелязах, че държи под ръка едно много хубаво слугинче. — Поклати глава. — Ей, какви ли жертви не правят хората в името на своите крале.

Пъг се разсмя, Магнус също.

8.

Крепост

Сандрина даде сигнал.

Двамата Непреклонни рицари дръпнаха юздите на конете. Тъкмо когато Сандрина се готвеше да напусне Крондор, брат Фарсон бе пристигнал в града и тя го бе уговорила да я придружи. С брат Джалиел се срещнаха в Дърбин, който им бе на път. Новият й ранг й даваше възможност да промени плановете им и да им нареди да тръгнат с нея.

Тя им показа с жест, че трябва да изчакат, а после смуши коня напред.

Беше ги довела при една полуразрушена пустинна крепост, изоставена преди векове от империята Велики Кеш. Нямаше почти нищо, което да наподобява укрепления. Няколко големи камъка, навремето част от стената, самотните основи на порта, полузаровени в пясъка, и стълба, водеща към лабиринт от тунели и складови помещения. Над земята бе останало толкова малко, че всеки пътник би подминал това място, без да си дава сметка, че навремето Империята го е смятала за важен опорен пункт.

Беше разкрила пред двамата рицари само толкова, колкото смяташе за необходимо, докато не стигнат крайната цел на пътуването си. Ръководейки се от документа, оставен й от Крийган, бе поела по един стар търговски път, тръгващ от Дърбин на юг към Джалпур, а после на югозапад към хълмовете. Склоновете на последните постепенно щяха да се издигнат, за да се превърнат в планините Тролски дом, или Тролхоум, но тук все още бяха само невисоки заоблени възвишения. Каквото и да е било някога названието на изоставената крепост, сега обитателите на пустинята я наричаха Гробницата на обезверените. На юг се простираше долина с още по-непривлекателното име Долината на изгубените.

Преди да напусне Крондор, Сандрина бе изучила всички карти на този регион, с които разполагаше Орденът, и на нито една от тях не откри нито крепостта, нито долината. Беше сигурна, че Крийган не би настоявал да прочете доклада, ако не очакваше да предприеме нещо по въпроса, и най-вече да вземе нещата в свои ръце. В Крондор нямаше друг, освен нея, който би могъл да го направи. Тя знаеше, че Крийган поддържа връзка с Пъг и останалите обитатели на Острова на чародея, но в бързането да отпътува за Риланон, за да заеме поста водач на Ордена, бе забравил да й каже как да се свързва с тях. Сандрина подозираше, че има и други агенти на Конклава, като хората, които й бяха предали съобщенията в Дърбин, но нямаше представа как да установи контакт с тях.

Помнеше младия мъж, който я бе взел от Итра, след като почти не загина при първата си среща с агентите на Демонския легион. Казваше се Зейн, но това бе почти всичко, което й бе известно за него. Нямаше представа къде да го открие. Ядосваше се, че Крийган бе стоварил това бреме на плещите й, но засега се опитваше да не дава воля на притесненията си и да се справя с непосредствените задачи.

Макар Фарсон и Джалиел да бяха хора, на които можеше да се разчита, нито един от тях не бе споменат в списъка на Крийган, така че имаше неща, което не можеше да сподели с тях. Знаеха само, че се нуждае от тях за специална мисия по нареждане на отец-епископа и че е важно всичко да се запази в тайна.

Напуснаха града по изгрев-слънце и се отправиха към пустинята, отначало на изток, а после свиха на юг и описаха полукръг, за да излязат на стария път на керваните. Сандрина не знаеше дали не ги преследват агенти на кешийското разузнаване, но беше сигурна, че са известени за отпътуването на малобройния й отряд. След като не се появяха в обичайния оазис след няколко дни, кешийците щяха да пратят хора да ги потърсят. Но Сандрина се надяваше, че дотогава ще са приключили със задачата си и вече ще са на път за Крондор.

Стигнаха древната крепост малко преди залез-слънце. Докладът за клането, състояло се тук, бе написан преди седмици, но сцената, която завариха, бе все така грозна. Труповете вече бяха оглозгани до кокал от лешоядите, жегата и носещите пясък ветрове. Но по скелетата на бесилките все още висяха тела, сред пепелищата се виждаха обгорени скелети, а сгърчените съсухрени мъртъвци около входа на крепостта бяха набучени от стрели. Стотици хора бяха избити тук.

— Може да се приближите! — извика Сандрина.

Двамата рицари доближиха древната крепост и Джалиел възкликна:

— Богиньо! Що за касапница е това?

Фарсон погледна Сандрина и каза:

— Сержант, с цялото ми уважение към вас, но това е доста необичайно за обикновена мисия, била тя тайна, или не. Не трябва ли да знаем какво всъщност става?

— Ще ви кажа каквото аз знам — отвърна тя. — Има един много опасен и зъл човек, казва се Беласко, който се е обвързал с тъмните сили — тъкмо неговите последователи са виновни за това. — Реши да пропусне факта, че повечето от труповете са на фанатици, приели доброволно ужасяващата си смърт. Подробност, която едва ли щеше да попречи на рицарите да изпълнят дълга си.

— Сержант — рече Фарсон. — Какво все пак се е случило тук?

— Имам съвсем груба представа, но изглежда това е работа на един култ към смъртта, който от известно време действа из околностите.

Двамата рицари се спогледаха. Сандрина знаеше точно какво си мислят. Че култът към смъртта е в приоритетите на последователите на Лимс-Крагма и дори на Сунг, но не и на служителите на Дала.

— Отец-епископът — обясни тя — се безпокои, че отвличат за свои жертви местни жители.

Това не беше лъжа, тъй като навярно Крийган изпитваше подобна загриженост, а и засега бе достатъчно като обяснение. Конклавът на сенките бе сключил съюз с най-важния човек във военния орден на последователите на Дала вероятно защото Пъг нямаше на кого другиго да разчита. Навярно имаше още само неколцина с опит с демоните колкото нейния — тя вече бе избила повече, отколкото бе полагащият й се дял.

— Носите ли амулети? — попита Сандрина.

— Срещу какво, сержант? — отвърна с въпрос Джалиел.

— Некромантия, демони — всичко, за което можете да си помислите.

Двамата рицари потупаха пристегнатите на поясите им торбички.

— Добре — рече тя. — Защото не знаем какво може да ни чака долу.

— Къде долу? — попита Фарсон.

Тя посочи на юг.

— Долу, в Долината на изгубените.

Изражението на Фарсон бе достатъчно свидетелство за това колко му се нрави тази идея, но той премълча.

— Ще пренощуваме тук, а призори слизаме долу.

Без повече коментари мъжете скочиха от конете и почнаха да свалят багажа. Изтъркаха животните, а Сандрина напълни торбите им със зоб. Даваха си сметка, че трябва да се върнат след не повече от два дни, инак животните щяха да започнат да гладуват. Нямаше нищо подходящо за паша оттук чак до Дърбин, само голи склонове, обрасли с бодили и странни пустинни растения, които цъфтяха краткотрайно след дъжд и после бързо изсъхваха. Трудно беше да се повярва, че този район е трябвало да се охранява.

Имаше една загадка, на която отец Крийган не бе предложил никакъв възможен отговор — защо в древни времена Кеш е решил да построи крепост тъкмо тук? Тролски дом, както подсказваше и названието, бе място, което човек би трябвало да избягва. Планинските троли бяха по-умни от братовчедите си от долините, които бяха само малко по-съобразителни от животни, но пустинята сама по себе си бе сигурна преграда срещу тях. Щеше да има известна логика, ако наблизо бе минавал път на кервани, но доколкото Сандрина бе успяла да прецени по старите карти, пътят бе свършвал в долината под тях.

Чудеше се какво ли може да има долу? Ако беше стара златна мина или източник на някакви други природни богатства, разумът диктуваше пътят да продължи на изток и да стигне до град Нар Аяб, а оттам да се насочи към столицата Кеш. Ала, изглежда, пътниците бяха идвали по тези места откъм Дърбин. Може би, предположи тя, тук е бил краят, а не началото и пътят се е използвал за доставка на припаси от най-близкия кешийски град. Което предполагаше, че единствената причина да се построи тази крепост е да се задържи това, което е в долината.

След като приключи с храненето на конете, тя се обърна към спътниците си и каза:

— Няма да палим огън.

Мъжете имаха достатъчно опит и не за първи път щяха да нощуват без топла храна. Бяха наясно, че има голяма вероятност някой или нещо да се спотайва наоколо и да ги наблюдава.

Нахраниха се мълчаливо и когато приключиха, Сандрина нареди:

— Джалиел, ти поемаш първата смяна, Фарсон — последната.

И двамата кимнаха, донякъде с благодарност, защото макар да бе техен водач, тя бе избрала най-неприятната смяна.

Утрото бе горещо и сухо, което не ги изненада, но заедно с него се появи и силен вятър. Вятърът бе едновременно благодат и проклятие: вдигаше достатъчно прах, за да ги скрие от възможни преследвачи или постове, разположени на пътя за Долината на изгубените, но от друга страна ги заслепяваше и имаше опасност, ако не изгубят пътя, най-малкото да се забавят в слизането.

Сандрина почти викаше, за да я чуят сред вятъра.

— С колко демони сте се срещали досега?

— С двама, сержант — отвърна Фарсон.

— Аз със седем — рече Джалиел.

— Джалиел — нареди тя, — ти мини отзад и се озъртай за противник. Не предприемай нищо, докато не ти кажа. Демоните понякога са доста хитри. — Той кимна. И двамата мъже знаеха, че е права — ако не се справиш с демоните, просто няма да си между живите.

Джалиел се бе сражавал с два демона повече от нея, но пък нейният последен бе особено опасен и ако не беше помощта на Амиранта…

При мисълта за него сърцето й неволно се сви и тя се прокле за слабостта си. Амиранта беше нещастник, майстор да очарова и готов да те обсипе с лъжливи обещания. Но пък знаеше повече за демоните от всеки друг, когото бе срещала, а точно сега бе готова да забрави желанието си да го удуши в замяна на способностите му да укротява тези чудовища.

— Да тръгваме — рече тя.

Фарсон насочи коня си към нейния, наведе се и го улови за опашката. Конят й изпръхтя недоволно, но и друг път му се бе случвало. Джалиел постъпи по същия начин с коня на Фарсон и тримата започнаха бавното спускане към Долината на изгубените. По този начин бяха сигурни, че никой няма да се изгуби или неволно да поеме в погрешна посока.

Вятърът вдигаше облаци прах и пясък, които ги заслепяваха, дребни камъчета, късчета от стеблата на изсъхнали растения и ситен прашец, който покриваше дрехите, косите и кожата им. На два пъти спираха зад високи канари, за да се скрият от особено силни пориви, при които дори добре обучените им коне свеждаха изплашено глави към земята или започваха да се дърпат и да пръхтят. Сандрина потупа своя кон по шията, опитвайки се да го успокои, но знаеше, че ефектът ще е несигурен. Импулсивното решение да потегли на тази мисия сега й се струваше като безразсъдно хрумване. Но всеки път, когато започваха да я глождят съмнения, си припомняше, че в ордена няма друг, освен нея, Крийган и още двама рицари, чието местонахождение бе неизвестно за момента, който би могъл да провери доклада на тайнствения агент, и че тя е в най-удобната позиция за това.

Некромантията и демоните по принцип не бяха свързани. Демоните изпитваха твърде голямо удоволствие да разкъсват живи същества, за да оставят достатъчно материал, та некромантите да могат да експериментират със своя занаят.

Но от проучванията си Сандрина знаеше, че прилагането на тъмните изкуства изисква много енергия, а сред всички тях некромантията бе най-могъщото тъмно изкуство. Може би някой се опитваше да използва магията на смъртта, за да постави под свой контрол демони? Нямаше представа дали това е възможно и какви може да са последствията. За кой ли път съжали, че няма възможност да обсъди този въпрос с Амиранта, преди, разбира се, да го удуши с голи ръце. Всичко това пак я накара да се ядоса на себе си — каквото и да станеше, неизменно се връщаше в мислите си към този проклетник!

Вятърът смени посоката си и започна да отслабва, но Сандрина знаеше, че пустинните ветрове, особено по тези краища, са непредсказуеми. Поне засега обаче поривите утихнаха и тримата можеха да се ориентират доста по-добре.

Отново заслизаха надолу. Вятърът ту се усилваше, ту отслабваше, но вече можеше ясно да се види какво ги очаква отпред. Пътят бе почти толкова широк, колкото този от Дърбин до крепостта — стар, прояден от ветровете и наводненията и рядко използван. Но когато вятърът спря съвсем, Сандрина успя да различи следи от скорошно преминаване. Голям брой коне и каруци бяха минали по него и ако се съдеше по посоката, в която бяха обърнати дирите от копитата, се бяха насочили към долината.

Сандрина се зачуди кой може да стои зад това и какво е намислил. Дърбин бе убежище за всякаква паплач от крайбрежието на Горчиво море и управляващите трупаха несметни богатства, като си затваряха очите пред това, което контрабандистите внасяха или изнасяха. Нещо типично за цялостната политика на Кешийската империя, в която алчността доминираше над желанието да се поддържа редът и законността — и толкова по-слабо бе то, колкото по-отдалечен бе този процес от столицата. И все пак броят на фургоните и животните, минали по този път, бе твърде голям дори за мащабите на Дърбин.

Сандрина предполагаше, че сред останките от древната крепост лежат полузаровени поне стотина мъртъвци, може би повече. Преминаването на подобна група през пустинята все би привлякло нечие внимание. Който и да стоеше зад тази история, по някакъв начин бе успял да попречи на имперските войници да докладват за него, което можеше да означава, че губернаторът или някой от подчинените му е бил подкупен с пари… бил е заплашен… или и двете.

Докато слизаха по виещия се път, който лъкатушеше по склоновете на планината, вятърът съвсем утихна. Сякаш някой изведнъж смъкна завесата от прах и пясък.

— Какво е това? — попита неспокойно Фарсон.

— Какво наистина? — попита Сандрина, а Джалиел ги изпревари, спря и възкликна:

— Пресвета богиньо!

В другия край на долината се издигаше масивна постройка. Ако се съдеше по очертанията й, това бе някакъв тип отбранително съоръжение, заобикалящо нещо, което заради голямото разстояние не можеха да различат. Към небето стърчаха четири кули, една явно по-завършена от останалите, и ясно се виждаше, че ще се съберат над центъра на… това, което бе вътре и под тях.

— Не съм инженер — каза Фарсон, — но имам известна представа от обсадните машини, които навремето баща ми строеше за краля. Тези кули… — той ги посочи — просто не могат… не могат да се извиват по този начин.

— Ще се постарая да не им го казвам — тихо каза Сандрина.

— На кои? — попита Джалиел.

— На тези, които ги строят.

— Мисля, че ще е добре да си потърсим укритие — подхвърли Фарсон.

Сандрина се огледа и каза:

— С радост ще се съглася, стига да ми посочиш каквото и да било укритие.

Намираха се на голото било на планината. Дори край странната постройка да имаше часовои, тримата бяха твърде далеч, за да ги забележат, но ако часовоите бяха в подножието на отсамния склон, можеха да ги видят.

Сандрина посочи една малка долчинка на десетина крачки встрани от пътеката.

— Това май е пресъхнало корито на поток — каза и подкара коня си натам. Заслиза предпазливо сред камънаците. Надолу долчинката се превръщаше в дълбоко дере. Сандрина спря и каза:

— Ще оставим конете тук и довечера ще идем да разузнаем района.

— Да оставим конете? — попита Фарсон.

— Пътят е съвсем открит и ако долу има пост, ще ни набучат със стрели веднага щом ни забележат. — За миг се замисли.

— Има три завоя нагоре по пътя и още пет или шест надолу.

— Фарсон, върни конете в горната част на дерето. Ще ни чакаш там. Разседлай ги и ги остави да си отдъхнат, но за малко. Искам да са готови да поемат на път веднага щом се наложи. — Усети надигащото се в него желание да възрази и го спря. — Задачата ти е много важна. Ако не се върнем до утре сутринта, трябва да предположиш, че сме мъртви. Ще препуснеш за Дърбин, ще вземеш най-бързия кораб за Крондор и ще отидеш право в Храма. — Спря за миг: даваше си сметка, че в списъка на отец Крийган се числеше само едно име на човек, към когото можеше да се обърне. — Там ще намериш брат Уилоби. Разкажи му какво сме открили тук.

— Какво всъщност открихме, сержант? — попита брат Фарсон и кимна към странната постройка. — Дори не мога да го опиша, камо ли да предположа какво може да е предназначението му.

— Това е преден пост за начало на нашествие — отвърна Сандрина. — Не ги ли усещаш?

— Кои? — попита Джалиел и веждите му се сбърчиха тревожно.

— Демоните — отвърна Сандрина. — Тук гъмжи от демони, кожата ми направо настръхва.

— Сержант, може да съм малко напрегнат, но… не усещам нищо.

— Аз също — добави Джалиел.

Сандрина ги погледна внимателно, после отсече:

— Чухте заповедите ми.

Фарсон кимна, хвана юздите на конете и тръгна неохотно нагоре.

Сандрина се огледа внимателно, търсеше и най-малкия признак, че може да са под наблюдение.

— Ще се видим утре, Джалиел — подметна Фарсон през рамо.

— Сега какво? — попита я тихо Джалиел.

— Ще чакаме тук — отвърна тя и погледна към небето. — Ти си почини. Аз ще остана на пост.

Рицарят кимна и се просна на земята, без да го подканят повече. Беше още сутрин и може би ги очакваше дълъг ден, но годините, прекарани в премеждия, го бяха научили да си почива, когато има възможност.

Сандрина приклекна до една канара и се загледа в далечната странна постройка. Ако се съдеше по едва забележимите движения около нея, там ставаше нещо, но тя не можеше да различи подробности. Беше решила да изчакат тук да се стъмни и сетне да се промъкнат надолу. Отправи кратка молитва към Богинята да ги опази от нежелани погледи, тъй като не хранеше илюзии, че ще успеят да се изкатерят обратно до върха, без да ги гони потеря.

Погледна слънцето, което бавно се изкачваше по небосвода, и се помъчи поне този път да не допуска Амиранта в мислите си.

Веднага щом слънцето залезе, Сандрина и Джалиел започнаха да се промъкват надолу.

Сандрина бе обезпокоена от бързото смрачаване — въпреки че се приближаваха към странната конструкция, тя не успяваше да различи нови подробности. Толкова рано вечерта на небето грееше само Малка луна, най-малкият от трите спътника на Мидкемия, и осигуряваше съвсем оскъдна светлина. Средна луна щеше да изгрее най-рано след два часа, а Голяма чак към полунощ. И все пак на този етап по-важното бе да останат незабелязани, така че можеха само да се радват, че все още не е настъпило яркото Трилуние.

В долния край на пътя имаше малка кула, не по-висока от два етажа. Ако бяха тръгнали насам през деня, неминуемо щяха да бъдат забелязани от часовоите. Сандрина показа със знаци на Джалиел да заобиколят пътя отдалече.

Дерето свършваше в пресъхнало речно корито. Вероятно преди векове тук бе текла доста голяма река, макар че Сандрина не можеше да си представи местността обрасла с буйна растителност. Ала свидетелствата за водна ерозия бяха навсякъде под краката им и им помагаха да се прикриват добре, докато пълзяха към южния край на коритото.

И двамата имаха опит от множество схватки, но и двамата си даваха сметка, че това е разузнавателна операция, а не битка. Строеж с подобни размери на място, толкова отдалечено от всякакви форми на цивилизация и власт, можеше да е дело само на сили, враждебно настроени към цивилизацията и властта, и следователно да представлява заплаха, изискваща намесата на Храма. А миризмата на демони бе толкова силна, че Сандрина не се съмняваше колко неотложна е тази намеса.

Тя огледа стените. Да, това наистина беше крепост. Но не приличаше на нито една от крепостите, които бе виждала.

— Какво е това място? — прошепна Джалиел.

— Във всеки случай не и такова, на което витае добро — отвърна Сандрина. — Тук ще се разделим. Искам да тръгнеш нататък. — Тя посочи южния край на пресъхналото корито и изви ръка, за да покаже, че той трябва да следва извивката на стената. Постройката, изглежда, бе кръгла, но трябваше да се приближат още малко, за да е сигурна. Извивката на стената подсказваше, че вероятно крепостта е огромен овал.

— Тръгвай и се върни тук в полунощ — прошепна тя. — Ако ме няма, връщай се горе. Ако Фарсон вече тръгнал за Дърбин, иди в оазиса при Ла-амат-атал и изчакай някой керван да те откара до по-цивилизовани места. Ако пък стигнеш горе, преди да е тръгнал, разкажи му какво си видял и тръгни с него за Крондор.

— Да, сержант. А вие?

— Аз ще заобиколя от другата страна, а после ще се постарая да изкатеря билото, преди Фарсон да е тръгнал.

— Богинята да е с вас, сестро.

— И с теб също, братко — отвърна тя.

Той тръгна: движеше се удивително тихо за човек с пристегнат на гърба тежък щит. Сандрина изчака малко, за да не създава прекалено много движения в този участък, после изпълзя от коритото и се запрокрадва през един равен участък. Не беше никак лесно, защото не само щитът й тежеше, но и стискаше в ръката си меча. Стигна до един храсталак между речното корито и караулката. Помоли се на Богинята, ако там има някой, да гледа към пътя, а не към нея, и пое напред. От време на време спираше и оглеждаше стената, като се опитваше да различи подробности — има ли някой отпред, какво прави и прочее, но беше твърде далече. Приклекна зад един камък, за да огледа караулката, и едва сдържа възклицанието си. Не можеше да повярва на това, което виждаше — пред караулката на пост стоеше елф и ако се съдеше по силуета му, беше от наскоро пристигналите Звездни елфи.

Опита се да се пребори с объркването си. Усещаше демонично присъствие в огромни мащаби, ала на пост стоеше не демон, а елф. Като се имаше предвид репутацията им на същества, които виждат добре в мрака, трябваше да брои себе си и Джалиел за късметлии, след като бяха успели да се спуснат дотук незабелязани.

Трябваше да се доближи още и да се опита да разбере какво става тук. Почака елфът да се обърне и запълзя през поредното открито пространство, като се стараеше да не вдига шум. Само далечните шумове на кипящата в крепостта работа нарушаваха покоя на пустинната нощ. „Къде е проклетият вятър точно когато ти трябва?“ — помисли ядно Сандрина.

Сандрина бе приклекнала зад някакви празни фургони — разпрегнатите животни бяха отведени някъде. Кой знае защо, изпитваше съмнение, че онези в крепостта биха се погрижили за животните. По-скоро ги бяха изяли. Всичко тук намекваше за еднопосочна дейност, като недостроената още крепост бе крайната точка на това мащабно начинание. На моменти се чувстваше сякаш ще се разкрещи от яд и безсилие и само страхът и предпазливостта й помагаха да запази мълчание. Имаше толкова много въпроси, които я измъчваха, а единственото, което можеше да прави засега, бе да се промъква тихо и да наблюдава.

Огромната отворена порта й позволи да надзърне вътре. Почти й се зави свят при вида на невъобразимото множество джуджета, човеци, елфи и дори троли, работещи под бдителния поглед на демони. Изглеждаше така, сякаш използват простосмъртни същества за робски труд — нещо неописано в нито една от хрониките, посветени на демоните и тяхното царство. Сега повече от всякога съжали, че Амиранта не е с нея, и не защото й бе разбил сърцето и искаше да го накаже — не, трябваше й, за да й помогне да открие зрънце здрав смисъл в цялото това безумие.

Един от демоните погледна в нейната посока. Сандрина затаи дъх. Никога не бе виждала демон с толкова впечатляващ вид. Главата му беше като сплескана глава на маймуна, с две щръкнали уши, гротескна пародия на елфски уши, а на широките му гърди се поклащаше амулет от човешки череп. На раменете си бе пристегнал тежки нараменници от черна стомана с извърнати краища, завършващи със заострени позлатени шипове. Краката му бяха защитени от черна броня, на челото си имаше златна верижка, на която се поклащаше още един човешки череп. Огромният меч, който държеше в десницата си, пулсираше със зловеща червена светлина.

Демонът подуши въздуха, после се обърна и извика нещо на човеците. Един от тях се поклони и забърза нанякъде.

Горе на скелето работниците вдигаха поредния камък, за да го поставят в градежа на една от наклонените колони. Сега, след като беше по-близо, Сандрина виждаше, че върху колоните се работи с особено внимание и под постоянно и зорко наблюдение. Двама мъже с дълги тоги, изглежда, ръководеха тази част от строежа и веднага щом някой камък биваше поставен на мястото му, подхващаха протяжен напев. Не чуваше думите им, но чувството, което я изпълни, докато наблюдаваше тази странна сцена, я накара да потрепери от смразяващ страх.

Нещо огромно, неподлежащо на обяснение и несъмнено подчинено на зъл умисъл се осъществяваше тук от демоните с помощта на техните простосмъртни работници и магове. Не можеше да измисли никакво обяснение за всичко това и вече не се съмняваше, че ще е най-добре да се махне оттук колкото се може по-скоро и да докладва на отец-епископ Крийган. Това, което бе видяла, не можеше да се повери на вестоносец — Сандрина трябваше лично да измине пътя до Острова на чародея. Пъг и другарите му разполагаха с едно устройство, което щеше да я прехвърли в Риланон мигновено, а островът бе много по-близо до Дърбин, отколкото Крондор. Освен това там за последен път бе видяла Амиранта.

Ала любопитството продължаваше да я тегли в обратна посока, защото не беше сигурна, че е видяла достатъчно. Може би трябваше да събере повече информация.

Докато се колебаеше, чу приближаващи се отзад стъпки и в мига, когато се обърна, върху нея се нахвърли едно джудже. Имаше нещо в погледа му, което я предупреди, че моментът не е подходящ за преговори: джуджето замахваше с късия си меч с очевидното намерение да я прати в отвъдното.

Сандрина успя да се претърколи на една страна и да се изправи, като смъкна от гърба си щита с лявата ръка, докато с дясната вдигна меча си, за да парира удара.

Ловкото отбиване й подсказа, че това не е неопитен боец, а ветеран, когото не бива да подценява. Никога не се бе сражавала с джудже, но знаеше, че имат репутацията на изключително опасни и упорити противници. Не би могла да разчита, че ще го изтощи, по-скоро можеше да се случи обратното — той щеше да върти меча, докато тя рухне от умора, а после да танцува над трупа й. Със сигурност не би могла да го надвие със сила и се съмняваше, че ще успее да го обезоръжи. Единствената й надежда бе бърза смърт.

Оръжията им се сблъскаха още няколко пъти и джуджето сякаш се поколеба. Сандрина забеляза, че погледът му не е фокусиран, ала нещо друго привлече вниманието й много по-силно. Беше се сражавала в множество битки на живот и смърт, познаваше миризмата на разгорещени мъжки и женски тела, но не бе предполагала, че джуджетата могат да миришат на демони.

Мечът му се завъртя в дълъг замах и в този момент тя забеляза окачения на кожен шнур на шията му талисман. Беше нещо противно, с червени блещукащи камъчета вместо очи, и освен това тъкмо от него се разнасяше вонята на демон.

Тя отскочи назад и вместо да му отсече главата от раменете — макар да й бе дал възможност — завъртя меча и го удари с плоското по тила. Беше като да удря талпа и от сътресението, което последва, ръката й изтръпна почти до рамото.

Джуджето премигна и отново се хвърли срещу нея. Тя се поколеба само за миг, после отскочи вляво, точно под меча на джуджето, но вместо да парира, се шмугна под него, което наистина си беше постижение срещу противник, не по-висок от пет стъпки, и се озова зад гърба му.

И преди джуджето да успее да се обърне, тя протегна ръка и дръпна гадорията от шията му. Коженият шнур се скъса и тя захвърли талисмана настрани.

Беше все едно, че го е ударила между очите с тежък чук. Джуджето се олюля, понечи да се обърне, но краката му се подгънаха и то рухна настрани. Остана да седи в прахоляка, примигваше, като че ли беше заслепено от ярки светлини. След миг въздъхна и погледът му най-сетне се спря на нея.

— Какво? Коя си…? — Джуджето се озърна и Сандрина проследи накъде гледа.

Като че ли никой на стената не бе видял схватката им, но към строежа прииждаха още работници. Вместо да скочи и да ги предупреди с викове, джуджето изпълзя до нея, сграбчи я за крака и прошепна ядно:

— Залегни, в името на боговете!

Сандрина клекна, но мечът й все още сочеше към него.

— Ще се опитваш ли още да ме убиеш?

Джуджето я погледна смутено.

— Да те убия? Жено, дори не знам коя си, но ако не работиш за тях… — то посочи крепостта, — смятай, че си ми най-добрият приятел.

— Ти кой си?

— Кеандар, син на Кендрин от Дорджин.

Тя кимна и му посочи да пропълзи след нея до фургоните. Дорджин бе най-близкият град на джуджета, на границата на Велики Кеш и Островното кралство.

— Какво става тук?

— Това е дълга история и бих предпочел да ти я разправя на възможно по-безопасно място. — Кеандар посочи строежа. — Там има мои роднини и смятам да се върна в Дорджин, да разкажа на краля какво става тук и да дойда пак начело на въоръжен отряд.

Сандрина знаеше, че ще е нужно повече от един отряд, за да се справят с това, което ставаше в крепостта, но реши, че въпросът може да почака.

— Все пак ще ми кажеш ли какво става тук?

— Ами… — отвърна джуджето. — Мен ме използваха като пазач, но тези от сънародниците ми, които имат умения — строители, ковачи и зидари — получиха работа вътре. Разговаряхме рядко, само докато ядем — когато ни даваха да ядем.

— Ела — каза тя и вдигна глава към Малка луна. — Имам кон, ще яздим двамата. Трябва да се отдалечим колкото се може повече оттук, за да стигнем преди изгрев-слънце.

— Преди изгрев-слънце?

— Един от хората ми остана при конете, но преди изгрев ще тръгне към Дърбин.

— О! — възкликна джуджето. — Значи не си сама?

— Не съм — рече Сандрина. — Има още двама с мен.

— Какво пък, ще си побъбрим, но нека да е на колкото се може повечко мили оттук. Ти води, аз ще те следвам.

Сандрина кимна, измъкна се изпод фургона и се затича приведена към канарата, от която започваше дългият обратен път покрай караулката. Когато я наближи, спря, обърна се към Кеандар и каза:

— Трябва да се промъкнем незабелязано покрай часовоя.

— Защо просто не го убием? Това е само някакъв си елф.

— Не е сигурно дали ще пратят някой да провери защо не си се прибрал — обясни тя, — но ако открият мъртъв часовой, ще вдигнат тревога.

Той въздъхна, сякаш беше разочарован, и каза:

— Ами добре. Не ни следят постоянно заради тези неща, дето ни карат да носим. Те изпиват волята и объркват ума.

— По-късно ще ми разкажеш — рече тя и Кеандар кимна. А Сандрина добави шепнешком: — Ако има по-късно.

Малко преди зазоряване стигнаха при изнервения Фарсон, който вече бе оседлал трите коня.

— Кой е този, сержант? — попита той и втренчи поглед в джуджето.

— Това е Кеандар от Дорджин. Ако се случи нещо и аз загина, трябва на всяка цена да го отведеш на Острова на чародея.

Фарсон се ококори.

— На Острова на чародея? Сержант, никой не отива…

— На Острова на чародея, казах.

— Но Крондор…

— На Острова на чародея — потрети тя заповеднически. После се огледа и попита: — Джалиел?

Фарсон поклати глава.

— Ще почакаме докато слънцето се вдигне над хоризонта и тогава потегляме — със или без него. — Сандрина знаеше, че най-вероятно са го изгубили, че е бил твърде близо и навярно са го усетили. Въпреки това бе длъжна да сдържи дадената дума и да го почака.

Слънцето изгря и след като почака да се откъсне напълно от хоризонта, тя промълви:

— Нека Богинята се смили над него.

После хвана юздите на коня на Джалиел и ги подаде на джуджето.

— Да ти помогна ли да се качиш на седлото?

Джуджето се ухили. На утринна светлина косата и брадата му бяха почти червени, а очите му блещукаха в синьо. Беше типичен представител на своя народ, с широки гръден кош и плещи и яки ръце и крака.

— Може да съм нисък — рече Кеандар, — но не съм дете. Скокът му на седлото бе впечатляващ и ръката му стисна юздите по начин, подсказващ за опитен ездач.

Фарсон и Сандрина също се метнаха на седлата и тя се огледа за последен път, с почти угаснала надежда да види приближаващия се Джалиел. После въздъхна и нареди:

— Към Дърбин!

Обърнаха конете и препуснаха на север.

9.

Война

Гуламендис скочи.

Гущерът се стрелна встрани, но Укротителят на демони успя да го сграбчи с едно светкавично движение и да го удари в камъните. После изтича обратно в пещерата, където го чакаше брат му. Малък огън бе разпален в дъното и магьосникът седеше приведен над него, опитвайки се да се стопли в утринния хлад.

Нощите на този свят бяха необичайно студени, а дните — нетърпимо горещи. Слънцето току-що бе започнало своя възход в небето на седмия ден, откакто се бяха озовали на тази непозната планета. Снабдяваха се с прясна вода от едно поточе на склона, а за храна използваха гущери и птици и макар да бяха мръсни, уморени и гладни, поне бяха живи.

Само дето ги измъчваха повече въпроси относно демоните, отколкото когато бяха пристигнали. След като си починаха един ден, те излязоха, за да погледнат отново отвисоко огромната армия. Стараеха се да се придвижват безшумно и незабелязано. Нещо се подготвяше в долината, но не бяха сигурни какво точно. Ако армията бе елфска, биха могли да познаят по поведението на бойците, но организирани по този начин демони надхвърляха опита и знанията им.

Братята почти не разговаряха — през изминалите дни бяха обсъждали достатъчно положението, в което се намираха. Знаеха, че не са се озовали в демонското царство, инак — не се съмняваха — щяха да загинат за броени минути. Не се намираха и на планетата, която наричаха Роден дом, но поне бяха в същата сфера на съществуване. Въпреки тежките атмосферни условия въздухът бе напълно подходящ за дишане, водата ставаше за пиене и малкото на брой животинки засищаха донякъде глада им. Вярно, че един от гущерите бе предизвикал и у двамата леко стомашно неразположение, но засега липсваха други неприятни последици.

Гуламендис доближи дъното на пещерата и протегна ръка.

— Гущер — промърмори Ларомендис. — Каква изненада.

Брат му пренебрегна ироничната забележка и се зае да изкорми и да остърже гущера с кинжала. Доста неудобен инструмент за подобна дейност, но след няколко дни упражнения той вече се справяше като опитен готвач. След като го изпече, от него остана само шепичка месо, но и това щеше да стигне да преживеят още един ден. Бяха се възстановили достатъчно да окажат съпротива в случай, че бъдат разкрити, но никой от тях нямаше необходимите резерви енергия за продължителен бой.

Ето защо поне за момента и двамата смятаха, че най-добрата тактика е да се спотайват тук и да изчакват, макар да си даваха сметка, че шансовете им да оцелеят по този начин са минимални. Излапаха лакомо месото, след което Гуламендис заяви:

— Това, което ми е най-досадно в случая, е, че всеки път, когато ожаднея, трябва да слизам до потока.

— Ами недей ожаднява — отвърна брат му. — Или намери някое гърне или ведро, нещо, в което да носиш вода.

— Вече предложих да използваме твоя ботуш — подхвърли Укротителят на демони в обречен на неуспех опит да се пошегува.

Брат му направи физиономия, достатъчно красноречива, за да покаже какво мисли за предложението.

— От колко време седим тук и се чудим какво да правим? — попита магьосникът.

— Не зная — отвърна брат му обезсърчено. — Всичко това е толкова необяснимо, че…

Ларомендис бе чувал тези думи и преди, почти от първия миг, когато се бяха озовали на тази планета.

— Защо не ми обрисуваш картината още веднъж? — предложи той.

— С каква цел? — попита Гуламендис почти отчаяно. — Всичко, което зная за демоните, изглежда, или е недостатъчно, или направо погрешно. Амиранта — онзи човек, който също се занимава с демони — имаше сходни опасения. Изглежда, след възхода на Демонския крал вече не можем да разчитаме, че създанията, които призоваваме, ще ни се подчиняват напълно, нито че когато се върнат обратно, няма да докладват за това, което са видели. Преди да се озова тук опитът ми подсказваше, че ако не бъдат укротени с магия, демоните лесно излизат извън контрол. На всички останали светове, където атакуваха нашите сънародници, те оставяха впечатлението, че не са нищо повече от орда чудовища, свирепи и безжалостни, без друга стратегия, освен да нападат, нападат, нападат.

— Но на Андкардия видяхме техните капитани — припомни му брат му. — Те даваха заповеди.

— Изглеждаше по-скоро сякаш подкарват добитък и насочват стадата в определена посока, отколкото като добре координирана атака. — Той въздъхна. — Но този лагер… Нямам обяснение за него. Не зная кой ги командва, ала поведението им не е като на никоя друга група демони, с която съм се срещал досега.

— Разбирам — каза брат му. — Чувстваш се така, сякаш някой е сменил фундаменталните принципи на живота, без да си прави труда да те информира за това. — Надигна се и продължи: — Да идем да утолим жаждата си, а после може пак да позяпаме демоните, докато те за поредна нощ не правят нищо.

Докато се изправяше, земята изведнъж подскочи и отвън долетя оглушителна експлозия.

Ларомендис падна, а брат му извика:

— Какво е това?

— Бързо навън! — кресна в отговор Ларомендис, защото от тавана вече се сипеха камъни. — Пещерата всеки момент ще рухне.

Земята продължаваше да се тресе. Двамата изскочиха от пещерата и Ларомендис се огледа и попита:

— Земетресение?

Последва нов далечен грохот.

— Не мисля — отвърна Гуламендис.

Бързо осъзнаха, че звукът идва от другата страна на хребета. Гуламендис махна на брат си да го последва и се закатери по стръмния склон. Когато наближиха билото, от другата страна долетяха първите звуци от бушуваща битка, насечени от оглушителни експлозии.

Стигнаха билото и пред тях се разкри истински хаос.

Дим и прах изпълваха въздуха, хилядите демони напускаха лагера, за да се изправят срещу атаката на други демони.

— Какво означава това? — попита Ларомендис, без да си прави труда да говори тихо.

В долината едни демони се сражаваха с други. Най-странното бе, че демоните, които излизаха от лагера, носеха приблизително еднакви по вид и цвят брони — нагръдници и шлемове от тъмносребрист метал, едни с нараменници и налакътници, други без никаква допълнителна защита. Някои имаха ботуши или подковани обувки, но повечето бяха боси. Не беше трудно да се види, че се бият под едно и също знаме — издигнато на висок прът в центъра на лагера, то представляваше черен квадрат с червен герб, но от такова разстояние бе невъзможно да различат подробности.

Нападателите пък бяха с тъмносини брони и поне засега не се виждаше да развяват знамена. Очевидно обаче се радваха на преимуществото, получено от внезапната и свирепа атака.

Дори без оръжие демоните бяха смъртно опасни създания, въоръжени ставаха още по-ужасяващи. Навсякъде стотици демони падаха с писъци, бликаше черна димяща кръв и хвърчаха отсечени части от тела. Това бе клане в съвсем буквалния смисъл.

— Изглежда, сме свидетели на някакъв демонски бунт — каза Гуламендис.

— Виж там — рече магьосникът и посочи отсрещната страна на долината.

На върха на един хълм стоеше огромна фигура, в сравнение с която демоните около нея бяха като джуджета. Нямаше съмнение, че групата на хълма ръководи атаката срещу лагеруващите в долината демони.

Прилепи се вдигаха, за да пресрещнат други летящи изчадия, и двамата елфи внезапно осъзнаха каква е причината за трусовете и експлозиите. Летящите демони на нападателите стискаха в ноктите си някакви неща, които хвърляха върху наземните сили под тях — при сблъсъка със земята предметите освобождаваха големи количества енергия и вдигаха във въздуха пръст, камъни и трупове.

Нападателите навлизаха в долината от три клисури — истински черни потоци от надаващи свирепи ревове чудовища. Нахлуваха в завладения от хаос и паника лагер и сееха по пътя си смърт.

— Ще успееш ли да създадеш и поддържаш илюзия, за да можем да останем невидими, ако се наложи? — попита Гуламендис.

— Не задълго.

— Ако става това, което си мисля, няма да се наложи да е задълго. Хайде, трябва да побързаме.

Укротителят на демони се затича приведен под билото, като следваше извивката му встрани от долината. От време на време земята се разтърсваше от поредната експлозия, но тъй като демоните бяха вкопчени в ръкопашен двубой, това ставаше все по-рядко.

Стигнаха до една скална издатина, откъдето можеха да наблюдават по-добре какво се случва долу, и Ларомендис попита:

— Познаваш ли някой от онези на хълма?

Сега, когато бяха доста по-близо до тях, Гуламендис можеше да ги разгледа по-подробно. Демонът в центъра бе висок поне двайсет стъпки и с огромни разперени зад него криле. Вероятно произхождаше от летящите екземпляри, наричани „прилепи“, или пък крилата целяха да му придадат още по-страховит вид, но Укротителят на демони се съмняваше, че сега би могъл да лети, освен ако не използва магия. От двете му страни имаше други демони от вид, с какъвто Гуламендис не се бе сблъсквал досега — чернокожи чудовища, от кръста нагоре с приблизително човекоподобна форма, докато в долната част наподобяваха гущери. Дълги опашки помръдваха неспокойно зад тях, а главите им непрестанно се въртяха във всички посоки.

— Тези двамата — той посочи полугущерите-получовеци — очевидно са нещо като охрана на едрия. Останалите са бойни демони, но досега не ги бях виждал да стоят толкова неподвижно, нито да носят броня или оръжие. Въобще, всичко това е съвсем ново за мен.

— Кое по-точно?

— Ще ти кажа, когато ни остане повече време — отвърна Гуламендис. — Едрият в средата е или демонският крал Маарг, или някой, който ужасно наподобява описанието, което ми даде Пъг.

— Но нали Пъг каза, че е открил Маарг мъртъв на друга планета?

— Има смърт и смърт — заключи философски Гуламендис. — От години се занимавам да пращам демони обратно в тяхното царство и предполагам, че на неколцина съм видял напълно сметката, но не мога да кажа със сигурност дали са мъртви, или са се завърнали отново в променен вид. — Надзърна предпазливо над камъните. — Ако съм прав, би трябвало да намерим път към дома някъде долу, зад тези чудовища.

— По-добре да побързаме, преди битката да е приключила. Не ми се иска, когато победителите започнат да се озъртат за нещо, с което да си доядат, да попаднат на нас.

Укротителят на демони кимна и каза:

— Приготви се да ни направиш на камъни, ако се наложи.

— Ще се опитам — отвърна брат му.

Заслизаха бавно, като се оглеждаха на всяка крачка, но след малко Гуламендис спря и каза:

— Нещо не е наред.

— Какво?

— Усещам демони из цялата долина. Огромно, несметно множество. Но отпред… нищо.

— Нищо?

— Ако затворя очи, на хълма пред нас няма никакви демони.

Ларомендис отново надзърна над ръба и промърмори:

— Странно.

— Какво виждаш?

— Мълчи, наблюдавай и после ми кажи ти какво виждаш.

Двамата братя надигнаха глави и загледаха демоните, които сега бяха само на двеста крачки от тях. Демонският крал стоеше скръстил ръце на огромния си корем, лицето му бе истинска маска на злото, докато наблюдаваше битката долу с пламтящи очи. Внезапно ръката му се стрелна напред и той даде знак — заповядваше на бойците си да продължат нападението, макар да нямаше повече подкрепления.

— Защо дава сигнал за атака, след като битката е почти приключила? — попита Ларомендис.

— Защото това не е сигнал за атака. Ела да видим по-отблизо.

Приближиха се дотолкова, доколкото сметнаха за разумно, и Гуламендис каза тихо:

— Виждаш ли?

Демонският крал отново даваше сигнал за атака.

— Какво? — промърмори Ларомендис, после затвори очи. — Какъв съм глупак! Това е магия.

— Доста добра илюзия, доколкото мога да определя. Би могла да измами всеки, който не може да надушва демони, дори твоя скъп брат, а никой не би се приближил толкова, че да разбере, че става въпрос за игра на светлини и магия.

— Но защо…?

— По-късно ще мислим за това — рече Гуламендис. — Сега трябва да потърсим пътя за вкъщи или поне някакъв начин да се измъкнем оттук. Защо тези демони са подмамени тук, за да бъдат избити от други от техния вид, е загадка, но в момента е по-важно да намерим портал.

Той се изправи, без повече да се безпокои от близостта на илюзорните демони, и Ларомендис го последва. Умората, натрупана през последните дни, се разсея от мисълта за възможния близък край на това премеждие и те почти се затичаха надолу.

Веднага щом подминаха фалшивите демони се натъкнаха на широка пътека и прецениха, че е била отъпкана съвсем наскоро от хиляди крака.

— Е, сега поне знаем, че атакуващата армия е реална — рече Ларомендис.

— Демоните не могат да бъдат лъгани толкова дълго — отвърна брат му. — Мисля, че го разбра, когато престанаха да вярват в твоите илюзии и се нахвърлиха върху нас.

— Аз пък смятах, че когато става въпрос за подобно клане, с толкова много кръв и крясъци, може да са изгубили способността си да преценяват реално случващото се — отвърна магьосникът, докато се спускаха почти тичешком по пътеката.

— Сигурно си прав. Но от нас двамата ти си магьосникът. Можеш ли да създадеш илюзия за толкова огромна армия?

— Не — отвърна Ларомендис, който вече се задъхваше. — Никой не може да го направи. Ще са нужни поне десетина специалисти от моя ранг. И дори тогава не биха могли да задържат илюзията дълго. Тези неща поглъщат огромно количество магия. Трябва да се съберат стотици магьосници.

— Да се надяваме, че който и да стои зад това, е твърде зает и няма да ни забележи.

Изведнъж се блъснаха в нещо невидимо и спряха.

— Какво е това? — викна Гуламендис.

— Бариера… — Ларомендис протегна ръка, после я отдръпна. — Не причинява болка, ала усещането не е от приятните.

— От какво е?

Ларомендис я побутна с пръст.

— Мисля, че е… — Пристъпи напред и изведнъж изчезна.

— Ларо! — извика Укротителят на демони.

Внезапно във въздуха пред него се появи ръка, сграбчи го и го дръпна.

— Къде сме? — попита Гуламендис.

Където и да бяха, нямаше и следа от пустинята, която ги заобикаляше допреди миг.

Намираха се насред пуст площад, затворен от черните стени на крепост. Стените достигаха трийсет стъпки височина, а площадката между тях бе широка поне двеста. Над главите им се издигаше нещо, каквото не бяха виждали никога. Ако замъкът, построен от Черния магьосник, целеше да отпраща предупреждение към преминаващите кораби, видът на тази твърдина бе достатъчен да изплаши всекиго до смърт.

В небето над тях бе увиснала завеса от черни облаци, толкова плътни, че бе невъзможно да се определи дали е ден, или нощ. Отдолу облаците бяха озарени от отблясъците на броеница вулкани, заобикалящи мястото, на което се намираха. В далечината огромна светкавица проряза небосвода и малко след това бе последвана от гръм.

— Къде сме? — повтори Гуламендис.

Брат му го дръпна към сянката на ъгловата кула. От входа на крепостта се бе появил огромен демон и макар да беше далече, можеха да преценят, че е висок над десет стъпки. Крачеше забързано, но не право към тях, а малко встрани. Също като тези, които бяха видели на другия свят, и той бе с доспехи, а над рамото му стърчеше дръжката на огромен двуръчен меч.

— Това ли е демонското царство? — попита Ларомендис.

— Не може да е — отвърна брат му.

— Защо да не може?

— Защото ако това е Петият кръг, със сигурност вече щяхме да сме мъртви. Всичко, което знаем за Петия кръг, ни подсказва, че в него ще загинем за броени минути, ако не сме защитени от силна магия.

— Косриди — каза Ларомендис. Имаше предвид разказите на човешкия магьосник Пъг за пътешествието му във Втория кръг.

— Така излиза — рече брат му.

— От друга страна — продължи Ларомендис, — кой може да твърди със сигурност, че законите в Петия кръг са същите като във Втория?

— Хайде да обсъдим тази теория по-късно — рече Гуламендис. — И все пак не усещам тук присъствие на демони.

— Още една илюзия?

Гуламендис удари с ръка каменната стена. Заболя го.

— Какво смяташ?

Ларомендис затвори очи, докосна стената и отвърна:

— Ако тази крепост е създадена с магия, този, който го е направил, има силата на бог.

— В такъв случай да потърсим някое място, на което да се скрием, докато не решим какво ще правим — заяви Гуламендис.

Тръгнаха покрай стената, като се придържаха в сянката й.

— Това може да не е Демонското царство — рече Ларомендис, — но въздухът направо ме задушава.

— Заради дима и пепелта от вулканите е — обясни брат му.

— Кой би построил крепост на място като това?

— Нямам представа — отвърна Гуламендис. — Виж. — И посочи една малка барака, долепена до стената — склад или може би заслон.

Двамата се отправиха крадешком нататък. Нямаше други признаци за опасност, след като демонът се бе скрил от погледите им, но не знаеха дали не ги наблюдават от някой от стотиците прозорци над главите им.

— Прилепи! — извика изведнъж Гуламендис и посочи нагоре.

Десетина черни точки се появиха на фона на червеникавото сияние и после изчезнаха, за да изникнат отново след миг и да започнат да се уголемяват.

— Идват насам! — каза магьосникът.

— Я да видим какво държат тук — подметна Гуламендис нехайно и отвори вратата на бараката.

Видяха чували и сандъци, подредени в нещо като организиран безпорядък. Когато затвориха вратата, се озоваха в почти пълен мрак.

Почти пълен, защото през дъсчените стени на бараката се процеждаше светлина. Двамата братя долепиха лица до процепите и видяха, че летящите демони вече са кацнали и се подреждат в нещо като боен строй: в две редици от по шестима.

— Очакват нещо — рече Гуламендис.

— Какво ли?

— Не зная.

— Е, тъй като засега излизането ни оттук не стои на дневен ред, предлагам да си кротуваме и да гледаме.

Неспособен да предложи нещо друго, Ларомендис само кимна.

Изминаха часове, но на двора не се случваше нищо съществено. Когато слънцето се издигна, в бараката стана по-светло.

— Я да видим какво имаме тук? — каза Ларомендис и смъкна един чувал от рафта до стената. Чувалът се отвори и отвътре се изтърколи едър червен плод. — Охо! Ябълки!

Гуламендис грабна ябълката и я захапа лакомо. Не беше най-свежият плод, който бе опитвал, но студената суха барака я бе съхранила в приемливо състояние.

— Какво има в другите чували? — попита брат му, докато дояждаше друга ябълка. Извади кинжала си, дръпна един чувал и го разряза.

В чувалите и сандъците откриха провизии и дрехи. Дрехите бяха с човешки размери, твърде големи за джуджета и прекалено малки за таредели, тоест със сигурност не по вкуса на двамата елфи.

— Защо са тук? — зачуди се Гуламендис.

— Не зная, но опитай — рече брат му и му подхвърли къс сушено месо.

Гуламендис впи лакомо зъби в него, после попита:

— Къде сме попаднали?

— Ти знаеш за демоните повече от всички. Какво смяташ?

— Демоните ядат всичко. Те изсмукват живота на жертвите си, а после дояждат това, което е останало от физическата им обвивка. — Разпери ръце и добави: — Не трупат в складове плодове и месо. Това не е храна за демони.

— Тогава за кого е предназначена?

— Да се нахраним, да си починем, а после ще потърсим отговора — предложи Гуламендис.

— Е, нямам по-добра идея — отвърна Ларомендис. — Ако никой не ни обезпокои, ще почакаме да се стъмни и тогава ще разузнаем наоколо.

— Прав си. Нямаме по-добра идея.

Денят се точеше бавно. На два пъти братята скачаха, готови да се бият, тъй като наблизо минаваха демони, но като че ли никой не проявяваше интерес към бараката. След дълги разсъждения стигнаха до вероятния извод, че бараката е склад на създателите на тази гигантска крепост, които са били смъртни твари и вероятно са били избити от Демонския легион, или че са я построили самите демони с неизвестна цел. Като се имаха предвид размерите й, второто изглеждаше по-логично.

Когато притъмня и над крепостта се възцари тишина, Гуламендис каза:

— Време е да излезем и да огледаме.

— Защо? — попита брат му, макар да знаеше отговора. — Е, добре де — съгласи се, преди Гуламендис да възрази. — Прав си. Не можем да останем вечно тук, макар да има достатъчно храна за месеци.

Брат му се усмихна и кимна, после посочи през рамо към крепостта.

— Ако има някакъв начин да напуснем този свят и да се върнем у дома, той ще е някъде там.

— Понякога ми се ще да не бях отделял толкова време да уча магии, а повече, за да мога да се прокрадвам незабелязано както нашите далечни предци.

— Труден избор — съгласи се Гуламендис. — Можеш да се промъкваш, а можеш и да си придадеш вид на нещо друго, но тогава рискуваш някой да усети, че си използвал магия.

— Ти какво предлагаш, Укротителю на демони?

— Знам ли? — отвърна брат му. — Тези тук не се държат като демоните, с които съм си имал работа. — Замисли се и добави: — Нито като тези, които лагеруваха в долината, или пък другите, дето ги нападнаха. Никой от тях не приличаше на чудовищата, срещу които се изправихме на Андкардия. Сякаш си имаме работа със съвсем нова раса демони.

— А какво ще кажеш за външния им вид?

Гуламендис сви рамене.

— Преди да се случи всичко това смятах, че познавам демоните доста добре, но за последните няколко дни видях повече от тези чудовища, отколкото през целия си живот. Демоните по правило се делят на определени типове: бойните демони са едри и силни и приличат на бикове, гущери или лъвове… — Той сви рамене. — Летящите демони пък са дребни, но сме виждали и някои доста едри и зли. Срещал съм и демони с магьосническа тога. — Той въздъхна. — Жалко, че онзи чародей не е сега с нас, за да обсъдим въпроса, както и приятелите му Пъг и Магнус.

— Ако успеем да се измъкнем оттук, непременно ще ги навестим, но дотогава да се съсредоточим върху настоящето. И тъй — ще се промъкваме, или ще използваме илюзия?

— Ще се промъкнем — отвърна Гуламендис. — Запази силите си за други случаи.

— Е, да почваме тогава — рече Ларомендис и бавно отвори вратата.

Площадът вляво бе пуст — оттам беше най-краткият път към крепостта.

— Ако някой гледа от онези прозорчета горе, обезателно ще ни види — посочи Ларомендис.

— Тъмно е — отвърна брат му. — Хайде, не се бави…

Без да чака повече, Ларомендис изскочи от бараката и хукна през площада. Разстоянието не беше голямо, само петдесетина крачки, но имаха чувството, че са напълно беззащитни.

Дотичаха до стената, притиснаха се до нея и се ослушаха.

— Сега какво? — попита Гуламендис.

— Натам. — Брат му посочи задната стена на твърдината.

— Защо пък натам?

— Да не искаш да влезем през главния вход?

— Съгласен — кимна Укротителят на демони.

Заобиколиха кулата, спряха пред вратата и Ларомендис прошепна:

— Нагоре или надолу по стълбите?

— Надолу — отвърна Гуламендис. — Да се промъкнем в подземието.

— А защо няма охрана?

— Сигурно са твърде заети да се трепят с други демони.

— Дано. Но продължавам да се чудя, че видяхме само онзи боен демон и двата малки летящи патрула.

— Смятай го за късмет и да продължаваме — прошепна брат му.

Затичаха надолу и се озоваха пред две врати. Резето на едната бе вдигнато и Ларомендис я побутна, надникна вътре и каза:

— Дълго и тъмно стълбище.

— Празно?

— Да — доколкото въобще се вижда. — Шмугна се през вратата и брат му го последва тичешком.

Стигнаха до голямо помещение, което според Гуламендис бе на поне три етажа под земята. Помещението имаше четири входа. Единият бе този, през който бяха влезли, другите два бяха със стълбища, водещи нагоре, а четвъртият бе срещу тях — затворен с дебела дървена врата със зарешетено прозорче.

Отидоха до нея и надзърнаха през прозорчето.

— Това е тъмница! — възкликна Гуламендис.

През малкото прозорче се виждаше дълъг коридор. Отдясно високи от пода до тавана решетки разделяха килиите. От другата страна на равни разстояния имаше три големи врати, като тази, през която надничаха. В килиите бяха натъпкани затворници: хора, джуджета и елфи. Елфите не бяха от расата на таределите, макар донякъде да притежаваха сходни черти.

— Какво е това? — попита шепнешком Ларомендис.

— Демоните не вземат пленници — отвърна също шепнешком Гуламендис.

— Сега какво ще правим?

— Нямам представа.

В странно и необяснимо по същината си подземие, под причудлива крепост, на свят, за който до съвсем скоро не бяха и чували, създаден от същества, които им бяха непознати, двамата братя стояха неподвижно, обезсърчени от мисълта, че не знаят какво да правят.

10.

Демоничната наука

Джим изстена.

Празненството бе приключило твърде късно и той умираше за сън, но Пъг, Магнус и Амиранта бяха дошли в стаята му, бяха дръпнали завесите и го будеха.

— Вода — изхъхри Джим.

Амиранта вдигна каната от шкафчето до леглото и му наля. Джим взе чашата и я изпи жадно.

Едва сега Магнус забеляза, че одеялото до Джим се размърдва, и сръга баща си с лакът.

— Джим — каза Пъг. — Ще те изчакаме във вестибюла.

— Благодаря — отвърна Джим с глас, натежал от продължилия почти цяла нощ гуляй.

Тримата излязоха от спалнята, седнаха на дивана и зачакаха.

— Трябваше да донеса малко прашец — каза Пъг.

— Какъв прашец?

— Преди години, много преди да се запозная с майка ти, вечер си сръбвах малко повечко винце. Един жрец изцелител от Ордена на Килиан имаше прашец, който, като се смеси с вода, премахва напълно мъчителните последствия от прекаляването с алкохола. Не се използва магия, само подходящата смес от билки и дървесна кора…

От спалнята излезе младо и много красиво момиче. Чернокосо и босоного. Усмихна им се, мина покрай тях и излезе в коридора.

— Босичка! — разсмя се Амиранта. — Дали изобщо помни къде са й обувките?

На Магнус обаче изобщо не му беше до смях.

— Чака ни работа — припомни им той.

Амиранта сложи ръка на рамото му.

— Долавям в гласа ти ненужно неодобрение. Ако Джим е решил да прекара деня с главоболие, това си е негов проблем. Ние сме се наспали, закусили сме и сме готови за работа. Махмурлукът му не е наша грижа, нали?

— Извинявай — отвърна Магнус. — Просто съм притеснен.

— Метнал се е на майка си — каза Пъг и Амиранта се изненада, че за първи път при споменаването на бившата му жена в гласа на Пъг не се долавяше печал. Надяваше се това да е признак, че магьосникът най-сетне е преодолял мъката си. Твърде много зависеше от него в предстоящата битка.

След няколко минути се появи Джим. Изглеждаше в по-добро състояние, отколкото очакваха. Усмихна се и каза:

— Май си е време за обяд.

И ги поведе към коридора.

Сякаш предугадил желанията им, отвън ги очакваше слуга, който ги отведе на малка веранда, откъдето се разкриваше великолепна гледка към огромната градина на двореца. Тук нямаше дивани, нито столове, а възглавници около ниска маса. Поднесоха им кешийски пържен хляб и пикантна наденица, както и традиционните сладки квегански деликатеси. Имаше и голяма кана с димящо кешийско кафе, както и чай от Новиндус.

Джим се тъпчеше, все едно е гладувал седмици, и когато забеляза, че го гледат, заяви:

— Имам апетит, защото не съм мигнал цяла нощ.

— Видяхме — каза Магнус и се подсмихна.

— Вие, учените глави, можете да си лягате и по-рано и императорът няма да се обиди, но от мен се очаква да представям подобаващо двора, който ме праща.

— Забелязахме — рече Амиранта. — Много е хубава.

— И много умна — добави Джим. — Успях да се измъкна от оргията, като се усамотих с едно от най-красивите слугинчета. Като се има предвид разликата в културите, едва ли някой би ме упрекнал.

Пъг се засмя.

— Тя е шпионка.

— Естествено. Но ако продължа да се представям толкова добре, ще мине на наша страна. — И продължи, сякаш говореше на себе си: — Макар че ако не успея да я вербувам, ще трябва да я убия, а това ще е истинско прахосничество на добър материал. — Изгледа тримата си спътници: — Бях сигурен, че квеганското разузнаване ще ни отдели поне неколцина от най-добрите си агенти.

— Младата жена, която седеше с мен? — попита Пъг.

— Не — отвърна Джим. — Тя е най-малката дъщеря на един дребен благородник, който се надява да й намери подходяща партия в двора на императора, защото ако не успее, ще трябва да я задоми с един далечен братовчед. — Премести поглед върху Амиранта. — Виж, мъжът, който се надвесваше да ти шепне на ухото, е един от най-добрите им хора. Съмнявам се, че си даваш сметка колко много неща си му казал.

— Само истината — отвърна Амиранта. — Въпросите, които задаваше за страната, от която идвам, бяха прями и недвусмислени, ала скоро му стана ясно, че отговорите ми няма да са му от особена полза. Разпитваше ме за армията на махараджата и аз му казах колко е голяма. Всъщност нямам никаква представа за числеността й, само че е голяма.

Джим се ухили и сръбна от кафето.

— Амиранта, от теб може да излезе добър шпионин.

— Просто спазвам едно правило — вместо да лъжа, казвам по малко истина. Научил съм го от картите.

— Аха — рече Джим. — Трябва да поиграем някой път с теб.

— Какво ще правим днес? — попита Магнус, макар планът да бе уговорен предварително.

Джим сдъвка едно сочно парче пъпеш и каза:

— По обед трябва да се срещна с едни чиновници и да обядвам с тях. От дребните са, защото официалната част по моето посрещане приключи. А после ще дойда да видя как се справяте с архивите. Вие тримата се захващайте за работа. На вечеря ще обсъдим утрешните задачи.

Всички разбираха, че говори за открадването на „Голямата книга на демоните“, ако я намерят, но никой не го спомена на глас.

След като приключиха с обяда, дойдоха прислужници, за да ги отведат.

Пъг, Магнус и Амиранта минаха по дълги коридори и през няколко големи галерии и градини и най-сетне влязоха в дълъг тунел.

Когато най-сетне се озоваха на дневна светлина, откриха, че се намират от другата страна на хълмовете и над относително по-рядко заселена част на града. Все още имаше доста хубави къщи и имения, но не и пазарища или бедняшки колиби. Вместо тях нататък по склона вече се виждаха ферми, заобиколени от ниски стени.

Те се спуснаха по виещия се път до постройка с ниска дълга фасада и големи прозорци, която от другата страна бе вкопана в хълма.

— Господа — рече прислужникът. — Стигнахме.

Обърна се и си тръгна, а тримата магьосници се спогледаха.

— Е, значи стигнахме — въздъхна Амиранта.

Пъг се усмихна и посочи, че трябва да влизат.

Зад вратата започваше дълъг коридор, а вляво имаше галерия, осветена от високите прозорци. Две дълги маси запълваха средната част на галерията и около тях бяха подредени удобни кресла. Между отсрещните прозорци имаше високи до тавана лавици, натъпкани с книги.

Една жена ги очакваше и когато влязоха, ги посрещна с напрегната усмивка.

— Ричард, колко се радвам.

— Ливия. — Пъг й се поклони. — Предполагам, познаваш спътниците ми.

— Да — отвърна тя. — Макар и бегло. Мартин, Амиранта. Радвам се да ви видя отново.

Амиранта се усмихна широко.

— Аз също. — Съжалявам, но снощи нямах възможност да разговарям с вас. Може би…? — Той остави въпроса недовършен.

Тя погледна Пъг, сякаш за да прецени реакцията му, после каза:

— Може би. А сега, с какво бих могла да ви бъда полезна?

— Двамата с Мартин — заговори Пъг — сме тук по заръка на Островния крал и на принца на Крондор, за да проучим някои неизяснени различия в общата ни история, особено що се касае до периода, когато Кеш се оттегля от този район и преди Кралството да се разшири на запад през Ябон.

— Мисля, че знам откъде ще започнем — рече Ливия и погледна Амиранта: — А вие?

— Аз имам друга задача от моя господар махараджата. Интересувам се по-скоро от въпроси с мистичен характер.

— Мистичен? — повтори тя, сякаш не го разбираше.

— Нашата религия е доста сходна с вашата, но съществуват известни различия. Боговете ни имат други имена и малко по-различни роли.

— Колко странно — каза тя. После, давайки си сметка, че от нея не се очаква да прави преценки, продължи: — Искам да кажа, странни са различията, а не вашите възгледи.

— Разбирам какво имате предвид — отвърна Амиранта с широка усмивка. — Що се отнася до работата ми, вероятно ще ми е от полза, ако можете да ми покажете книги, посветени на нерелигиозна магия, духове, призраци, демони дори. Понякога селските митове ни дават по-добра представа за вярванията на хората, отколкото официалните хроники, съдържащи се в храмовете и държавните библиотеки.

— Ще видя какво мога да направя. — Обърна се към Магнус и Пъг. — Да започнем с вас двамата, а после ще потърся за вас — усмихна се на Амиранта — легенди и фолклорни записки.

По някаква странна причина Амиранта се почувства пренебрегнат.

Тръгнаха към помещението с архивите.

Амиранта успя да затвори уста едва след като се сети да го направи. Фразата „увиснало чене“ продължи да изпълва съзнанието му, докато разглеждаше планината от книги, свитъци и плочки.

— Съжалявам — рече Ливия, — но това е най-вероятното място да откриете нещата, които търсите. — И го докосна леко по ръката, жест, който му се стори едновременно успокоителен и разсейващ. — Моите сънародници, както вероятно скоро ще откриете, се интересуват преимуществено от три — не, от четири неща: величие, както военно, така и търговско — това са първите две. Самовъзвеличаване, намекващо колко суетно е обществото ни. И последно, от плътската наслада, което пък щяхте да узнаете, ако снощи се бяхте задържали на тържеството.

Амиранта се помъчи да си придаде незаинтересован вид.

— И преди съм участвал в оргии, Ливия.

— Както и аз, и също като теб си тръгнах, преди тази да е започнала, но това, което се опитвам да кажа, е, че ако не става въпрос само за богатство, война, суета или плътска наслада, значи ще го намериш тук. — И посочи огромната купчина.

— Тоест искаш да кажеш, че Ричард и Мартин — той прибягна до фалшивите имена на Пъг и Магнус — най-вероятно ще открият само официално одобрените истории?

— Не. Че ще трябва да се ровят сред огромен брой исторически документи, които все още не са били хвърлени в огъня. Може все пак да се натъкнат и на нещичко, което да им помогне да разберат какво всъщност се е случило в миналото. Що се отнася до твоите изследвания, всички митове, легенди, приказки, суеверия или доклади за преки срещи с боговете — без да имат потвърждение от храмовете, разбира се — са тук. — И отново посочи купчината.

Амиранта помълча малко, сетне отвърна:

— Имам три молби.

— Ще ги изпълня с удоволствие — каза тя, втренчила поглед в очите му, за да подскаже, че в думите й се таи двойствен смисъл.

Той се усмихна с най-чаровната си усмивка.

— Първо, ще може ли да се разпоредиш да ми донесат кана гореща вода и чай на ей онази маса? Не бих искал да разлея чай върху тези безценни документи, но ми се ще да се ободрявам от време на време.

— Разбира се. Какво друго? — попита тя и го докосна по ръката.

— Мога ли да получа стълба? — Той изви глава към горния край на купчината. — Ще ми помогне да вземам книгите от върха на купчината, без да я събарям. Малка стълбичка ще свърши работа — не повече от десетина стъпки.

Тя се разсмя и той намери смеха й за приятен.

— Разбира се. Веднага ще пратя да ти донесат.

— Третата ми молба е да ми осигуриш прислужник, който да мести и подрежда книгите и да ми донесе хартия или пергамент, защото бих искал да си водя записки.

— Разбира се — рече отново тя и той забеляза в поведението й известна хладина, така че добави:

— Всъщност трябваше да помоля за четири неща. Ще вечеряш ли довечера с мен? Стига, разбира се, лорд Джеймс да не настоява да вечеряме всички заедно.

Тя се поколеба за миг, за да не изглежда твърде прибързана с отговора.

— Ако твоят благодетел не настоява да му правиш компания, с удоволствие ще вечерям с теб. Ей сега ще се разпоредя за чай, стълба и един слуга, който да ти помага. — Сетне в усмивката й се промъкна съблазън. — А по-късно ще намина да проверя дали имаш нужда от още нещо.

— Благодаря — отвърна Амиранта и я изпрати с поглед. Дългата квеганска тога се спускаше до земята, но обгръщаше формите й по много примамлив начин.

След като не без усилие прогони от мислите си тази хубава жена, той се обърна и се зае да обмисля задачата, с която трябваше да се захване. Въздъхна, протегна ръка и взе една книга от купчината. Отвори я и установи, че е написана на непознат език. Огледа се, за да се увери, че не го наблюдават, и извади от кесията си малък предмет, който Пъг му бе дал, преди да пристигнат на Квег. Направи точно както му бяха казали и опрял предмета в челото си, промълви една кратка фраза, след което го прибра. Когато отвори очи, надписите в книгата сякаш се люшнаха и след миг се подредиха в думи, които можеше да чете.

— Трябваше да се запозная с тези хора преди сто години — промърмори под носа си.

Сега вече, придобил способността да чете квегански текстове, плъзна поглед по страницата.

— „По въпроса за звездите и тяхното разположение в небето според сезоните…“ — Прелисти на друга страница, после остави настрани този сборник с любителски наблюдения и се огледа. — Нали знаеш, че това, което ти трябва, сигурно е на дъното на купчината? — попита сам себе си на глас.

— Господине? — попита един глас отзад.

— Да? — Амиранта се обърна и видя на вратата двама прислужници. Единият държеше поднос с чайник гореща вода и каничка с чаена запарка, другият носеше ниска стълба. — О, нищо. — Посочи мъжа със стълбата. — Разпъни я там, качи се и внимателно свали най-горната книга. — На другия заръча: — А ти сложи подноса на масата, ако обичаш. И ми намери удобно кресло. Благодаря. — И насочи вниманието си към мъжа, който вече се качваше по стълбата.

Денят постепенно отминаваше и Амиранта вече бе изпил два чайника. Освен че се наложи да се облекчава на три пъти, сутринта не се отличаваше с нищо вълнуващо, най-вече по отношение на издирванията му. Натъкна се на някои неща, като например трактат за боговете и висшето съзнание, който обаче се оказа само добре прикрит религиозен текст, но понеже бе написан на изящен и увлекателен език, неусетно го увлече и дори му достави удоволствие.

Имаше още един интересен документ за период на голям глад и разни семейни хроники — доста на брой, което за пореден път подчертаваше суетната природа на квеганците. Дори най-скромният и незабележим търговец не пропускаше да напише своя семейна история, но пък можеше само да се предполага дали нещата вътре са факти, или измислици. Една доста живописна, ала съмнителна история разказваше за търговец от Крондор, който се опитал да извлече богатството си направо от въздуха, или поне така твърдял.

По някое време разтвори причудлива книга за тъмни магии, в която се съдържаше повече истина, отколкото вероятно предполагаше самият автор. Остави я настрана, за да я покаже на Пъг и Магнус.

Друга книга бе хроника на борбите между два храма, нито един от които не му беше познат. Магията, която използваше, за да чете чужди езици, не помагаше да различава подобни нюанси. Някой на име Рах-ма-то бе герой на тази история, но Амиранта не познаваше местните богове, нито пък бе сигурен дали не е най-обикновен селяк. И все пак вътре ставаше въпрос за митове и магии и той я отдели настрани.

В още доста книги се натъкваше на подобни причудливи истории, но нито една от тях не касаеше информацията, която търсеше. Той се зачуди дали Пъг и Магнус имат по-голям успех.

Обядът бе възвестен от появата на Ливия. Очарователната квеганка изглеждаше развеселена, когато видя Амиранта коленичил между разхвърляните книги.

— Намери ли нещо полезно?

Той посочи десетината книги край чайника.

— Тези изглеждат обещаващо. — Преувеличаваше, разбира се, но искаше да изглежда, сякаш наистина търси разни стари истории.

— Дойдох да те отведа в читалнята на архиварите, където е поднесен скромен обяд.

Той се изправи и изпъшка — коленете му се бяха схванали.

— Трябва да се поразходя, за да се ободря — каза, за да прикрие истинската причина. — Ако прекаля със заседяването, ще се превърна в немощен старец.

Тя се усмихна и пъхна ръката си в неговата. Амиранта и друг път си бе имал работа с флиртуващи жени и от фамилиарния й жест прецени, че го намира достатъчно привлекателен за по-нататъшна игра. Странни бяха нравите в това общество, помисли си, но после се сети, че тази жена наближава пределната възраст, за да има деца, и вероятно е готова да се омъжи за първия, който й поиска ръката.

Въздъхна и претегли мислено стремежа към удоволствие срещу риска да я наскърби.

— Какво? — попита тя.

— Съжалявам — отвърна той.

— Защо въздишаш така?

Той се усмихна.

— Просто си помислих още колко материал трябва да прегледам. — Беше решил следобед да освободи слугата. Купчината бе намаляла достатъчно, за да може да се справи сам, а и сега, когато бе достатъчно запознат с маниера на писане на квеганците, независимо дали става въпрос за търговски доклади, или за семейни хроники, смяташе да приключи преди вечеря.

— Може би, би могъл да останеш по-дълго?

Той се усмихна, осъзнал, че и този път инстинктът не го е подвел. Тази жена се нуждаеше от мъж, с когото да създаде семейство. Повече обаче го разтревожи мисълта, че подобна идея не му се стори чак толкова противна, а само неосъществима.

Амиранта поклати глава.

— Доколкото знам, уговорката между вашия император и краля е само за три дни, не повече. И тъй като аз съм само спътник на официалните изследователи… — И сви рамене.

— Мога ли да поговоря с някого? — попита тя.

— Живея много далече оттук — отвърна той заобиколно, но тя разбра какво има предвид.

— Женен ли си? — И втренчи в него присвити очи.

— О, не. Работата ми поглъща цялото ми свободно време.

— А, да — каза тя, сякаш това обясняваше всичко.

Обядът бе доста скромен според квеганските стандарти, ала всъщност бе истинско малко пиршество за всеки от тях. Скоро след като Амиранта влезе, на вратата се появиха Пъг и Магнус. Ливия си тръгна и тримата останаха сами.

— Открихте ли нещо интересно? — попита Пъг, докато си пълнеше чинията със сирене, месо и плодове.

— Нищо, което да ни зарадва особено — отвърна чародеят и вдигна въпросително вежди към каната с вода и другата — с вино.

— Вода, ако обичаш — рече Магнус. — Виното на обяд ме приспива.

Пъг кимна и Амиранта каза:

— И аз ще пия вода.

Тъй като предполагаха, че ги подслушват, се стараеха да разговарят на неутрални теми. Амиранта пръв довърши обяда си и каза:

— Значи засега нищо определено, така ли?

Те знаеха, че пита за ключ, който да му помогне в търсенето.

— О, има доста неща. Вече няма съмнение, че в архивите на Кралството има бели петна, най-меко казано.

Това бе предварително уговорена фраза, целяща да му подскаже, че засега не са се натъкнали на нищо важно.

След обяда прислужниците пак ги заведоха до местата на техните занимания и Амиранта с леко разочарование откри, че Ливия не го очаква там. Наруга се заради желанието си да се занимава с това, което му е приятно, вместо с това, което е нужно. След срещата с Пъг и съратниците му погледът му за света бе започнал да се променя — мащабите на опасността, срещу която се бяха изправили, храбростта, щедростта и самопожертвованието на хората, готови да се борят. Ала имаше нещо, което не му даваше покой, нещо, което го измъчваше отдавна, макар на моменти да го смяташе за не особено важно.

Срещата със Сандрина и Крийган бе помогнала да се отворят стари рани — рани, които дори не бе склонен да признае, че носи.

Хора като Брандос, които го познаваха добре, смятаха, че е човек, който не съжалява за стореното, особено що се отнася до жените. Но сега, докато погледът му се плъзгаше по купчината книги, мислите му бяха с младата Сандрина.

Като млад мъж, както много други, и той се бе влюбвал с лекота, или поне бе смятал, че обича. Като се имаше предвид начинът му на живот, тези връзки не бяха продължителни. По времето, когато откри Брандос, се беше научил да стяга юздите на сърцето си. Жените бяха същества, създадени да осигуряват уют, да бъдат превземани и изоставяни, не и да си изгубваш ума по тях.

Това, което го плашеше, бе, че изглежда, държеше много повече на Сандрина, отколкото бе готов да признае; че времето, което бяха прекарали заедно в онова малко селце на север от Крондор, бе създало между тях нещо повече от обикновена физическа близост. Мразеше се заради това, което чувстваше.

Прокле се заради сантименталните терзания на един стар глупак, който продължаваше да живее в тяло на млад мъж, и се захвана за работа с удвоени усилия.

След около час започна да усеща нещо. Вдигна една книга, погледна заглавието и я остави. Взе следващата и отново почувства познатото, ала странно пощипване. Хвърли книгата настрани и вдигна други две. Колкото повече се заравяше в купчината, толкова по-силно и познато бе усещането.

Усещане за демон.

Опита се да го прогони, да не обръща внимание на щетите, които нанасяше на тези книги — повечето от тях бяха пред разпадане, — ала усещането продължаваше да се усилва.

Ръката му докосна нещо и той отскочи като попарен.

Като се опитваше да действа колкото се може по-бързо, но без да повреди книгата, я обърна, за да прочете заглавието. И щом погледът му се спря на корицата, целият настръхна.

Книгата бе пълна с демонична магия.

Той протегна ръка и я сграбчи и усещането за демонична магия го заля и преизпълни — само че Амиранта бе подготвен за него. Вдигна книгата и я отнесе на масата. Сложи я внимателно и я огледа отдалече, преди да я докосне отново.

Беше почти сигурен, че е подвързана с кожа — човешка, елфска или някаква друга, но че е принадлежала на живо, надарено с разум същество.

Погледна корицата и остави заклинанието, на което го бе научил Пъг, да подейства. Макар езикът да бе древен и забравен, Амиранта го четеше с лекотата на майчиния си език.

Зашепна бавно:

— Великата демонична наука.

После бавно отгърна на първата страница и се зачете.

След няколко минути краката му започнаха да треперят и стомахът му се сви, но Амиранта продължаваше да седи в креслото и да плъзга поглед по страниците. Едва сдържаше напиращото в него желание да закрещи.

От момента, в който четиримата се събраха за вечеря, беше ясно, че Амиранта има да им казва нещо, но мълчи, опасявайки се, че могат да ги подслушват. Когато най-сетне останаха сами, Пъг погледна Магнус въпросително, младият магьосник кимна, затвори очи и каза:

— Разполагаме с няколко минути. Магията, която използват, за да ни шпионират, е доста слаба, но ако я неутрализирам твърде често, ще им направи впечатление.

— Какво откри? — обърна се Джим към Амиранта.

— Това, за което дойдохме — отвърна той. — „Великата демонична наука“ и дори повече.

— Повече? — попита Пъг. — Какво повече?

— Всичко, което е известно за демоните — отвърна Амиранта, като едва сдържаше вълнението си. — Смятах се за опитен чародей, демоните са моя специалност, но не съм знаел нищичко! — Той се облегна назад. — Още не съм я приключил, но четох достатъчно, за да знам, че съм свидетел на нещо неописуемо!

Пъг погледна Магнус и той каза:

— Само още минута, не повече.

— По-късно можем да го обсъдим с подробности — рече Амиранта и се обърна към Джим. — След като я откраднеш.

Джим сви рамене, сякаш това беше дребен проблем. Библиотеката не беше Имперската съкровищница, щеше да влезе и да излезе за броени минути, с книгата в торбата. Като дипломат възможността да го претърсят при напускане на страната бе минимална, а озовяха ли се в открито море, четиримата можеха да обсъждат проблемите си на воля.

— Има ужасно много неща, за които трябва да говорим — заяви Амиранта. Осъзнаваше, че им остават само няколко секунди. — Демоните са много повече, отколкото си мислим. Много, много повече — повтори и в този момент Магнус вдигна ръка и заговори:

— Натъкнах се на едно описание на морската битка при Окото на квестора през петнайсетата година от управлението на Родни Трети. — Разсмя се малко насила и продължи: — Разказът е доста по-различен от този, с който разполагаме в Крондорската библиотека.

Разговорът продължи в същия дух — находките и сравняването им с досегашните проучвания, като от време на време подхвърляха по някоя похвала относно гостоприемството на домакините. Всеки от участниците доста бързо възприемаше ролята на доволен гост и уморен книжник.

Джим обмисляше кой ще е най-удобният момент да напусне стаята си, без да събуди жената до себе си — знаеше, че квеганците ще се погрижат някоя агентка да топли леглото му. Ако не срещнеше никого по краткия път до библиотеката, щеше да може да вземе книгата — след като получеше точното й описание от Амиранта — и да се върне за не повече от половин час, може би дори по-малко.

Пъг и Магнус се измъчваха от други мисли — какво ли е открил Амиранта в книгата?

А самият Амиранта седеше мълчаливо: все още не бе сигурен дали е започнал да разбира поне малко случващото се и се питаше дали ще намери някакъв смисъл в него. Защото тази книга не бе дело на един изгубил здрава почва разсъдък, тя променяше всичко, което бе смятал, че знае за демоните, както и представите му за така наречения от учените Пети кръг на ада.

Амиранта пое дебелия том и го сложи на масата, а Джим изсумтя свадливо:

— Проблемът не беше в отмъкването, а да я донеса, без да рухна под тежестта й.

Книгата бе дебела две педи, страниците й бяха от плътен пергамент. Тежеше поне петдесет фунта, но не беше чак толкова тежка за носене, колкото трудна за скриване. Според Джим обаче, дори ако квеганците го бяха забелязали да снове нощем, щяха да сметнат, че е тръгнал да краде държавни тайни, а не някаква забравена от всички книга.

Бяха напуснали Квег преди малко повече от час и веднага щом излязоха от пристанището и се озоваха извън обсега на всякакво възможно наблюдение, зрително или чрез магия, Магнус ги прехвърли в кабинета на баща си на върха на кулата на Острова на чародея.

Амиранта беше възбуден като дете, което отваря подарък от Дядо Зима на празненството на Средзимието. Посочи книгата и каза:

— Ще ми отнеме най-много ден-два, за да определя дали написаното вътре отговаря на истината. Ако е така… — Погледна Пъг. — Моят нов приятел, елфът Гуламендис, и аз сме положили доста усилия и сме преживели немалко трудности, за да натрупаме оскъдните си познания. Ние сме сред малцината, оцелели в този своеобразен образователен процес, защото предполагам, че повечето млади магьосници, решили да се изправят срещу демон, вече не са между живите, за да споделят опита си. Но с това тук — той чукна по корицата с показалец — ще съм дваж по-добър майстор в демоничната наука, отколкото бях досега.

— Изглежда доста внушително — каза Пъг.

Магнус го стрелна с поглед, после попита чародея:

— Кой я е написал?

— Няма име на автор — отвърна Амиранта. — Може да е споменато някъде, прочетох само една четвърт от нея преди Ливия да се върне и да ме покани да излезем. Там има… Просто не знам откъде да започна. Представата ми за Петия кръг на ада е като за място, където цари хаос, всичко непрестанно се мени, насилието е определящ закон и най-силните се издигат, за да командват. — Той сниши глас. — Но има много повече от това. Например йерархическият строеж! — Той вдигна ръка и чак след това забеляза, че е приковал вниманието им. Дори Джим го слушаше напрегнато. — И аз като вас смятах, че демонският крал е най-силният, този, който се е добрал до поста си чрез двубои, убийства, всяване на ужас или съюз с по-слаби и търсещи закрила, но…

— Но? — попита Магнус.

— Тези демони са робска каста — рече Амиранта.

— Робска каста?

— Като кешийските воини псета, обучени да убиват, побъркани, свирепи, умеещи само едно — да воюват. Но те имат свое общество. Имат строители… Къде беше онази зала от другата страна на разлома, където Макрос е загинал при двубоя с Маарг, Пъг?

Пъг премигна, сякаш не се бе замислял за това досега.

— Видях я съвсем за кратко.

— Но въпреки това ми я описа, когато ми разказваше за Макрос — посочи Амиранта.

— Мислех, че е някакъв друг свят.

— Такъв, който демоните вече са завладели? — попита Магнус.

— Ще трябва да прекарам още няколко дни над книгата — каза Амиранта и погледна Пъг. — Може ли да я взема в стаята си?

— Разбира се.

Амиранта посегна към книгата, но вместо да я вдигне, я отвори на последната страница. Листът бе прегънат и когато го разгъна, всички видяха, че е няколко пъти по-голям от останалите страници.

— Какво е това? — попита Джим.

Чародеят отвърна почти засмяно:

— Освен ако не греша, скъпи милорд Джеймс Джеймисън, това трябва да е карта на ада!

11.

Бягството

Братята стояха неподвижно.

Ларомендис използваше цялото си умение, за да ги скрие, докато два демона извеждаха няколко затворници от килиите им. Само способността на Гуламендис да надушва демоните отдалече ги бе спасила. Шегата, която бе подхвърлил преди малко, се бе превърнала в реалност и сега двамата стояха долепени до стената и магьосникът се стараеше да изглежда така, сякаш са част от нея.

Времето се нижеше мъчително бавно, но в края на краищата затворниците бяха отведени и вратата на подземието се затръшна. Бяха смесена група — четири джуджета, двама човеци и двама елфи. Всичките вървяха мълчаливо, но никой не изглеждаше изплашен.

Щом помещението опустя, Ларомендис остави илюзията да се разсее и попита:

— Какво беше пък това?

— Не им знам езика — отвърна брат му. — Нищо не разбрах.

Откакто се бяха озовали в този замък на непознатия свят, премеждията следваха едно след друго. Гуламендис не скриваше гнева си, че не разбира какво става.

— Трябва ни повече информация — промърмори той.

— И откъде смяташ да я набавиш?

— Единственият начин е да идем да разговаряме със затворниците.

— Да не си се побъркал?

— Защо? Нима мислиш, че ще ни издадат на тъмничарите си?

— Може и да го направят, ако решат, че ще спечелят благоволението им!

— Какво предлагаш тогава?

— Мисля, че трябва да се опитаме да узнаем колкото се може повече сами. Да излезем навън и да се огледаме. — Той въздъхна. — Ако не открием пътя за дома, поне ще се ориентираме донякъде къде сме. Винаги може пак да се върнем тук. — Огледа се и добави: — Бих искал да си поговоря с нашите далечни братовчеди, когато няма опасност да бъдем изненадани от тъмничарите.

Гуламендис килна замислено глава.

— Съгласен. Може би ще е най-добре да го направим, докато джуджетата и хората спят. Нашите сънародници със сигурност не биха ни издали.

— Е, ти имаш по-високо мнение за тях от мен, братко — отвърна Ларомендис. — Стой близо до мен. Ако се наложи да изфабрикувам бързо някоя илюзия, ще е от малките.

— Ще съм твоя сянка — обеща брат му.

— Сега накъде? — попита Ларомендис.

— Напред или назад? Да продължим напред.

Заизкачваха се тихо по стълбата, която бяха видели вдясно при влизането си в тъмницата.

— Други предложения? — попита шепнешком Гуламендис.

— Тихо — изсъска брат му.

Бяха стигнали до просторна оръжейна. В другия й край няколко демона нагласяваха броните на новите попълнения. Разговаряха с тях предимно със сумтене и гърлени звуци, докато им показваха как да пристегнат нагръдниците и шлемовете. Бяха толкова увлечени в задачата си, че не забелязаха двамата елфи.

Братята тихо заслизаха по стълбите. Щом стигнаха етажа с килиите, спряха и надникнаха внимателно иззад ъгъла.

— Нататък — каза единият брат и посочи.

— И този път по-бавно, братко — рече другият.

— Съгласен.

Заизкачваха се по следващата стълба.

* * *

Огромната крепост бе на практика пуста. В нея имаше място за хиляди воини, а и от начина, по който бе построена, беше ясно, че разположените тук части ще могат да достигнат отбранителните си позиции максимално бързо. Нямаше съмнение, че това огромно съоръжение е било построено преди много векове и че мащабите му не са подходящи за демоните. Залите и галериите бяха твърде големи за най-дребните от тях, ала същевременно твърде малки за едрите екземпляри. Нещо средно между джудже и елф бе живяло тук в далечното минало. Беше сигурно, че заемането на крепостта от демоните бе станало сравнително скоро. В една от кулите се забелязваше движение, но останалите бяха изоставени.

Братята се качиха в една от празните кули, за да видят как изглеждат нещата отвисоко. Вратата горе беше заключена, но Гуламендис почовърка ключалката с кинжала си и я отвори.

Влязоха.

Късното следобедно слънце озаряваше стаята с бледа светлина. Изглежда, това бе някакъв кабинет. На лавиците покрай стената имаше книги, имаше и писалище с изсъхнала мастилница и древни свитъци.

— Всичко ме сърби — оплака се Гуламендис. — Който и да е бил тук, е практикувал тъмни изкуства.

— Затова ли демоните не са отворили вратата?

— По-скоро защото са мързеливи — отвърна Гуламендис. — Винаги следват линията на най-малкото съпротивление.

Ларомендис взе един лист и каза:

— Който и да е писал това, доста е бързал. Не е довършено.

— Но е предполагал, че ще се върне — добави Гуламендис. — Защо иначе ще заключва вратата?

— Прав си — рече брат му. После посочи прозореца. — Да видим какво има отвън.

Прозорецът бе вдълбан в дебелата стена и пред него имаше каменна скамейка. Двамата стъпиха върху нея. Стъклото беше толкова мръсно, че се наложи да отворят прозореца.

— Да виждаш в пейзажа нещо познато? — попита Ларомендис.

Гуламендис отправи поглед към планинската верига в далечината. Ако се съдеше по наклона на светлината, гледаха на юг. Слънцето залязваше зад тъмни облаци вдясно.

— Не, нищо.

— Виждаш ли онези озарени от огньове върхове? — попита брат му и посочи вулканите.

— Разбира се — отвърна Гуламендис. — Защо?

— Погледни как единият се издига надясно, докато другите два са наклонени наляво и са еднакви.

— Огнените близнаци?

— Дали е възможно?

— Ако си много на юг и гледаш на север… — рече замислено Ларомендис.

— От бойниците на Кан-дукар!

— Тогава Близнаците ще са вдясно, а Огнената кралица — вляво!

— Но защо не знаем нищо за тази древна крепост?

— Никога не сме стигали толкова надалече — отвърна магьосникът. — Кан-дукар е бил най-северното укрепление на Телесан, когато са се появили демоните. Този свят всъщност е останал незаселен заради пушеците и пепелта. Единствената причина да пращаме работници тук са били ценните метали.

— Мислиш ли, че затова демоните държат тези затворници?

— Възможно е — отвърна Ларомендис.

— Хъм. — Брат му поклати глава. — Е, поне вече знаем откъде са се взели.

— Знаем ли?

Укротителят на демони въздъхна.

— Всъщност не. Искам да кажа, знаем, че порталът в стената при вратите води към един свят, където видяхме демоните да се бият, и че не са дошли оттам.

— Не бива да палим светлина, тъй като ще ни видят веднага — каза Ларомендис. Така че ще трябва да почакаме до утре, за да огледаме какво има тук и дали нещо може да ни е полезно. Но ще ни трябва и храна. Ще сляза да взема. Ти винаги си бил по-добрият учен, така че огледай наоколо, докато все още има някаква светлина.

И излезе и затвори вратата. Гуламендис бавно огледа книгите по лавиците и погледът му се спря върху един голям подвързан с кожа том. Той посегна към него и в мига, когато пръстите му го докоснаха, отдръпна рязко ръка.

— Демони! — прошепна Гуламендис. — Възможно ли е? — Взе книгата, отвори я и веднага позна древните рунически символи за демоничен контрол. — Олеле! — възкликна тихо, седна и започна да чете.

След малко брат му се върна с торба с храна и каза:

— Добре, че се измъкнахме от бараката. Когато се върнах, някакви джуджета тъкмо вземаха храна за затворниците.

— Защо не са ни открили снощи?

Ларомендис сви рамене и му подхвърли една ябълка.

— Може би не хранят затворниците всеки ден. Откри ли нещо?

— Да — рече брат му. — Мисля, че дори намерих няколко неща. Важни неща.

— Като?

— Къде е портата, водеща към този свят.

— Наистина? — попита заинтригувано брат му. — И какво друго?

— Кой и какво може да е в центъра на това безумие. Но вече е твърде тъмно и не мога да чета повече.

— Да, наистина се стъмни съвсем. Е, ще продължим утре.

— И още нещо — рече Гуламендис.

— Какво?

— Мисля, че намерих път към дома.

Ларомендис повтори това, което бе узнал току-що.

— Значи тази стая е принадлежала на човешки магьосник, който се наричал Макрас…

— Макрос.

— Макрос. И той е бил съветник на местния управник.

— Кралят на Дес.

— Кралят на Дес. И Макрос е открил портал, построен от незнайни същества в далечното минало.

— Аха.

— И докато експериментирал с това устройство, отворил портала.

— Да, към един свят… Ще трябва да прочета отново тази част, когато стане светло.

Ларомендис помълча известно време в тъмнината, после каза:

— Да преминем нататък. Този портал не е същият, през който дойдохме тук ние.

— Да, не е, защото според неговото описание се намира в една близка долчинка, ако предположим, че Макрос е бил тук, когато е писал, и под близка е имал предвид до тази кула.

— Добре де, да речем, че открием портала. Как ще го отворим?

— Тъкмо затова казах „мисля, че намерих път към дома“, а не „пътя“. Ако успеем все пак да се справим, предлагам, когато се върнем — видя, че Ларомендис се готви да възрази, и вдигна ръка, — да идем не в Е’бар, а на Острова на чародея.

— Как?

— Прекарах достатъчно време при портала на острова, за да… Е, мисля, че ще мога да ни прехвърля там.

Ларомендис обаче не изглеждаше толкова обнадежден.

— И какво ще използваме, за да го задействаме?

— Взех някои неща от мъртвия галасмант.

— Кристали?

— Кристали.

— Тъй като нямам по-добра идея — рече Ларомендис, — може ли да предложа да тръгнем сега, да вземем книгата с нас и да я прочетем, когато се зазори?

Гуламендис изпитваше крайна неохота да зареже тази съкровищница на древни познания, но не можеше да отрече, че предложението на брат му е мъдро.

Слязоха по витата стълба на кулата и огледаха дългия коридор, който водеше към стълбището за подземията и вътрешния двор. Прокраднаха се покрай затворените врати и пустите помещения и когато се озоваха в тъмницата, Гуламендис рискува да надзърне към килиите. Затворниците спяха, сгушени един в друг, за да се топлят. Нямаше пазачи.

Продължиха колкото се може по-безшумно към ниската врата към двора и Ларомендис я открехна съвсем лекичко и надзърна отвън. Не се виждаше никой.

Тръгнаха покрай стената, като се придържаха в сенките. Не смееха да поемат и най-малкия риск, когато свободата изглеждаше тъй близо.

Главната порта беше залостена, но малката вратичка в нея не беше. Никой не я охраняваше, така че те я отвориха и излязоха.

— Трябва да се отправим на юг — заяви Гуламендис.

— Към вулканите и бойното поле? — попита брат му.

— Да — отвърна Гуламендис.

Щом се развидели, Гуламендис и Ларомендис седнаха под една скална козирка. Трите вулкана бълваха с постоянни темпове пушек и пепел в небето. Както мрачно отбеляза Ларомендис, нищо чудно докато стигнат до портала, някой от вулканите да изригне и да го разруши. Не би се учудил, ако съдбата се подиграе с тях, като ги изгори живи на крачки от портала, или пък им позволи да гледат как последната им надежда догаря в пламъци. Втората възможност му се струваше много по-неприятна.

Когато сподели опасенията си с брат си, получи в отговор само навъсен поглед — Гуламендис тъкмо отваряше книгата.

Ларомендис зачака търпеливо.

— Доколкото разбирам, въпросните същества, наричани едхара или едара, тъкмо започвали да експериментират с порталите — каза след малко брат му. — Те построили този, който търсим, в пещера — надявам се, че не е далече оттук — и през него открили няколко на пръв поглед безвредни свята. После демоните открили тях.

— Открили тях?

— Помниш ли какво каза Пъг за природата на разломите?

— Не съвсем — отвърна брат му. — Докато ти водеше този разговор, аз общувах с онова същество от света, чието име не мога да произнеса, дето имаше синкава кожа и от шията му излизаха разни неща и правеше невероятни илюзии…

— От твоите уста, мой недотам скромни братко, това си е доста сериозна възхвала — рече Гуламендис.

— Длъжен съм да му отдам дължимото — беше наистина добър.

— Пъг каза, че разломите били като магнит — както магнитът привлича желязо, така и те привличали други разломи. Ако имаш вече изграден портал от един свят до друг, съществува повече от обичайна възможност някой, създаващ портал със случайна посока, да се свърже със света, който вече има портал.

— Хм, дали точно заради това галасмантите са създали Разпределителен свят?

Брат му повдигна рамене.

— Мога само да гадая какъв е отговорът, тъй като Регентският събор не смяташе, че съм достатъчно сведущ по въпроса. — Забоде пръст в разтворената книга. — Тази част оттук до края е писана много по-припряно от останалото и наподобява докладите, които получавахме от срещите на нашите сънародници с демоните — хаотични нападения, никаква милост от едната или другата страна, вълна след вълна от всякакви породи демони.

— Очевидно нещо се е променило — рече Ларомендис. — Тези демони, които видяхме преди, и тези в крепостта, не бяха като никои, които сме срещали.

— Тъкмо затова става все по-интересно — изръмжа Гуламендис. — Виж какво ще ти прочета: „И тогава при нашия господар Хиджила дойде пратеник от демоните, развял знамето на примирието, и ни съобщи условията им“.

— Примирие? — Замислен за десетките светове, прегазени от Демонския легион, и милионите изтребени таредели на тези светове, той прошепна: — Ние никога не сме получавали подобно предложение.

— Едхарите не приели предложението и предпочели да се бият докрай. Авторът на съобщението е вярвал, че това са последните му записки, и се е постарал да вмъкне всички подробности, които е сметнал за важни. Причината, поради която смятам, че ще успеем да използваме портала в пещерата, е защото точно това са възнамерявали да направят управниците на едхарите. Не става ясно дали са сполучили да се измъкнат навреме и дори дали са стигнали до портала. По-важното е, че ако успеем да се доберем до Острова на чародея и после до Е’бар, ще разполагаме със сведения от жизненоважно значение, които да съобщим на Регентския събор.

— Смяташ ли, че трябва да го съобщим на Тандареи? — попита Ларомендис.

— Винаги се свежда до това, нали? — отвърна с въпрос брат му.

— Братко, Съборът не може да продължава да следва курса, към който се придържаше последните три години. Кръгът на светлината трябва да бъде реформиран и всички служби, занимаващи се с магия, трябва да бъдат възстановени. Месеците, които прекарах на Острова на чародея, ме убедиха, че това е самата истина. Ако разговаряш с Магнус и Пъг за тяхната история и научиш за първите опити на Пъг, за Академията в Звезден пристан… Добре де, първо да се върнем живи и здрави.

— Мисля, че можем да сме там още днес, ако тръгнем веднага — рече Гуламендис.

— Посред бял ден?

— Да виждаш някого наоколо?

— Не, но преди няколко месеца в тези околности се е състояла голяма битка — припомни му магьосникът.

— Съмнявам се, че още бушува — рече Укротителят на демони. — Което обяснява защо в крепостта има малоброен гарнизон, а ние успяхме да влезем и да излезем, без никой да ни спре. Отишли са някъде другаде.

Ларомендис се надигна и каза:

— Това, което ме дразни най-много, са всичките тези нерешени загадки. Аз съм само един скромен елф — карам разни неща да се появяват от въздуха и другите ми се отблагодаряват — с храна, злато, ласките на нечия дъщеря, хубава дреха…

— Винаги си разсъждавал като мошеник и си мошеник по душа — засмя се брат му. — Но си ми брат и това значи, че каквото и да става, ще съм до теб.

За първи път от много време Ларомендис не се сдържа и отвърна на усмивката на брат си. Потупа го по рамото и рече:

— Така и трябва да бъде. Аз също ще съм до теб до края.

— Да вървим.

Докато крачеха на юг, Ларомендис каза:

— Има един въпрос, който искам да ти задам от известно време.

— Да?

— Помниш ли когато онази жена, Сандрина, наговори всички тези неща за Амиранта?

Гуламендис се разсмя.

— Как бих могъл да забравя?

— А помниш ли онази част за съществото, което призова — което се казваше Далтея? Доколкото си спомням, се появи в облика на жена с необичайна красота.

— Демон, който прилича на необичайно красива жена. Да, спомням си. Беше призовал сукуб и го бе променил така, че да е несравним по хубост.

— Представяш ли си да призовем някоя невероятно красива и готова да се подчинява елфка? Знаеш ли как се прави?

За първи път от почти век Гуламендис плесна брат си по темето.

По пладне наближиха района с вулканите. Въздухът бе изпълнен с тежката миризма на гореща пепел, а очите им смъдяха от лютивия дим — почти не полъхваше вятър. Димът ги скриваше от нежелани наблюдатели, но също така затрудняваше дишането и дразнеше очите.

Намираха се сред същинско море от гранитни скали, огромни сивкави плочи и черни сенки, накъсани от щръкнали назъбени камънаци. Понякога плочите пропукваха зловещо под краката им, подсказвайки, че крачат върху локви от нагорещена лава, които изпускаха облаци миришещ на сяра дим. Гуламендис дори за малко да пропадне в една цепнатина, ако брат му не го бе уловил навреме.

— Кой би искал да завладее това окаяно място? — попита Укротителят на демони.

— Ние сме го направили, та макар и само за известно време — отвърна Ларомендис. — Трябвали са ни кристалите, които се раждат в тези вулкани, а и тук са най-големите метални залежи в познатата вселена. — Той се огледа, сякаш се мъчеше да се ориентира. — Прекарах известно време по тези места по заръка на Регентския събор и при мините на юг, от другата страна на изоставената крепост… Мога само да кажа, че са невероятни — има мед, сребро, желязо, злато… — Той си пое въздух и се закашля. — Колко още ще вървим?

Гуламендис спря и надзърна в книгата, за да се увери, че са на прав път.

— Ако съм разбрал правилно, трябва да изкатерим ето онзи хребет. — Посочи на юг и Ларомендис видя на около миля от тях висок скален масив, към който водеше относително полегат склон. — Пещерата трябва да е някъде от другата страна.

След около час се изкачиха на хребета и Ларомендис възкликна:

— Богове и отци!

Пред тях се простираха миля след миля натрошени и напукани скали. В далечината се виждаха огнени фонтани и гейзери, които бяха само външни признаци за активната вулканична дейност отдолу. Откакто бяха дошли тук, таределите бяха станали свидетели на две изригвания, нито едно от които не бе толкова мощно, че да заплашва съществуването на крепостта на юг, но достатъчно силни, за да ги откажат от проучване на района. Братята предполагаха, че ако не са били тези изригвания, изследователите са щели да открият крепостта на север. Разбира се, ако не бяха дошли демоните.

— Сега накъде? — попита Ларомендис.

— Нататък. — Гуламендис посочи.

— Не може ли да си малко по-точен?

— Не — заяви брат му и заслиза надолу по една застинала река от лава.

12.

Съюзници

Сандрина препускаше в галоп.

Фарсон и Кеандар също пришпориха уморените си коне по последния склон преди Дърбин.

Откъм пустинята духаше вятър и носеше облаци прах. Сандрина бе задала безмилостен ритъм, макар да си даваше сметка, че когато всичко приключи, трите бойни коня ще стават само за впрегатен добитък и никога вече няма да участват в битка.

Въпреки това тя смяташе, че жертвата е оправдана, също както бе преценила, че загубата на Джалиел е необходима. Всяка нощ се молеше на Богинята за закрила и се надяваше, че Джалиел е извадил късмет и не е мъртъв, а само пленен. Ако Богинята проявеше милост, той и останалите роби щяха да бъдат освободени, когато загадката в Долината на изгубените се разкриеше напълно.

Според всички мерки Дърбин бе най-опасният град по бреговете на Горчиво море. Бе седалище на Имперското кешийско правителство в пустинята Джалпур и като такъв представляваше закона в този край. От време на време Имперският двор в Кеш пращаше нови заповеди и разпоредби, ала силата на оръжието, златото и властта си оставаха единствените значими средства за безопасно пребиваване в града.

Трима изнурени ездачи, пристигащи в галоп, едва ли щяха да предизвикат интереса на градската стража, а всеки друг би им обърнал внимание само ако ги сметнеше за потенциален източник за обогатяване.

Сандрина бе единствената, на която се спираха погледи, защото въпреки тъмните кръгове под очите й и покритите й с прах доспехи лицето й бе все така красиво. Ала оръжието и орнаментите по наметалото подсказваха недвусмислено, че всякакви непристойни предложения ще бъдат посрещнати на нож. В близък бой един Непреклонен рицар щеше да остави много по-сериозни рани, отколкото би получил. Вторият рицар и джуджето също подсказваха с вида си, че е по-добре да не бъдат закачани, и така тримата прекосиха града, без някой да дръзне да ги спре или предизвика.

На пристанището Сандрина тръгна да търси кораби, ала след няколко кратки разговора стана ясно, че сумата, която искат капитаните, надхвърля дори цената на нов кораб. Нито един капитан в Дърбин не би откарал пътници на Острова на чародея, независимо от заплащането.

След кратко отбиване в една кръчма Сандрина се обзаведе със собствен съд — малка лодка, не по-дълга от двайсет стъпки, и ако в морето се случеше лошо време, преобръщането им бе неизбежно. Въпреки това Сандрина призова на помощ всичките си плавателни умения, колкото и да бяха посредствени, отправи молитва към Богинята и напуснаха пристанището.

Сандрина имаше едно предимство — можеше да се ориентира по звездите и не се съмняваше, че ще намери Острова на чародея. Прецени, че през първия ден трябва да плават на североизток и с падането на нощта да сменят курса. Фарсон и Кеандар не разбираха нищо от мореплаване и получиха кратки наставления за това какво трябва да правят. Щеше да им е тясно и неудобно, без възможност за усамотяване, но пък вече бяха привикнали един с друг.

Почти не разговаряха. Никой от тримата не бе мигнал последните две денонощия и бяха изтощени до смърт. Сандрина бе измъкнала от Кеандар малкото, което знаеше. Новата информация, добавена към това, което бе видяла, само я убеди, че се е натъкнала на неща, които за момента не е в състояние да разбере. Нищо от видяното не подлежеше на разумно обяснение и това само я изпълваше с безсилие.

След като потеглиха на път, Сандрина нареди на Фарсон да се опита да поспи. Що се отнасяше до Кеандар, той дори не се нуждаеше от подкана, защото скръсти ръце на гърдите си, отпусна глава и скоро потъна в дълбок сън. Сандрина знаеше, че по някакъв начин трябва да остане будна, докато се зазори, после да събуди Фарсон, да му покаже как да направлява лодката и едва след това да поспи. Основната й грижа бяха бандитите, пиратстващи в тези води. Надяваше се обаче скоро да напуснат крайбрежните води, където рискът от среща с пирати бе най-голям. Трима въоръжени опитни воини в града бяха едно. Но трима души в малка лодка срещу пирати в кораб бяха съвсем друго. Сандрина знаеше, че натъкнат ли се на пирати, много скоро ще се озоват на робското тържище в Дърбин.

Успя да остане будна само благодарение на силната си воля и когато най-сетне слънцето се показа на хоризонта, сръчка Фарсон и му предаде набързо един урок как се управлява лодката. С единично напречно платно и без кливер й бяха нужни само няколко минути, за да демонстрира простичката задача как да се носят пред попътния вятър. Не пропусна да подчертае, че трябва да я събуди и при най-малкото затруднение. Той кимна и Сандрина посочи звездата, която изгряваше пред тях.

— Това ти е главният ориентир. Ако държиш носа право към нея, ще се отдалечим достатъчно на север, а после можем да свием на запад, за да стигнем мястото, където отиваме. След около три часа ще видиш три малки звезди да се издигат приблизително на едно и също място. Те ще образуват триъгълник с върха надолу. Завърти носа на лодката към мястото, откъдето изгряват, докато голямата звезда се озове ето там. — И посочи една точка вляво. — Когато достигне най-високата си точка в небето… — Прозя се неудържимо и премигна уморено. — Ако звездата започне да се снижава… — Излегна се на дъното, затвори очи и продължи: — Тогава насочи лодката между нея и триъгълника, после я обърни право към триъгълника. Ще криволичиш, но в края на краищата ще стигнеш. Събуди ме, когато небето на изток започне да просветлява. Трябва да го погледна, за да преценя колко далече…

И заспа.

Богинята се смили над тях. Вече три дни се радваха на попътен вятър, а нощем Фарсон не се отклоняваше твърде далече от курса. Кеандар също се оказа полезен, когато пребори вродената си неприязън към плаването, дълбоките води и лодките, която бе тъй характерна за неговите сънародници. И все пак, след като схвана основните принципи на навигацията, дори започна да се забавлява.

Храната им бе на привършване, водата също намаляваше с тревожни темпове, но в един момент зоркото джудже се провикна:

— Виждам суша!

Сандрина даде знак на Фарсон да поеме кормилото, изправи се до мачтата, взря се в далечината и след няколко минути, когато различи неясно петно на хоризонта, каза:

— Това трябва да е Островът на чародея. — Огледа се и видя, че отзад ги приближава буря. — Тъкмо навреме, изглежда. Защото прогнозата не е добра.

Скоро чертицата на хоризонта се превърна в черен масив, от който пък се оформи островът. По времето, когато небето над тях започна да потъмнява, вече различаваха върховете на планината и замъка на източния хребет.

— Има един подходящ бряг на запад от нас — рече Сандрина и Фарсон кимна. — Само не забравяйте, че слизането в плитчините не е приятна работа и сигурно ще се поизмокрим. — Беше ги накарала да свалят броните веднага щом се отдалечиха от Дърбин и не се страхуваше, че могат да се удавят на стотина крачки от брега. — Кеандар, можеш ли да плуваш?

— Като камък — отвърна той. — Къде да се науча според теб?

— Значи ще внимавам да не се преобърнем.

— Ще съм ти премного благодарен, Сандрина — отвърна джуджето.

Тя пое кормилото и нареди на Фарсон:

— Щом ти кажа, се премести отзад.

Насочи лодката към полегатия бряг и щом усети, че вълната отдолу ги повдига, извика на Фарсон:

— Свали платното!

Той изпълни нареждането и в следващия миг една голяма вълна ги понесе към плитчините.

— Назад! — извика тя и всички се преместиха към кърмата, за да не позволят на носа да се зарови в пясъка. — Пригответе се да скочите и да изтеглите лодката. — Изчака още малко. — Скачай!

Скочиха. Водата бе до кръста на Сандрина и Фарсон и почти до шията на Кеандар. Бързо изтеглиха лодката на сушата и Сандрина въздъхна облекчено. Не се бе съмнявала, че Богинята ще бди над тях през целия път, но все пак се беше притеснявала.

— Да слагаме броните — нареди тя.

След малко вече се изкачваха по една тясна пътечка.

Не се виждаше жива душа, но Сандрина не се съмняваше, че по някакъв начин Пъг е осведомен за пристигането им, или ако не е на острова, го знае този, когото е оставил за заместник. Беше изнурена до смърт, но близостта на крайната цел възвърна поне част от силите й.

Щом влязоха в двора на древната крепост, тя зърна познато лице. Беше младият магьосник Джейсън, с когото се беше срещнала при предишното си посещение на острова.

— Сандрина — провикна се той и се усмихна. — Наредено ми е да се погрижа за теб.

— Спътниците ми се нуждаят от храна, чисти дрехи и почивка — отвърна тя и му представи Фарсон и Кеандар. — А аз трябва незабавно да говоря с Пъг.

Джейсън кимна, повика друг млад мъж, който бе застанал при вратата на крепостта, да се погрижи за Кеандар и Фарсон и каза:

— Сигурна ли си, че не би предпочела и ти първо да си починеш? Без да се обиждаш, но изглеждаш като истински парцал.

Тя се усмихна.

— Така се и чувствам, но това няма значение. — Разтърси глава. — Не, първо ще говоря, после ще спя.

— Добре — каза той. — Ела.

И я поведе през двора, където видяха Саманта да бърка голямо врящо гърне. Пълничката жена прегърна Сандрина и я целуна.

Сандрина бе толкова изтощена, че едва намери сили да отвърне на прегръдката й. После попита:

— Брандос тук ли е?

— Да — отвърна Саманта. — И Амиранта също.

— Чудесно — каза Сандрина и Саманта я погледна изненадано и повтори:

— Чудесно?

— Той е много гаден, но тъкмо сега се нуждая от опита му. Трябва да тръгвам. По-късно ще се видим. — Прегърнаха се още веднъж и Сандрина тръгна с Джейсън към кулата.

Сандрина отвори вратата. Очакваше да види Пъг и може би Магнус и Амиранта, но стаята беше празна.

— Какво значи това?

— Прекрачи през портала — каза Джейсън.

Тя чак сега забеляза лекото потрепване на въздуха, като мараня в горещ ден. Кимна и пристъпи напред.

Изведнъж се озова на съвсем друго място. Пак в стая, но просторна и богато мебелирана, и на подредените в полукръг скамейки седяха двайсетина души. Срещу този полукръг бе поставена маса, зад която седяха Пъг, Магнус и Амиранта.

— Сандрина — рече Пъг и стана, за да я посрещне. — Получихме вест, че наближаваш острова.

Тя кимна и съжали, че не бе приела предложението на Джейсън, защото беше мръсна, миришеше на морска сол и пот, а очевидно се бе озовала на много важна среща. Пъг я покани да седне до Магнус и тя го направи.

— Това е всичко, с което разполагаме засега — каза Пъг на останалите. — Заемете се с поставените ви задачи и бъдете готови. Всеки момент може да бъдете повикани.

Мъжете се надигнаха и неколцина от тях изчезнаха от погледа й за миг. Останалите се подредиха на опашка пред невидимия портал. Накрая Сандрина остана само с Магнус, Пъг и Амиранта.

— Какви вести ни носиш? — попита я Пъг.

— Крийган отпътува за Риланон, очаквайки да бъде избран за Велик майстор на ордена. Прехвърли на мен управлението му в Крондор и ми остави един доклад… — погледна Пъг с подозрение, — който, предполагам, си чел.

— Копие — уточни Пъг.

— Тъй като нямаше никой друг, на когото да поверя разследването, заминах сама.

— И какво откри?

— Много малко отговори. И повече въпроси. Ще ви разкажа всичко подробно, но първо искам да знам дали преди миг не се озовах на среща на Конклава?

Пъг кимна и каза:

— Да. Краят на срещата.

— Не знаех, че сте толкова много.

— Дори сме повече. Но това не бива да се знае дори от нашите приятели. Трябваше да ги повикам тук — каза Пъг и се изправи.

— За да им дадеш нареждания? — попита Сандрина и също се надигна.

— Не точно — отвърна Пъг. — Тези, които видя, са водачи на групи, скрити по целия свят. Да обсъдим положението. Време е да стегнем редиците.

— Да стегнете редиците? — повтори Сандрина. Не беше сигурна дали умората не я кара да чува неща, които не са били произнесени.

— Идва война — обади се Амиранта. — И това ще е най-кървавата и мръсна война, която е виждал светът.

— Трябва да е някъде наблизо — предположи Гуламендис.

— Откъде знаеш?

— Авторът е отбелязал точното време за път. Зная колко време ще отнеме на човек с кон да стигне дотук.

— Ами ако е бил пеша?

Гуламендис го изгледа с досада.

— Той пише „яздене“. Не видя ли изоставените конюшни в крепостта?

— И?

— Направих необходимите корекции във времето, като взех предвид и промяната на местността, и мисля, че вече сме наблизо. — Той махна с ръка. — Би трябвало да е някъде там.

— Какво по-точно търсим?

— Портал. — Не звучеше толкова уверено, колкото преди малко.

— Нали помниш, че този при крепостта беше невидим? — попита Ларомендис.

Укротителят на демони се замисли за миг, после каза:

— Ти си майстор на невидимото. Знаеш ли как може да се промени това?

— Може би, ако ми е ясно какво търся.

— Портал?

Ларомендис малко се засрами, че не се бе сетил сам да използва уменията си в тази насока.

— Все пак ще е добре да познаваме района поне приблизително.

Гуламендис описа кръг с ръка.

— Ако правилно чета книгата, порталът трябва да е съвсем наблизо. Изглежда, са го построили достатъчно далече от крепостта, та ако се случи нещо ужасно и непредвидено, да могат да евакуират водача и придворните му.

— И къде според теб е най-логично да се намира?

— Някъде близо до стария път, на който сме в момента. — Той посочи един невулканичен хълм наблизо. — Това може да е единственият знак за ориентиране, останал отпреди изригването, и ако е споменатият в книгата… — Огледа се. — Трябва да сме наблизо. Когато разполагаш портала до пътя, ще избереш равно място, на безопасно разстояние… — Пак посочи. — Като онова там.

Ларомендис кимна и се приближи до едно равно място между две скали. Затвори очи, после протегна ръце и ги разпери. След миг каза:

— Не. Нищо.

— Какво пък, да се заемем за работа методично — рече Гуламендис. — Огледа се за друго подходящо място, избра едно и го посочи. Брат му се доближи, за да обследва и него.

Намериха портала след три часа. Не беше невидим. Просто бе съборен от някой от трусовете през годините. Имаше широка основа, подобна на тези, които използваха таределите, и две извити арки. Трябваше да внимават, докато го изправяха, защото нямаше с какво да го поправят, ако го повредят.

— Смяташ ли, че ще успеем да го задействаме? — попита Ларомендис.

— Не зная — отвърна откровено брат му. — Но мога да се опитам. — Прелисти книгата и каза: — Трябва да търсим кухина в основата на портала.

Ларомендис се наведе и зашари с ръка.

— Тук има нещо като капак… — Продължи да опипва и успя да отмести капака. Тихо бръмчене изпълни въздуха. Вътре блещукаше жълтеникав кристал.

— Действа ли още?

— Нямам представа — отвърна Ларомендис. — Ти четеш книгата, нали?

— И двамата сме минавали десетки пъти през портали.

— Така е — съгласи се магьосникът, — но никой от нас не е настройвал портал.

— Аз съм — заяви Укротителят на демони.

— И едва не ни удави и двамата.

Гуламендис коленичи и огледа основата, после двете арки от дърво, които оформяха горната част на портала.

— Усещам енергия, но много слаба.

— А откъде се настройва?

— Оттук, струва ми се — отвърна Гуламендис и посочи едната дървена част.

Ларомендис посегна и каза:

— Има някаква вдлъбнатина… чакай, не е една, повече са. Четири!

— Трябва да има и пета. Опипай.

— Има! — възкликна Ларомендис. — Просто си пъхаш пръстите, така ли? Защо?

— Мисля, че заради палеца.

— Защо? — повтори брат му.

— Защото — отвърна Укротителят на демони — малко демони имат четири пръста и палец, а и повечето са с дълги нокти, което би попречило на пръстите да паснат.

Ларомендис размърда пръсти във вдлъбнатините и каза:

— Не знам как действа това нещо.

— В книгата също не се споменава нищо по, въпроса. Има доста материал за това какво се случва след задействането на портала, но нищо по въпроса как се контролира.

— Няма знаци, нито други устройства, нищо, което да ти показва, че си направил правилния избор. — Ларомендис въздъхна отчаяно.

— Мисли си за мястото, на което искаш да отидеш — неочаквано предложи Гуламендис.

— Да си мисля?

— Ти си магьосник. Представи си мястото на Острова на чародея, на което кацна драконът.

Тъй като нямаше по-добро предложение, Ларомендис затвори очи и се опита да си представи мястото с колкото се може повече подробности. Внезапно по ръката му се стрелна силен енергиен импулс и той рязко я отдръпна.

— Ох!

— Какво стана? — попита Гуламендис.

Нищо — отвърна брат му, докато разтърсваше ръка. — Някакво… внезапно парене. Сякаш съм докоснал нажежено желязо. — Размърда пръсти и продължи: — Не е толкова неприятно, колкото ми се стори в началото. — Затвори очи, опита се да се съсредоточи върху картината от Острова на чародея и след малко каза: — Не. Тук нещо не е наред.

— Какво?

— Ако знаех, щях да съм галасмант, а не магьосник.

Гуламендис се наведе над книгата и запрелиства страниците.

— Може и да е напразно губене на време, но ще проверя дали не съм пропуснал нещо.

Брат му седна до него, доволен, че може да си отдъхне. Все пак напрежението и недостигът на сън оказваха пагубното си влияние. Ларомендис съжали, че не може да седи на нещо по-удобно. Плъзна пръсти по неравната сивкава скала и опипа заострените ръбове. В един като че ли блещукаха парченца кристал. Ларомендис се огледа и забеляза, че на много места лъчите на залязващото слънце се отразяват в подобни щръкнали от скалата кристални образувания. Виждаше обсидианови жилки, плъзнали по една преобърната плоча недалеч от тях. Преди векове водата бе започнала да се просмуква в цепнатините на скалата и в някакъв момент тя се бе пропукала и отдолу се виждаше напречен разрез, истинска естествена схема на геологичната история на този район. Тъкмо минералните залежи бяха привлекли таределите в този окаян край. Той се зачуди дали демоните не са дошли по същата причина, или просто са последвали механично своите врагове.

Имаше толкова много неща, които не разбираха. От всяка гледна точка войната с демоните бе изгубена в часа, в който бе започнала, защото единствените магьосници с познания за демонското войнство бяха членовете на Кръга на светлината. Само неколцината, избегнали изтребването на Кръга преди векове, или такива като него и брат му, бяха успели да съхранят познанията си и да оцелеят, за да се притекат сега на помощ на сънародниците си. Не за пръв път го обзе дълбоко и горчиво негодувание към Регентския събор и неговата политика.

Може би Тандареи бе искрен в намеренията си и най-сетне щеше да бъде осъществен известен напредък, или пък отново предстоеше поредният неприятен обрат. Измъчван от почти непреодолима умора, Ларомендис си даваше сметка, че не е в състояние да измисли нищо и че единствената надежда за спасяването им сега лежи на плещите на брат му.

Опита се да насочи мислите си към това какво трябва да направят, ако Гуламендис съумее да активира портала. Дали в старата крепост не бе имало друг, по-лесен път към дома? Дори и ако се наложеше да минат през Разпределителния свят? И ако все пак стигнеха в Е’бар, дали там не ги очакваше смърт в мига, когато прекрачат портала? За пръв път от години се чувстваше напълно безпомощен.

— Успях — прошепна брат му.

Ларомендис се надигна стреснато.

— Какво?

— Зная защо порталът не работи.

— Защо?

Вместо да отговори, Гуламендис се наведе над прибора и повдигна капака, под който бе поставен кристалът. Извади камъка, после развърза една кесия на пояса си и извади кристала, който бе взел от мъртвия галасмант на Разпределителен свят. Пъхна го в кухината и затвори капака. После погледна Ларомендис и каза:

— Опитай сега.

Ларомендис се надигна, нагласи пръстите си във вдлъбнатините и изведнъж съзнанието му се изпълни с образи. Той затвори очи и произнесе тихо:

— Виждам разни неща.

— Паренето, което почувства одеве — обясни Гуламендис, — има за цел да подскаже на всеки, който се опитва да задейства устройството, че кристалът няма достатъчно енергия, за да може да работи.

Ларомендис извади пръстите си от кухината и се разсмя.

— Ами да! Няма символи, нито знаци, нищо… — Затвори очи и пред мисления му взор отново започнаха да се менят различни картини. — Имам чувството, че летя над световете — прошепна възторжено. — Пустини, планини, океани…

— Помъчи се да го насочиш. Сякаш управляваш кораб в море.

— Ще пробвам. — Ларомендис се постара да спре една от картините и тя наистина замря, сякаш той висеше само на няколко крачки над земята. Видя езеро с дървета около него и тази картина му се стори позната, макар да не можеше да каже от кой свят е. Пожела умът му да се премести в долината близо до обгорените останки на Вила Беата на Острова на чародея, където се бяха намерили с брат му.

В първия миг почувства известно съпротивление, като че ли устройството не желаеше да го премести на място, за което още не е готово, или на такова голямо разстояние, но сетне сякаш някой го дръпна и изведнъж той се понесе сред звездите. Зави му се свят, стомахът му се сви мъчително, но той продължаваше да държи ръката си пъхната в кухината и да не отваря очи. Светът около него се завъртя и после изведнъж му се стори, че пада към него… виждаше голям океан, два огромни къса суша и море, с остров в средата! Насочи се право към острова, на северозапад от брега — и в същия момент пожела да забави падането си.

Страх го беше да отвори очи.

— Мисля, че го открих — каза бавно и тихо.

— Отвори портала, Ларо — отвърна също така тихо и бавно брат му.

Той поиска порталът да се разтвори, като си представяше път между световете, и отново почувства парене в ръката, но не като предишното неприятно предупреждение, а по-скоро като лек полъх.

Отвори очи.

— Успях… — тихо каза Гуламендис.

— Това е невероятно! — ахна Ларомендис. — Тази портал на машина е по-добра от нашата — много пъти по-добра. По-добра дори от тези на хората.

— Тези машини са направени от хората — припомни му брат му.

— Имах предвид хората от Родния свят. От Дома.

— От Дома — повтори Гуламендис, въздъхна и добави: — Да се прибираме у дома.

Прекрачи през портала и Ларомендис го последва.

Озоваха се в друг свят и за миг бяха объркани от рязката промяна в атмосферното налягане — бяха слезли от високи планини на морското равнище и чувствителните им уши се възпротивиха. Миришеше различно, задушливата миризма на вулканичните изпарения беше изчезнала, заменена от соления вкус на море.

И, разбира се, не на последно място от втренчения поглед на десетината магьосници, насядали в полукръг около тях, с Пъг по средата.

Гуламендис разпери ръце и каза:

— Пъг, ние сме.

Пъг даде знак на магьосниците, че всичко е наред, после се обърна към двамата братя и попита:

— Как го направихте?

— Открихме портал, ъ-ъ, машина на разлома на един друг свят и знаехме, че ако се замислим за Е’бар, ще…

— По-късно ще ни обясниш — прекъсна го Пъг. — Питам как успяхте да отворите портала.

Гуламендис погледна брат си, за да му подскаже, че той трябва да отговори.

— Просто му казах да ни доведе тук.

— И той успя? — попита учудено Пъг.

— Да. Толкова ли е странно?

— Много — отвърна Пъг и сбърчи вежди. — След последната атака поставих бариери на този остров и затова знаех, че идвате. Бяхме предупредени само няколко секунди преди разломът да пробие защитата ми. Открихме източника и се озовахме тук в мига, когато се появихте вие.

— Защитата ви? — попита Ларомендис.

— Не би трябвало да успеете да преодолеете бариерата, освен ако не разполагате с магия с невероятна сила.

Двамата елфи се спогледаха и Ларомендис каза:

— Знам, че този портал, имам предвид разлома, беше по-добър от построените от нашите инженери, но не смятах, че е чак толкова по-добър.

Пъг протегна ръка, сякаш искаше да се пресегне през портала, от който бяха пристъпили, и отново сбърчи вежди.

— Тук няма нищо. Затворил се е веднага след като сте се появили. Откъде пристигате?

Гуламендис описа накратко скитанията им и добави:

— Ако успеем да се справим с демоните и да се върнем на Разпределителен свят, мога да ви прехвърля в Кан-дукар на света Телесан и оттам да намеря отново портала.

— Това ще трябва да почака, но съм готов да приема предложението ти. Тази машина обяснява защо в последно време се случиха много неща, които не би трябвало да се случват, най-вече атаката срещу острова, при която бяха преодолени нашите защити.

— Може ли да поседнем някъде? — попита Гуламендис. — И двамата сме доста изморени.

— Да — отвърна Пъг. — Простете ми. — Обърна се към другите магьосници: — Ще се срещнем в крепостта. — После сложи ръце на раменете на двамата елфи и в миг тримата се озоваха в кабинета на Пъг в кулата.

— Невероятна магия, Пъг — каза Ларомендис. — Впечатлен съм.

Пъг се усмихна.

— И ти не си по-слаб в уменията си. Държа две стаи на две различни места и всеки, който прекрачи прага, без да знае как да контролира вратите, се озовава тук. Моят кабинет, този, в който работя, се намира на друго място.

— А тази гледка? — Ларомендис гледаше през прозореца.

— Още една илюзия, отражение на това, което ще видиш, ако погледнеш от кулата.

— Още веднъж почитания. — Елфът се огледа. — А другата стая — тази, в която ще се озовеш, ако не знаеш какво правиш?

— Друг път ще го обсъждаме. Заповядайте, седнете.

Двамата изтощени елфи седнаха и Пъг продължи:

— По вида ви мога да определя, че напоследък сте преживели доста трудности. Предполагам, че жадувате, за гореща баня и легло преди дългия разговор, затова ще се постарая да съм кратък, а утре ще продължим по-обстойно.

— Това би било чудесно, Пъг — рече Гуламендис. — Но нямам търпение да съобщя за две неща. Първо, мисля, че се натъкнахме на нещо, което досега никой не е виждал. На един изоставен свят на име Телесан открихме древна човешка крепост, но демоните са я завладели и държат там затворници.

Пъг помълча, после кимна и каза:

— Ясно.

— Не зная доколко ти е ясно — рече Укротителят на демони. — Защото демоните не вземат пленници. Те изяждат всичко, което могат, и продължават напред. А тези сякаш са се променили до неузнаваемост.

— Това не беше ли заключението, до което стигнахте с Амиранта, след като вашите опитомени демони ви предадоха на Дахун и Беласко?

— Да, има нещо такова — призна Гуламендис, — само че ставаше дума за това как се е променило поведението им. Смятахме, че просто заприличват все повече на нас.

Пъг кимна отново. Тъмните му очи оглеждаха известно време двамата елфи, после той каза:

— Каза две важни неща?

— Изглежда, че те воюват помежду си. — И елфът описа атаката на едната армия на демони срещу другата, илюзията на Маарг и изненадващата организация на операцията.

След като Гуламендис приключи, се намеси брат му:

— Точно преди да изоставим Андкардия забелязахме, че някои демони на бойното поле не се хвърлят безогледно върху отбранителните ни линии, а дават заповеди на другите демони, организират ги и ги пращат към възлови места. Тогава това не ми направи особено впечатление, защото не ми влизаше в работата и бях твърде зает да си спасявам кожата… Но това, на което станахме свидетели на Телесан, надхвърля всякакви представи. Там имаше добре организирани в подразделения демони, лагеруващи така, както лагеруват човешки и елфски армии, с офицери, застави и дори щабна шатра, атакуващите пък се спускаха по хълма в строй и координирани от невидим наблюдател, тъй като демоните, които в началото сметнахме за техни командири, се оказаха само илюзия.

Пъг помълча, после каза:

— Имаме да обсъждаме доста неща. Но могат да почакат, докато си починете.

Гуламендис му подаде книгата, която носеше, и отвърна:

— Тази книга сигурно ще ти се стори доста интересна. Опитах да я прочета, но ще призная, че не разбрах и половината от написаното.

— Кой е авторът?

— Някой си Макрас. Събрал е в кулата си множество книги и свитъци, а освен това е водил и дневник. Открих тази книга на писалището му и благодарение на някои от нещата, описани вътре, успяхме да се доберем дотук.

— Благодаря — каза Пъг. — Сега слезте долу и се нахранете. Саманта, жената на Брандос, готви много хубаво. След това Джейсън ще ви настани да си починете. Нахранете се и си отдъхнете, а утре ще продължим разговора.

Двамата елфи излязоха и Пъг се взря в книгата, която му бе оставил Укротителят на демони. Нямаше нужда дори да я разтваря, за да види кой е авторът. Беше познал символа върху подвързията. Но за да е сигурен, я отвори и видя същия знак на първата страница.

— Макрос — каза тихо.

От устните му се откъсна въздишка. Дали Макрос бе пребивавал на онзи свят като съветник на някой тамошен управник, или просто това бе поредната фалшива следа, която му бе оставил Богът на измамниците?

— Калкин! — извика Пъг. — Това твое дело ли е?

Отговори му мълчание.

13.

Истории от далечното минало

Пъг вдигна ръце.

Всички в стаята замълчаха и той каза:

— Има три въпроса, които е належащо да обсъдим. Това, което ни разказаха братята елфи, е много важно и заслужава по-нататъшно разследване. — Той кимна към двамата таредели. — Освен това подкрепя наскорошните ни наблюдения за промяна в поведението на Демонския легион.

— Книгата, която е намерил Амиранта — продължи той и посочи дебелия том пред себе си, — все още се изучава и може да ни даде интересни прозрения относно фундаменталната природа и движещите мотиви на нашите противници. Но това, което е най-важно и което изисква незабавно действие, е информацията, донесена от лорд Джеймс и Сандрина. — Кимна към Джим, който бе застанал в най-далечния ъгъл, и после към младата жена с доспехи, която седеше в другия край до Магнус.

— Тази постройка в Кеш, в Долината на изгубените, е нещо, което смятам да проуча лично. Предназначението й трябва да бъде разкрито възможно най-бързо. Кеандар, джуджето, което дойде тук със Сандрина, успя да ни помогне да разберем само малко от това, което става там. Той е ловец, пастир и воин и е бил назначен за часовой, отговарящ за определен участък. Неговите сънародници — ковачи, строители и миньори — са били отведени вътре, за да помагат на нашествениците при строежа на това грандиозно устройство.

Глас от ъгъла го прекъсна:

— Това е клопка.

Всички се обърнаха към лорд Джеймс, който пристъпи в осветения кръг.

— Твърде лесно се натъкнахме на онова масово клане — каза той високо. — Колкото повече мисля за това, толкова по-сигурен съм, че не ги е било грижа дали някой ги наблюдава — нещо повече, дори са искали да ги видят.

Докато го гледаше как пристъпва, Сандрина си помисли, че май тъкмо той бе агентът на Кралството, преоблечен като жител на пустинята Джалпур, който й бе предал съобщението за Крийган. Имаше нещо в него, което я караше да застане нащрек, но не можеше да определи какво точно. Вероятността да са се срещали бе малка — тя нямаше почти никакви контакти с благородници и ако го беше видяла някъде, сигурно щеше да го запомни.

— Ако се съди по доклада на Сандрина, строежът е под строга охрана — отбеляза Пъг.

Щом чу да споменават името й, тя заговори:

— Лорд Джеймс може да е прав. Не бях особено затруднена да се приближа до строежа и само умората и невниманието ми позволиха на Кеандар да ме издебне. Ако не носеше магичния амулет, държащ го под техен контрол, щях да го убия, макар да е опитен боец, но тъй като те не се грижат за пленниците си, нито ги хранят, успях да го надвия. Пъг, това, което се строи там, е с гигантски мащаби и не ми прилича само на клопка.

Гуламендис бе този, който взе думата след нея.

— Не зная дали е клопка, или не, но със сигурност е нещо, което нито Амиранта, нито аз бихме могли да обясним, основавайки се на познанията си за поведението на демоните. Твърде бавно се развива всичко. Странното устройство, което ни описва Сандрина, е в строеж поне от година, вероятно две, като се имат предвид кулите и броят на привлечените работници. Нашите геоманти биха могли да го завършат за една пета от това време, но ти не си видяла никакви геоманти на строежа, нали?

— Не видях — отвърна Сандрина. — Три от четирите кули са завършени, четвъртата е издигната наполовина. Мъкнеха камъните на огромни дървени платформи. Работниците изглеждаха на ръба на изтощението.

— Джим — каза Пъг, — разбирам стремежа ти към предпазливост и мога да кажа, че от познанията ми за демоните инстинктите ми клонят към същото поведение, но тъй като на онзи строеж несъмнено се разпореждат демони, мисля, че трябва да идем там и да сложим край на ставащото.

— Мога ли да предложа поне една последна разузнавателна експедиция, преди да организирате атаката? Бих могъл да се погрижа в Кешийския двор да не обърнат внимание на армия от десет хиляди наемници, но ще е от полза за каузата ни, ако не ги изтребим до крак, след което ще трябва да докладваме в Кеш, че е в ход вътрешно нашествие на тяхна суверенна територия и че към тях са се насочили демони.

— В такъв случай най-добре да се постараем това да не става — заяви Пъг. — Двамата с Магнус ще идем да огледаме това място. — Той погледна Амиранта и Гуламендис. — Мисля, че ще е добре, ако ни придружите и вие.

— Разбира се — отвърна Амиранта, без да се замисли. Гуламендис също кимна.

— Трябва да пратим вест и на лорд-регента — заяви Ларомендис. Не изглеждаше особено щастлив от идеята и Пъг реши да го разпита по-подробно за това, когато останат насаме.

— Тръгваме още днес след вечеря — обяви Пъг. — Сандрина, ще бъдеш ли така добра да се включиш в малката ни група?

Амиранта едва успя да скрие изненадата си, но не каза нищо.

— Разбира се. Ако има някакъв начин да разбера какво е станало с Джалиел, той ще е там.

— И така, най-важното сега е да продължим с разследването си — каза Пъг на всички. — Нека всеки от вас се върне към задълженията си, но бъдете в готовност. — Повика с жест един млад магьосник и му прошепна: — Прати вест на лорд Каспар и го помоли да се присъедини към нас. Кажи му, че ще го върнем в двореца, преди някой да е забелязал отсъствието му. Благодаря ти. — Магьосникът кимна и излезе.

— Да се захващаме за работа. Ще ви пратим доклад веднага щом приключим с мисията си.

С това срещата приключи и Сандрина се надигна, за да се отдалечи максимално бързо от Амиранта. Освен това беше заинтригувана от благородника от Кралството, който се бе притаил в ъгъла на помещението, и реши, че това е достатъчно оправдание да избегне компанията на чародея. И без това нямаше как да не разговаря с Амиранта по въпроси, свързани с демоните и техните тайни, и най-вече за това как да бъдат изтребвани най-ефикасно.

Тя застигна Джим при вратата и го спря.

— Извинете, сър. Не сме ли се срещали и преди?

— На Дърбинското пристанище — отвърна той с усмивка. — Аз бях агентът, който ви предаде пакета.

— Ах, да — рече тя. — Тогава бързах по други важни дела. Не можах да видя добре лицето ви, само очите… — Тя примижа. — Има нещо в очите ви, което…

— Е, май сега е моментът да ви се представя. Аз съм Джеймс, придворен барон от Крондор, съветник на принца, служител на негово величество краля и — той сниши глас — член на Конклава на сенките.

Тя се огледа.

— Изглежда, и аз също.

— Дочух, че Крийган отпътувал да поеме поста Велик майстор на вашия орден. — Той я покани с жест да вървят заедно. Помещението се намираше в подножието на крепостта и той я поведе към голямата зала на горния етаж. Тук масите вече бяха подредени за трийсетте члена на Конклава и в камината гореше огън. — Да се поразходим навън — предложи той.

— Малко свеж въздух ще ми дойде добре — съгласи се тя.

Излязоха пред централния корпус на крепостта. Дворът беше почти пуст. С каквото и да се занимаваше, Конклавът винаги полагаше усилия действията му да останат прикрити, в случай че някой ги държи под наблюдение.

— Вие двамата с Амиранта? — Той я погледна в очите. — Да няма нещо между вас?

— Лично е.

Джим въздъхна и отмести поглед.

— Смятах да проведа този разговор с вас още сутринта — вече го обсъдих с Крийган и Пъг. Но моментът сега е не по-малко подходящ от всеки друг.

Тя погледна профила му, очертан върху звездното небе, и по някаква неясна причина ръката й сама се премести върху дръжката на боздугана. Изведнъж неговата ръка се стрелна и я хвана за китката, той натисна с палец нерва и за миг пръстите й бяха парализирани. Тя се извъртя инстинктивно, но вече беше късно. Дясната й ръка бе твърде отмаляла, за да извади оръжието.

— Защо направихте това? — попита тя и се отдръпна.

— Заради обучението ви — рече той. — Не исках да ви дам възможност да ми размажете мозъка, преди да успея да ви обясня някои неща.

— Като например?

— Да започнем с първия проблем между нас, макар че той е най-маловажен. Сигурно се опитвате да си спомните къде сме се срещали, или греша?

— Така е — отвърна тя, все още нащрек. Парализираните й пръсти постепенно възстановяваха чувствителността си и тя извади боздугана, за да го премести от едната ръка в другата.

— Аз бях този, който ви продаде на кешийците.

Очите й се разшириха.

— Ти си Джими Бързия!

— Джими Ръчицата, Джим Трепалото — да.

Виждаше ясно какво усилие й коства да се овладее. Тя пъхна бавно боздугана в пояса си.

— По-късно ще те убия, ако се налага — рече тихо, почти като предупредително съскане. — Но защо? Не ми казвай, че това е бил някакъв велик план, замислен от теб и Крийган. Аз бях проститутка.

— Крийган няма нищо общо с това. Той дори не знаеше за теб. Нито е свързано по някакъв начин с Конклава. Исках да те вкарам в леглото на онзи търговец, смятахме да се свържем с теб след месец и да ти предложим свобода, ако поработиш известно време за нас.

— Свобода… — Тя се замисли над думите му. — Искал си да го шпионирам!

— Именно. Той беше свързан с членове на Кейшиското разузнаване, но освен това си имаше вземане-даване и с кешийския престъпен свят. Този човек бе колкото търговец, толкова и контрабандист. — Джим сложи дясната си ръка на гърдите. — Между другото аз съм и Праведника от Крондор и това щеше да е начин да се преборя с конкуренцията. Ала съдбата пожела друго и вместо да стигнеш в Кеш, ти постъпи в ордена Щит на слабите, а аз трябваше да намеря други начини да осъществя целите си. — Погледна я с присвити очи. Лицето й все още бе пребледняло от шока. — Нали разбираш какво означава това?

— Праведникът… — Тя неволно посегна към боздугана. — Това означава, че ако не се съглася с теб, няма да напусна жива този остров.

Той се захили.

— Крийган каза, че Богинята имала по-добри планове за теб, а аз не бих искал да влизам в спор с нея. Прекалено си умна, за да се въргаляш в леглото на някой кешийски господар или да заживуркаш някъде със златото, което ти е дал. Не, Сандрина, ти си създадена за по-велики дела.

Извади от пояса си сгънат пергамент и й го подаде.

Тя го взе и видя върху него восъчния печат на своя орден. Разчупи го и разви свитъка. Прочете го веднъж, сетне още веднъж и едва тогава произнесе тихо:

— Не може да го казва сериозно, нали?

Джим едва не се разсмя, като чу забележката й.

— Предсказа точните ти думи. Сандрина, той те познава добре. Или може би трябва да кажа: майко-епископ Сандрина.

— Аз да управлявам Ордена на запад?

— Ти вече го правиш. Както вече без съмнение си разбрала, Конклавът не разполага с много агенти в различните храмове. В няколко от тях дори нямаме нито един: Сунг, Асталон и Лимс-Крагма се оказаха най-трудните. Предполагам, че е заради абсолютистичната им вяра. По правило съм прагматичен човек, но дори аз понякога се чувствам разделен между лоялността ми към Кралството и Конклава.

— Тогава защо този компромис? — попита тя.

— Защото макар да обичам родината си, Пъг се опитва да спаси света. Би било трудно да се боря за интересите на Кралството, когато цялата планета е изправена пред опасността да бъде завладяна от демоните.

Тя си пое дълбоко дъх и попита:

— Ами ако откажа да приема поста майка-епископ?

— Е, изказването ти, че няма да си тръгнеш жива оттук, бе малко пресилено. Но вместо това ще се събудиш на някой бряг близо до Ландсенд с пресни спомени за това как лодката ти се е преобърнала в бурни води и така и не си стигнала Острова на чародея. Ще решиш, че вместо да се опитваш отново, трябва да се върнеш в Крондор и да потърсиш помощ там. След това ще продължиш кариерата си на Непреклонен рицар, докато чакаш Крийган да прати нов епископ, който да поеме нещата на запад и така… — Той сви рамене. — Крийган ще си намери друг човек.

— Друг?

— Ти не си единственото талантливо попълнение на Ордена, Сандрина. Просто се озова на правилното място в правилното време и наистина те бива за това. Амиранта е готов да възпява уменията ти да пращаш демоните обратно там, откъдето се взимат. — Огледа я с присвити очи, сякаш я преценяваше. — Винаги си била една от най-изумителните жени, които съм срещал, това бе и причината да струваш най-скъпо в онзи бордей. Успя да съхраниш красотата си въпреки суровото обучение и натрупаните мускули, но ще ти кажа истината: Амиранта вижда в теб много повече, отколкото обикновените мъже.

Лицето й помръкна.

— И избра доста жалък начин да ми го покаже.

— А. — Джим кимна едва забележимо. — Сега разбирам: той вижда повече, отколкото признава пред себе си. Добре, това е между теб и Амиранта. Сега — приемаш ли новото назначение, или не?

Тя погледна свитъка.

— Разбира се, че го приемам. Ако не го направя, никога няма да мога да потърся Джалиел.

И без да каже нищо повече, се обърна и се прибра в крепостта. Джим остана отвън, наслаждавайки се на хладния бриз. Даваше си сметка, че това е един от последните му спокойни моменти за много време напред.

Пое дълбоко дъх и разтърси глава, за да се отърве от досадните мисли, после неволно се засмя на мисълта колко добре познава Крийган своето протеже.

— Защо не можете вие да идете? — попита Пъг.

— Двамата с брат ми не се радваме на особено благоразположение сред своите сънародници — призна Ларомендис и се облегна в креслото пред бюрото на Пъг. В другото кресло трябваше да седи брат му, но Гуламендис бе с Амиранта, изучаваха книгата с демоничните тайни. — За да го разбереш, трябва да познаваш малко по-добре нашата история.

— Знам някои неща — отвърна Пъг. — От Томас.

Ларомендис кимна.

— Да, спомените му от валхеру, Властелините на дракони… — На лицето на елфа се изписа угрижено изражение. — Има много неща, които все още не мога да разбера, и това чудо е едно от тях, но той помни само каквото е видяло едно същество. Само една гледна точка.

Пъг му кимна да продължи.

— Ще ти спестя дългата история на нашите борби и ще кажа само, че в апогея на развитието си таределите са били много по-величави от което и да било племе елфи на Мидкемия. Пъг, ние сме властвали над десетки светове. Но тази промяна в нас е дошла с определена цена — арогантността. Малцина мои сънародници биха го признали, но след като прекарах известно време в скитане из този свят… — Той си пое дъх и поклати глава. — Преди да се върна на Андкардия с вестта, че съм открил Мидкемия, се наложи да убия един клирик от вашата раса. Залових го и след като измъкнах информацията, която ми бе нужна, го премахнах, за да не знае никой, че съм идвал тук. Пътници, които случайно наближават Е’бар, също биват убити. Зная, че лорд-регентът е наредил да се извършват набези срещу ферми и села в Свободните градове и това да става така, че вината да се стовари върху нашите братовчеди моределите.

— Много обезпокоителни новини — рече Пъг. — Защо ми ги казваш, след като знаеш, че така само ще настроиш сънародниците ми срещу вас?

— Защото и сред моите сънародници има такива, които не одобряват подобен начин на действие. Преди да се родя всички магични дейности — тези, с които се занимават вашите свещеници, магьосници и делители — са били независими от органите на властта. Твоят приятел Томас е в брачен съюз с жена, която за нас е в пряка връзка с нашите корени, с елфите, които са отгледали и засадили свещените горички, наричани от моите сънародници Звездите. Но истинската власт за моите сънародници винаги е била в ръцете на Регентския събор и Кръга на светлината. Когато моите предци за пръв път се срещнали с демоните, Регентският събор създал закон, според който всички членове на Кръга на светлината трябва да се подчинят на властта му или ще бъдат подложени на сурови наказания, като затвор или смърт, като второто е било много по-често.

— Каква е причината за това?

— Власт. В най-чистия й вид. По правило регентът няма право да приема титлата крал, вероятно защото сред таределите винаги е витаела слабата надежда някой ден да се върнат тук и да заживеят на този свят. — Ларомендис въздъхна и поклати глава със съжаление. — Не очаквахме този свят да е такъв. Представяхме си го в руини, или може би в много по-първично състояние, под властта на други елфи, които се смятат за негови законни господари. Дори смятахме, че не е изключено да срещнем тук валхеру, и бяхме готови да воюваме с тях за нашата свобода. В края на краищата ние сме претърпели сериозно развитие. Пъг, виждал си елфите от вашия свят и знаеш, че ние сме по-едри, по-силни и по-бързи от тях — и много по-безскрупулни. Нашите магьоснически умения са по-напредничави от тези на Тъкачите на заклинания от Елвандар. Накратко, регентът не желае съюзници, той иска поданици. И едва ли ще се вслуша в моето мнение по въпроса.

— Ти си член на Кръга?

— Донякъде. С брат ми сме много по-млади от другите участници. Аз бях член не повече от десет години, а Гуламендис така и не влезе в Кръга — на Укротителите на демони не се гледа с добро око дори сред най-широко скроените ни сънародници.

— Амиранта трябва да търпи сходно отношение — рече Пъг. — Или, може би трябва да кажа, липса на правилна оценка.

— Той е първият човек, когото моят брат харесва — призна Ларомендис. — Това е доста забележително. Както вече казах, ние сме арогантен народ. — Въздъхна и продължи: — Пъг, не ме е грижа особено за твоята раса, но не се отнасям към вас с отвращение. Всъщност, ако трябва да съм откровен докрай, не съм привързан към никого, освен към моя брат. Може би това се дължи на ранните ни години и възпитанието ни, но се отнасяме по същия начин и към елфските раси на Мидкемия. Но да се върнем на първоначалната тема: смятам, че всеки, когото избереш за разговор с регента, ще срещне затруднения. — Той присви очи. — Единственият човек, който би могъл да го накара да се замисли над евентуално съюзничество, е лорд Томас.

— Защо? — попита заинтригувано Пъг.

— Регентът почита кралицата, но не я уважава. На еледелите се гледа като на примитивен, изостанал народ, който не е наследил изтънчеността на елдарите. Другите елдари, които не са тръгнали по пътя на таределите, също са източник на голяма доза недоверчивост. — Той поклати глава и Пъг разбра, че има предвид моределите, гламределите и останалите племена, които дори не си заслужава да бъдат обсъждани. — Ала регентът не може да се отърси напълно от нашето наследство. Той се страхува от лорд Томас. Вярно е, че ужасно иска да го измести и да се провъзгласи за крал на всички едели, но се бои от възможните последствия. Не е нужно да видиш Томас яхнал дракон, за да осъзнаеш, че когато си сложи бронята, той се превръща в истински валхеру. — Ларомендис бавно кимна. — Да, трябва да накараш лорд Томас да разговаря с регента и може би от това ще излезе нещо положително.

Пъг помълча малко, после каза:

— Благодаря ти, Ларомендис. Както за предложението, така и за откровеността ти. Странно, но малцина от твоите сънародници са ми се сторили такива, каквито ги описваш ти.

— Имам за теб още едно име — каза Ларомендис и се изправи, даваше си сметка, че разговорът им върви към приключване. — Тандареи, новоизбраният маг-учен. Той си дава сметка, че на този свят има и други могъщи същества и че е по-добре да ги направиш свои съюзници, отколкото да се опиташ да ги покориш. Ако бяхме милиони, боя се, че войната щеше да е започнала, но от нас останаха едва десетина хиляди, прибрали се у дома от звездите. Моментът е както тъжен, така и изпълнен с нови възможности. Тандареи, Пъг, запомни това име и ако се наложи да разговаряш с някого от Събора, гледай да е той.

Пъг кимна.

— Ще го запомня. Благодаря ти.

Ларомендис излезе, а Пъг въздъхна. Чакаше го доста работа, но едно бързо посещение в Елвандар май бе сред най-належащите задачи.

Амиранта бе изумен от проницателността и наблюдателността на елфа. Гуламендис бързо преосмисли всичко, което бяха открили в откраднатата книга, и направи заключения, които накараха Амиранта да се усъмни в собствената си интелигентност, като се имаше предвид за какви очевидни неща ставаше дума. Понякога елфът бе прекалено арогантен, но не пропускаше да изкаже уважение към постиженията на Амиранта и дори да го похвали в някои случаи за предвидливостта му. Амиранта би могъл да се подразни от надменното отношение на елфа или да го приеме такова, каквото е — избра втория подход, защото усещаше, че е готов да се държи по същия начин.

След като си разказаха всичко, което знаеха, Амиранта остави Гуламендис и излезе да се разходи. Имаше нужда да се разсее от напрегнатата работа и надвисналото усещане за опасност.

Ала свободата му бе краткотрайна и той го осъзна в мига, когато чу гласа на Сандрина:

— Амиранта! Трябва да ти кажа нещо.

Той се обърна и докато я гледаше как се приближава, се изненада от две неща: първо, как дъхът му секваше всеки път, щом я видеше, въпреки войнствения й изглед. Знаеше твърде добре как изглежда под тези дебели метални доспехи, туниката и панталона. Второто бе „нещото“, което държеше да му каже. Едва ли щеше да е приятно. Личеше си по изражението й.

— Разбира се, Сандрина — рече въпреки колебанията си. — Кажи?

Тя спря, погледна го внимателно, сякаш за да прецени какво мисли, после неочаквано изтърси:

— Произведоха ме в майка-епископ на Ордена на запад.

Той се усмихна.

— Честито. Не се и съмнявам, че заслужаваш напълно новия си пост, на който ще покажеш всичко, на което си способна.

Тя премигна. Очевидно не беше очаквала похвала точно от него. А после изведнъж замахна, зашлеви го с опакото на ръката си и го повали на земята.

Амиранта остана да лежи зашеметен, хванал зачервената си буза. Накрая каза:

— Бих искал да престанеш да ме удряш.

Очите й блеснаха ядно.

— Радвай се, че все още има нужда от теб, инак нищо не би ме удържало да ти видя сметката! — Обърна се и се отдалечи гневно към крепостта.

Точно тогава на вратата се показа Брандос. Погледна я учудено, сетне извърна очи към седящия на земята Амиранта и на лицето му блесна широка усмивка. Той приближи стария си приятел, протегна му ръка и му помогна да се изправи.

— Най-добре направи нещо, за да помогнеш на бедното момиче да преодолее мъката по теб, инак накрая ще те убие.

— Някакви предложения? — попита Амиранта, докато си наместваше челюстта.

— Или я убий пръв, или се ожени за нея — за друго не се сещам.

— Да се оженя? Тя по-скоро би се омъжила за демон. Да не говорим, че току-що са я повишили в майка-епископ.

— Нищо чудно, че е толкова свадлива — отбеляза Брандос.

— Е, май предложението за женитба отпада. Освен ако не те привлича животът в храма?

Амиранта го изгледа с поглед, който би накарал да повехнат цветя.

— Искаш ли нещо?

— Да. Пъг ме прати да те повикам. Изглежда, Гуламендис е открил нещо в книгата, която откраднахте… заехте от Квег.

Амиранта прогони обидата си и объркването от поведението на Сандрина и последва приятеля си. Брандос го отведе при входа на кулата и каза:

— Кажи ми после, ако има нещо интересно.

— Напоследък скуката сякаш напълно напусна нашия живот — промърмори Амиранта, докато вземаше по две стъпала наведнъж.

Стигна кабинета на Пъг, почука и чу отвътре гласа му:

— Влизай.

Амиранта пристъпи вътре и завари Пъг в компанията на седналия срещу него Гуламендис.

— Викал си ме?

— Да — кимна Пъг. — Гуламендис успя да преведе няколко от пасажите, които са те затруднили, и ако е прав, положението е съвсем различно от това, което предполагахме.

— Наистина? — повдигна вежди чародеят и седна в празното кресло до елфа.

— Да — потвърди Пъг. — Ще оставя на него да обясни как е стигнал до тези заключения, но накратко, изглежда, че нещата в демонското царство не са такива, каквито си ги представяхме.

— Не стигнахме ли до извода, че Беласко се опитва да поквари нашите демони, когато беше нападната Вила Беата?

При споменаването на неговия дом, където бе загинала жена му, Пъг видимо се напрегна.

— Съжалявам — добави тихо Амиранта. — Не исках да проявявам неуважение. Какво се е променило сега?

Този път заговори Гуламендис:

— Амиранта, бих предпочел да обсъдим всичко това подробно, но освен ако не греша, двамата с брат ми бяхме свидетели на ужасно кръвопролитна гражданска война в демонското царство.

— Гражданска война?

— Знаем, че Маарг е мъртъв, но някой поддържа внушението, че още е жив и продължава да командва. Само дето не е така. Пъг е сигурен, че останките му са на света Шила, а демонският крал, който ние видяхме на Телесан, беше илюзия. Дори душата му да се е върнала в демонското царство, ще е нужно време, за да си възвърне изгубените позиции, ако въобще някога успее. От всичко това ние се изправяме пред два въпроса: кой се представя за Маарг и с каква цел?

— Три въпроса — поправи го Амиранта. — С кого се бият?

— Четири — добави Пъг. — Каква връзка има всичко това с Мидкемия?

Тримата се облегнаха назад, замислени над факта, че на всеки въпрос, чийто отговор бяха намерили, откакто Демонското царство бе започнало да заплашва Мидкемия, се бяха родили по два нови.

14.

Клането

Пъг даде сигнал.

Магнус последва указанията на Гуламендис и изведнъж се озоваха в просторно помещение. Оракулът на Аал се изправи пред тях, величественото й драконско тяло бе още по-впечатляващо заради смарагдите, с които бе обсипано, резултат от магично сливане, случило се по време на битката преди близо столетие.

— Идваш неканен, Пъг — отбеляза Оракулът, макар че тонът й бе лишен от чувства, нищо повече от отбелязване на фактите.

— Защото съм изправен пред неизвестност — отвърна Пъг. — Огромна опасност е надвиснала и бих искал да чуя мнението ти по въпроса.

Оракулът помълча малко, сякаш претегляше думите му, после заговори:

— Съществуват твърде много възможни бъдеща, повечето от тях страшни, някои слагащи край на живота, какъвто го познаваме. Твърде много различни комбинации.

— Може ли да се направи нещо, за да се избегне най-неблагоприятното развитие на нещата?

— Виждам две вълни: едната, която виждаш и ти, и втора зад нея. Сега ще си спомниш нещо — от детството си.

Пъг я погледна сащисано. Никой не знаеше за онзи момент, беше сигурен, че не го е обсъждал с никого. Беше се случило в деня, когато за пръв път разговаря със своя стар учител Кълган. Една вълна го събори на брега и докато се опитваше да се изправи, втора го подкоси.

— Спомням си — прошепна той. — Урок, който ще помня през целия си живот.

— Трябва да откриеш скритата вълна. Вълната, която виждаш, има за цел да ти отвлече вниманието, да изстиска силите ти и да те разсее.

— Можеш ли да ми кажеш нещо повече?

— Сенки крият още по-дълбоки сенки. Съществува бездна, от която не прониква светлина и в която никой не може да надзърне. А вътре се спотайват тези, които искат да изтребят всички вас. — Огромната фигура се размърда. — Събери повече сведения, преди да действаш, защото този конфликт ще завърши или с победа, или с поражение.

— Не за първи път сме изправени пред подобен избор — посочи Магнус.

— Вълна след вълна, млади магьоснико — продължи Оракулът, — не забравяй това. Тази борба е започнала много преди да си се родил, преди да се е родил баща ти, дори преди да съм се появила на този свят аз. Все още не го виждате, но всичко това е свързано. Бъдете предпазливи, бъдете мъдри в решенията си, осмисляйте внимателно съветите ми.

Огромната глава на дракона се спусна бавно към пода и мъжете и жените, които стояха в сенките — помощниците на Оракула, — се приближиха, за да се погрижат за нуждите му.

Пъг кимна на сина си и след миг двамата се озоваха обратно в неговия кабинет.

— Татко, това помогна ли ти? — попита Магнус.

— Донякъде — отвърна Пъг. — Преди да се прехвърлим в Кеш, за да надзърнем в голямата дупка в земята, за която ни съобщи Сандрина, мисля, че ще трябва да изминем в обратен ред пътя на двамата братя елфи и да намерим изгубения замък.

— Какво ще търсим там?

— Познания, както винаги. Там има джуджета, хора и елфи, затворени в подземията, и ние трябва да ги освободим. Има и място, пълно с книги, които бих искал да донесем тук.

— Книги? — попита Магнус. — Какви книги?

— Няма как да узнаем, преди да сме ги донесли.

— Защо смяташ, че са важни?

— Защото — отвърна Пъг със суха усмивка, — изглежда, че онази крепост е била поредното скривалище на твоя дядо.

— Макрос — прошепна смаяно Магнус.

Пъг се пресегна, извади от лавицата една книга и я подаде на сина си.

— Погледни знака на първата страница.

Магнус отвори книгата.

— Това е подписът на дядо.

— Ще ми се да знаех какво би казала в този миг майка ти — произнесе измъчено Пъг.

— Нещо унищожително, без съмнение — отвърна Магнус и се разсмя.

Внезапно Пъг също се разсмя и повтори:

— Без съмнение.

За първи път след смъртта на Миранда двамата намираха сили да се разсмеят. Спогледаха се. Знаеха, че е време да загърбят болезнените спомени от миналото, да се подготвят за назряващата битка, за да могат да покажат най-доброто от себе си. Пъг прогони надигащия се страх от поредния неканен въпрос — кога ли ще изгуби и сина си? Никога — нямаше да привикне с горчивата цена, която боговете очакваха да плати, но това не означаваше, че мигът е настъпил, нито дори, че ще бъде скоро.

— Мисля, че трябва да намерим Гуламендис и да се отправим към онзи свят с вулканите.

— Кой още?

— Амиранта и Сандрина, нужни са ни всички познания за демоните, с които разполагаме, и Брандос, защото един опитен меч винаги е от полза, когато се изправяме срещу тези същества.

— Кога тръгваме? — попита Магнус.

— Веднага щом събереш всички. Нямаме време за губене.

Магнус кимна и напусна забързано кулата. Пъг остана в креслото си, потънал в мисли. Страхът от потенциалната загуба на последното му дете отново започна да набира сили и той си наложи да се съсредоточи върху предсказанията на Оракула — скритата вълна, врагът, спотайващ се в бездната. Усещаше, че умът му е на границата да осъзнае нещо, но както винаги маниерът на Оракула да смесва метафора с факти само объркваше нещата.

Отне им известно време, но в края на краищата откриха източника на последния разлом на братята. Пъг отдели почти час да претърсва поляната на Острова на чародея, на която се бяха появили, като използваше уменията си да долавя остатъчни дири от магия. Следата бе съвсем слаба, но с изчисления и търпение той успя да се добере до мястото на нейната поява и нареди:

— Всички да се отдръпнат. Магнус, бъди готов да ни евакуираш, ако се наложи. — Разломите можеха да бъдат много нестабилни и разрушителни и макар че нито един човек на този свят не знаеше повече за природата им от Пъг, той проявяваше огромна предпазливост, когато задаваше ново местоположение.

Пъг затвори очи, произнесе кратко заклинание и разломът се появи пред него.

За миг той неволно пристъпи напред, сякаш придърпван от невидима ръка, после отстъпи, като че същата ръка го бе отблъснала. Брандос се притече на помощ и го улови, преди да е паднал.

— Това беше доста неочаквано — промърмори Пъг.

— Кое, татко?

Пъг погледна Магнус.

— Този разлом бе създаден с много повече енергия, отколкото бих използвал аз. Сякаш някой друг ми помогна да го прокарам. — Обърна се към останалите. — Най-добре се пригответе за непредвиденото, когато пристъпим вътре.

И ги поведе. Когато останалите го последваха, откриха, че вече разглежда портала, използван от двамата елфи. Брандос се закашля от задимения въздух, който лютеше неприятно в очите.

— Сигурно е имало скорошно изригване — отбеляза Гуламендис. — Не беше толкова зле, когато си тръгвахме.

Магнус застана до баща си и незабавно разбра какво е привлякло вниманието му.

— Никога не бях виждал нещо подобно.

— Аз също. Погледни това. — Той посочи кухината и вдлъбнатините за пръстите.

Магнус пъхна ръка вътре, затвори очи, после ги ококори от изненада.

— Тези прибори…

— Истинско майсторство — възхитено каза Пъг. — Ако са конструирани от дядо ти, надминават всичко, което съм успял да измисля. Сякаш някой друг…

— Но кой? — попита тихо Магнус.

— Вятърът се усилва! — извика Амиранта.

Пъг се огледа. Беше невъзможно да се определи кое време на деня е, тъй като прах и пушек закриваха небето. Въздухът бе изпълнен с миризмата на дима от далечните вулкани.

— Да — рече той. — Прав си — наскоро е имало изригване.

— Когато тръгвахме, нямаше толкова много пепел — каза Гуламендис. — Е, поне сумракът ще прикрие приближаването ни.

Земята под краката им се разтърси, сякаш за да потвърди съмненията им, и над един от далечните върхове се появи жълтеникав конус.

— Питам се от колко време е така? — рече Амиранта.

— От векове, без съмнение — отвърна Пъг. — Вулканичните региони имат периоди на затишие и после пак се връщат към предишната си активност. — Той посочи близкия склон. — Стичащата се лава се събира на дъното и образува сравнително полегати склонове. Но едно мощно изригване може да промени отново релефа на местността… Ще ми се да можех да взема с нас тази машина на разлома. Но първо — Пъг погледна Гуламендис — накъде е крепостта?

— Нататък. — Гуламендис посочи на север. — На около половин ден път.

— Ще стигнем там малко по-бързо. — Той им даде знак да застанат близко. Сандрина и Брандос се изправиха до Магнус, докато Амиранта и Гуламендис доближиха Пъг. Всички се уловиха за ръцете и след миг се озоваха на един хребет на миля северно от доскорошното си местоположение. — Не се пускайте — нареди Пъг и последва нов скок, който ги отведе на платото.

Вече виждаха издигащата се в далечината крепост. — Кой е най-добрият начин да влезем? — попита Пъг.

— Ние излязохме през главната порта — обясни Гуламендис. — Има една малка вратичка, която използвахме, без да отваряме самата порта. В двора нямаше никой, просто я отворихме, излязохме и я затворихме. Може още да е отключена.

Пъг кимна.

— Ето там — каза той и ги премести на друг хълм съвсем близо до портата. Ако някой гледаше от стената или кулата, шансовете да ги забележи бяха големи, но Пъг бе сигурен, че двамата с Магнус ще могат да се справят с всичко, което се появи откъм изоставената крепост.

Никой обаче не вдигна тревога, нито по стените или около портата се забеляза някакво раздвижване.

— Предполагам — каза Гуламендис, — че крепостта е била изоставена много отдавна и е заета от демоните съвсем наскоро. Част от нея все още е под дебел слой прах.

— Някакви следи? — попита Магнус.

— Не видяхме, нито се безпокояхме, че оставяме. След като никой не е влизал в тези помещения, едва ли ще знае дали там е трябвало да има следи, или не. Пък и не смятахме да се задържаме — добави Гуламендис.

— Логично — съгласи се Пъг.

Доближиха вратичката в огромната порта и Пъг я отвори.

— Изглежда, никой не е разбрал, че сте идвали.

Влязоха и продължиха навътре, като се придържаха към сенките. Гуламендис ги отведе до един ъгъл, от който се виждаше бараката. Нямаше никого.

Заслизаха по стълбата, но когато стигнаха подземието, откриха, че вратата е здраво залостена. Гуламендис я натисна с рамо, но тя отказваше да поддаде.

— Позволи на мен — прошепна Магнус.

Младият магьосник застана пред вратата и вдигна ръка. С едно рязко движение и една-единствена дума вратата се помръдна встрани достатъчно, за да могат да видят какво я е запречило.

— Трупове — прошепна Магнус.

Миризмата на разлагаща се плът накара дори Брандос да преглътне мъчително.

— Какво е станало тук? — попита Сандрина.

— Няма как да разберем, докато не влезем — отвърна Пъг. Говореше с нормален тон, сякаш не се страхуваше, че могат да ги чуят. — Но мисля, че демоните са решили да напуснат това място и да не взимат затворниците със себе си.

Магнус размаха ръка, вратата се откъсна от пантите и се прекатури върху телата на пода.

Просторната подземна галерия, водеща към тъмницата, бе осеяна с трупове — хора, елфи и джуджета лежаха скупчени едни върху други. Нямаше съмнение, че са се опитвали да достигнат вратата и че са били покосени отзад. Раните им бяха най-различни — някои тесни като посичания от меч или нож, други разкъсани и наръфани като от нокти и зъби.

Пъг приклекна да огледа един от труповете по-внимателно и каза:

— Тези дрехи са ми познати. Мисля, че това джудже е от Дорджин, може би от групата на Кеандар. Моделът на плетката на туниката му е от онзи край. Но елфите…

— Не бях виждал такива, но пък докато не се върнахме на Родния свят — обади се Гуламендис, — познавах само таределите.

— Не мисля, че са от Мидкемия — възрази Пъг и опипа ризата на един убит елф. — Материалът ми е непознат. Не е коприна, нито лен, но е тънък и фин. — Изправи се и добави: — Твърде много загадки. Къде е кулата?

— Нататък — посочи Гуламендис.

Сандрина и Брандос бяха виждали немалко бойни полета, но и двамата бяха пребледнели от това, което ги заобикаляше, и с радост напуснаха помещението.

Светлината бе слаба и в дъното на коридора Магнус протегна ръка и на дланта му се появи ярко сияеща сфера. Стигнаха подножието на стълбите към кулата и бързо се качиха догоре.

Вратата все още бе затворена и когато я изтикаха навътре, Пъг каза:

— Усещам го.

— Дядо? — попита Магнус.

— Да, макар че е минало толкова много време… — Той сви рамене. Пресегна се, взе една книга от лавицата и я погледна. — Имам копие от тази в библиотеката си.

Магнус застана до него и заговори:

— Ще отнеса всички книги, за които съм сигурен, че ги нямаме. — И започна да преглежда подредените на писалището книги, като отместваше настрани онези, с които вече разполагаха в библиотеката на Острова на чародея.

Пъг тъкмо сваляше една дебела книга от рафта, когато подът се разтресе толкова силно, че всички рухнаха на дъските. Върху главите им се посипа прахоляк, насъбрал се в цепнатините между древните камъни, които сякаш продължиха да се тресат още половин минута. Когато трусът най-сетне се успокои, Брандос надзърна през прозореца и извика:

— Вижте!

В далечината най-големият от трите вулкана продължаваше да тътне и да разпраща ударни вълни през скалите и почвата. Миг по-късно отекна експлозия с титанична сила, масивно изригване на ярко сияеща лава, която се стрелна като бяла колона в небето, като че бликаше право от врящия чайник на някой могъщ бог. Скални отломъци, пепел и втечнени камъни се изстрелваха от кратера с изумителна бързина.

— След минута вълната отровен въздух, достатъчно нагорещен, за да смъкне кожата от телата ни, ще стигне дотук — заяви Пъг. — Грабвайте тези книги и застанете до мен!

Докато вятърът се усилваше до оглушителен рев, насред стаята, на не повече от десетина сантиметра от носа на Брандос, се образува сивкаво петно, което бързо се разширяваше. Без да каже и думичка, старият боец скочи в него и останалите го последваха. Пъг избута сина си и прекрачи след него — и след миг всички се озоваха на поляната на Острова на чародея.

Пъг захвърли книгите, обърна се и с едно рязко махване с ръка затвори разлома миг преди свръхнагорещеният въздух да нахлуе през него.

Всички почувстваха как топлината бързо се разсейва, но все още бяха завладени от мисълта колко близо са били до гибелта.

— Мисля, че… — почна Пъг, докато се обръщаше, но в този миг краката му се подкосиха. Магнус пусна книгите, които държеше, сграбчи баща си и внимателно го положи на тревата. — По дяволите! — изруга Пъг. — Забравих, че исках да взема този портал с нас. — После затвори очи и съзнанието му се забули в мрак.

Пъг се събуди с неистово главоболие. Магнус седеше до леглото му.

— Колко дълго?

— Цяла нощ и половината от сутринта — отвърна синът му.

Пъг се надигна и установи, че все още е замаян.

— Това беше невероятно постижение — продължи Магнус. — Да успеем да се прехвърлим през разлома за толкова кратко време. Нищо чудно, че изгуби съзнание.

— Нямахме кой знае какъв избор.

— Което ме накара да се замисля — продължи Магнус. — Може би за в бъдеще ще е добре да пращаме пред нас наблюдателна сфера.

— Прав си. Ако се бяхме озовали при планината в момента на изригването, всички щяхме да сме мъртви.

— Да, трябва да сме по-предпазливи. Сега какво ще правим?

— Ще прегледаме книгите да видим има ли в тях нещо, което да хвърли светлина върху случващото се, после двамата с теб и специалистите по демони ще посетим Кеш.

— Ще наредя да ти донесат нещо за хапване.

— Не си прави труда — отвърна Пъг и се надигна. — Сам ще се погрижа за себе си. Всъщност съм повече жаден, отколкото гладен. Прегледа ли книгите на дядо ти?

— Разбира се — отвърна Магнус. — Има две, които отделих за теб, но мисля, че повечето са копия на книги от нашата библиотека. Взел ги е, преди да напусне този остров и преди ти да го откриеш да се скита наоколо с блуждаещ поглед.

Пъг се замисли.

— Това би обяснило крайното му объркване. Но какво е търсил на онзи свят и кому е служил там? И има ли всичко това нещо общо с демонското войнство? Трудно ми е да повярвам, че Макрос се е появил на свят, пълен с демони, по чиста случайност. И че е зарязал там цяла библиотека, която ние откриваме малко преди на свой ред да се изправим срещу армията на демоните.

— Когато става дума за дядо, всичко е възможно. — Макар че никога не бе виждал дядо си, Магнус се беше запознал с един дасат с прозвището Градинаря, който пазеше спомените на Макрос Черния. Оказа се, че това е поредният изкусен план на Калкин, Бога на измамниците, но все пак благодарение на него Пъг и синът му се бяха сдобили с информация, която бе спасила Мидкемия от ужасно нашествие, макар и с немалка цена — пълното унищожаване на света Келеуан. Въпреки че спомените на дасата не бяха негови, вярата на Магнус му бе помогнала да опознае по-добре дядо си.

Магнус слезе в кухнята с баща си и там завариха Амиранта и Брандос, които току-що приключваха да се хранят.

— Къде са останалите? — попита Пъг.

— Гуламендис изучава книгата от Квег, а Сандрина се запиля някъде. — При последните думи Брандос погледна Амиранта, който направи кисела физиономия.

— Нещо интересно в книгите, които донесохме? — попита Пъг.

— Нищо особено — отвърна Магнус. — Има няколко факта, които изискват по-задълбочено проучване, но мисля, че става въпрос за доста стари изследвания на дядо. Помня, ти ми каза, че когато си дошъл тук след края на Войната на разлома, си открил писмо от него, в което ти казвал, че ти предава библиотеката. Това, което е взел на Телесан, са копия. Точни копия, така че предполагам, че са магични дубликати, а не преписвани от писари. — Магнус седна. — Може би ако бяхме успели да спасим всички книги и да прегледаме заглавията им, щяхме да добием известна представа защо е отишъл там, след като е напуснал Мидкемия, и какво се е надявал да постигне.

— Магнус, паметта ти е по-силна, отколкото на повечето хора — каза Пъг, — а аз помня поне десетина от книгите, които отделих настрана. Да се опитаме да съставим списък и да го сравним с това, което взехме с нас. Може би ще успеем да разберем какво е заинтригувало Макрос.

Магнус въздъхна и отбеляза:

— Още една причина да ми липсва мама.

Пъг го хвана за ръката и леко я стисна.

— Зная. Има още нещо. Макрос е живял известно време на Телесан и това говори недвусмислено за някаква важна връзка между нашия свят и онзи. Едва ли е случайно, че когато двамата братя са избягали от техния Разпределителен свят, са се озовали в бившата резиденция на Макрос Черния.

— Калкин?

— Кой може да знае какви ги вършат боговете? — отвърна Пъг. — Отдавна съм се примирил, че никога няма да разбера тази борба и дали постигаме нещо в нея.

— Бих казал, че постиженията ви са значителни, макар и без да го осъзнавате — намеси се Амиранта.

— И защо смяташ така? — попита Пъг.

— Твоят приятел Каспар върши забележителни неща в Мубоя. Не помня някога този район да е бил толкова спокоен, а спомените ми се простират над сто години назад във времето. Събрал си тук хора от различни народи, готови да загърбят различията си и да действат в името на всеобщите интереси. Дори аз, Пъг, въпреки мнението на мнозина относно достойнствата ми, съм впрегнат да ви помагам. — Усмихна се. — И това ако не е постижение!

— Може би — съгласи се Пъг — Ще ми се да бях сигурен, че си заслужава цената, която плащаме.

Никой около масата не проговори. Амиранта и Брандос бяха присъствали при смъртта на Миранда, убита злодейски от демон, престорил се на мъртъв.

Брандос пръв наруши мълчанието.

— Ако ми позволите да попитам — какво ще правим сега?

— Ще слезем в Кеш — отвърна Пъг — и ще обследваме онова странно нещо, което строят в Долината на изгубените. Въпреки точното описание на Сандрина нямам никаква представя какво може да се готви там.

— И аз — добави Амиранта. — С Гуламендис обменихме познания за демоните и за новите ни разкрития. — Той поклати учудено глава. — Не ме е срам да призная колко малко съм разбирал всъщност.

Брандос се ухили и тупна стария си приятел по рамото.

— Това е добро начало. — Изправи се и продължи: — Какво пък, щом отново ще потегляме на път, ще ида да прекарам малко време с жена ми. Напоследък се чувства пренебрегната, а това не е добре.

Пъг въздъхна.

Един млад магьосник влезе и каза:

— Пъг, току-що получихме вест, че лорд Каспар ще пристигне до час.

— Добре. Това означава, че можем да тръгнем преди изгрев-слънце. Нуждая се от опита му на военен.

— Аз пък ще ида да потърся Гуламендис — заяви Амиранта. — Ще видя дали му е хрумнало нещо ново. А после ще поотдъхна малко.

Магнус и баща му останаха сами на масата.

— Питам се какво ли прави Ларомендис в Елвандар? — подхвърли Магнус.

— Аз също — отвърна замислено Пъг.

Ларомендис стоеше пред Томас. Макар да знаеше, че този човек се е преобразил във валхеру, Властелин на дракони, благодарение на древна магия, все още не беше сигурен дали да не коленичи пред него почтително, или да побегне ужасен. Чудеше се дали някога ще преодолее това чувство, независимо колко пъти са се срещали.

— Ларомендис — заговори Томас и му показа с жест, че трябва да се настани в креслото до малката масичка в кабинета на кралицата. — Искал си да разговаряш с мен насаме?

— Да, господарю… — Томас вдигна ръка. — Ъ-ъ, Томас. — Ларомендис се засмя. — Никога няма да свикна с това.

Томас се усмихна, показвайки склонност към младежки хумор въпреки суровия си войнствен вид.

— Ларо, не си първият, комуто е трудно да привикне с това. Нали нямаш нищо против да те наричам така? Чух брат ти да използва това обръщение.

Ларомендис бе малко объркан, но усмивката на Томас бе подкупваща и той побърза да отвърне:

— Не, разбира се. Поласкан съм. Той е единственият, който ми казва така, но с радост ще го приема и от теб.

— Та защо си искал да разговаряме насаме?

— Не насаме. Сигурен съм, че ще пожелаеш да се посъветваш и с кралицата. Дойдох тук по молба на Пъг.

На лицето на Томас се изписа загриженост.

— Как е той?

— Доста тежко понася смъртта на Миранда. Не зная как е при хората, но аз долавям в него дълбока печал. Напоследък обаче, струва ми се, започва да се отърсва от мрачното си настроение.

— Радвам се да го чуя — отвърна Томас и нагласи бялата си туника. Днес не носеше доспехи, но дори без шлем и златна броня пак имаше внушителен вид. Ларомендис бе едно от малкото същества в обкръжението на Томас, които бяха по-високи от него, но въпреки това изпитваше страхопочитание пред бойния водач на Елвандар.

— На въпроса тогава — рече той. — Пъг пита ще бъдеш ли така любезен да предадеш следното на лорд-регента на Е’бар: Демонският легион може да се появи съвсем скоро. Съгласен ли е да обсъжда обща отбрана?

Томас се разсмя.

— Защо го иска от мен, а не от теб?

— Защото аз не съм в положение да влияя на лорд-регента, а честно казано, ти си единственото същество, към което той изпитва…

— Страх? — попита Томас с едва забележима усмивка.

— Бих казал уважение, милорд.

Томас наклони леко глава, докато обмисляше следващите си думи.

— Вашият лорд-регент е сложна личност. От една страна, проявява уважение към мен и кралицата, от друга, гледа на нас с подозрение.

— Той е горд и преизпълнен с амбиции — за нашия народ и за себе си — отвърна Ларомендис. — Брат ми и аз сме прекарали повече време тук от всеки друг таредел и най-сетне започваме да разбираме колко дълбоки са връзките на еледелите с този свят, с Родния дом. — Помълча малко, после продължи: — Но дори ние не се съмняваме, че нашият клон на общото ни семейство е…

— Висшестоящ? — вметна Томас и присви очи.

— Щях да кажа по-развит. — Той огледа помещението, издълбано в дънера на величествена Звезда, както сънародниците на Ларомендис наричаха тези дървета. — Господарю Томас, ако питаш за мнението ми, тези, които са останали тук, са избрали пътя на истината. Те са съхранили хармонията с природата и най-важните страни на този свят. Ние, които сме избягали от Войните на хаоса, сме взели с нас само толкова, колкото сме можели да носим, и от нищо повече от една обезверена група сме се превърнали в народ, който завладява звездите. — Погледна Томас в очите и продължи: — Може да сме арогантни, но сме заслужили това право.

— Ларомендис, живях като човек, а обличах върху себе си валхеру, прекарах тук повече от столетие редом с поданиците на моята кралица и ще ти кажа само едно: силата сама по себе си не заслужава нито страх, нито уважение, тя просто е сила. Въпросът е как се използва и с какви цели — това възвеличава или принизява този, който я прилага. Когато облека доспехите си, малко са съществата на този свят, които могат да се мерят с мен, може би Пъг е единственият, който би могъл да ме надвие. — Той се усмихна и отново придоби хлапашки вид. — Сигурно е добре, че той е не само мой съюзник, но и най-близкият ми приятел. — Усмивката му се стопи. — Но в ранните дни на съзряването си аз извърших неща, които не беше редно да правя и от които по-късно се срамувах. Неща зли и несправедливи. Казвам ти го, за да подчертая, че макар еледелите да изглеждат примитивни и изостанали в сравнение с твоите сънародници, това изобщо не е така. Магията на Тъкачите на заклинания не е по-слаба от тази на твоите сънародници, които могат да вдигат могъщи градове, като карат камъните да се размекват и втечняват. Твоите братовчеди, елдарите, които живеят сред нас, владеят подобни умения, но не са се опитвали да променят Елвандар, а вместо това са се пригодили към живота в него. — Затвори очи и се усмихна. — А сега да чуем истинската причина, поради която искаш да говоря с лорд-регента, вместо ти да му отнесеш посланието на Пъг.

Ларомендис се разсмя малко насила.

— Както казах, лорд-регентът те уважава. И — което едва ли е от такова значение — презира мен и брат ми. Нашите умения не се ценят високо от моите сънародници… Освен това най-вероятно смята, че двамата с Гуламендис сме загинали, изгубени при битката на Разпределителен свят.

— Нима не си съобщил на сънародниците си, че сте живи? — попита учудено Томас.

— Не сме сигурни дали оставането ни зад вражеските линии бе по воля на случая. Всъщност би могло да е преднамерено.

Томас мълчеше.

— Ако ми позволиш да продължа със съветите, в случай че решиш да се вслушаш в молбата на Пъг, ще е от полза, ако предадеш дискретно едно съобщение на Тандареи, мага учен на Събора на регента. От него ще научиш дали можем да се завърнем като оцелели герои от една безнадеждна битка, или ще бъдем екзекутирани за дезертьорство пред лицето на врага.

— Тази информация наистина може да е полезна, преди да покажете физиономиите си в Е’бар — съгласи се Томас. — Дотогава какви са плановете ви?

— Бих искал да се върна при брат ми на Острова на чародея. Той е доста ентусиазиран от идеята да черпи познания от други култури. Трябва да призная, че аз съм много по-скептично настроен, но нещата, които е узнал от своя колега Амиранта, могат да се окажат много интригуващи. И макар моето изкуство да не се рови из дълбините на тъмните мистерии както неговото, винаги съм готов да търся начини да се усъвършенствам.

— Мъдро — каза Томас. — Макар че, ако пожелаеш, ще бъдеш добре дошъл и в Елвандар.

В този момент завесата се отмести и влезе Агларана, кралицата на Елвандар.

— Поздрави, Ларомендис. — Беше облечена със семпла небесносиня туника с позлатени ширити. Единственото й украшение бе тънък златист обръч с рубин отпред, който придържаше кестенявата й коса.

Без да се замисли, Ларомендис скочи, после коленичи и склони глава пред кралицата.

— Истинска радост е за мен да ви видя отново, милейди.

— Стани, ако обичаш — отвърна тя.

Той я послуша, но не посмя да седне. Изпитваше към нея дълбоко благоговение, също както първия път, когато бе дошъл в този двор. Тя притежаваше внушителното излъчване на своя съпруг, но по съвсем различен начин. Томас пробуждаше у него някакъв древен страх и внушаваше страхопочитание — импулси, които едва успяваше да надвива. Агларана заглушаваше тези послания с красотата и величието си. Нямаше нищо предизвикателно във вида й и тъкмо това я правеше неустоима.

— Ако позволите, милейди — заговори тихо магьосникът, — и вие, лорд Томас, бих искал да подчертая, че може би ще е от полза за всички, ако лорд-регентът пристигне на посещение в Елвандар.

— Вече му пратихме покана — отвърна Томас.

— Може би трябва да сте малко по-настойчив, лорд Томас.

Ларомендис не сваляше очи от кралицата; възхищаваше се на уверените й движения, на прекрасната червеникавокафява коса, на фино изваяните й черти. Красотата й бе от тип, който той не харесваше в расата си — според представите на таределите кралицата беше дребна, почти миниатюрна. Ала хубостта й бе нещо, което надхвърляше материалните измерения, преобръщаше наопаки всякаква логика; това бе същата красота, която бе открил, докато крачеше из свещената горичка. Ако Родният дом имаше душа, тя беше в Елвандар, и ако Елвандар можеше да я въплъти в едно тяло, това беше кралицата.

— Надявам се, че ще ме извините, ваше величество и лорд Томас, но ще използвам това хитроумно средство, за да се върна на Острова на чародея.

Кралицата даде съгласието си и магьосникът извади устройството от кесията на пояса си, натисна една ръчка, чу се тихо бръмчене и след миг той изчезна.

Агларана погледна съпруга си и попита:

— Какви вести носеше от Пъг?

— Предупреждение за надвиснала беда и молба да се свържем от негово име с таределите.

Тя стана от креслото и коленичи пред своя съпруг; в движенията й си даваха среща момичешка палавост и женска грациозност. Положи глава на коляното му, както би постъпило дете със своя родител, и рече:

— Какво ще правим с нашите завърнали се наскоро от звездите роднини?

— Това е проблемът, любов моя — отвърна Томас и я погали по косата. — Те не са се завърнали и не мисля, че някога ще го сторят. Подобно на онези, които останаха отвъд океана, те също не изпитват желание да се завърнат тук. Трябва да уважаваме желанието им за независимост и да се опитаме да бъдем приятели.

— Искаш съюз? Долавям в думите ти колебание.

Томас не отговори. Дълбоко в сърцето си знаеше, че Звездните елфи представляват най-голямата заплаха за Елвандар след появата на цуранските нашественици, заплаха по-голяма дори от армията на Изумрудената кралица и на дасатите.

15.

Стратегия

Пъг даде знак да запазят тишина.

Каспар, навремето херцог на Оласко, а сега генерал на армията и първи съветник на махараджата на Мубоя, заговори:

— Пъг ме помоли да поема тази част от работата. Доколкото разбрах от това, което е видяла Сандрина — той кимна към наскоро назначената майка-епископ на ордена Щит на слабите, — и от разказа на Кеандар за неговото пленничество, имаме две задачи. Първата е да съберем колкото се може повече информация. Втората е да проведем спасителна операция. Сандрина, ако обичаш, обясни ни как смяташ да стане това.

— Ако някой от пазачите или работниците носи на шията си талисман, на който има нещо като червен вълчи череп на черен фон, значи го държат под някакъв вид мистичен контрол. Втълпено им е да нападат всеки, който не носи подобен амулет.

— Тя огледа присъстващите. — Когато се борих с Кеандар, той успя да се върне към предишното си аз веднага щом му смъкнах амулета. Ето защо ви съветвам, ако срещнем пазачи, това да е първото, което да се опитаме да направим. Не ги хранят редовно, нито имат възможност да си почиват, така че са доста отпаднали.

Каспар отново взе думата:

— А след това, ако са съгласни, могат да се присъединят към нас. В противен случай ще ги насочваме към изоставената кешийска крепост, а оттам ще уредим безопасното им прехвърляне по домовете им. — Погледна двамата магьосници Джейсън и Акийм и продължи: — Вие ще останете при крепостта и ще координирате евакуирането на пострадалите пленници. Това не е военна операция и макар да ви прилича на набег, не е и набег. Ако се забавим там повече от час, с нас е свършено. Трябва да се приближим незабелязано и да сме готови да си тръгнем колкото се може по-бързо. — Обърна се към Пъг. — Нали така?

— Да. Всеки от нас ще носи транспортна сфера, настроена да ви върне тук.

Един глас от ъгъла се обади:

— Каспар, разбрах, че там ще сме осмина. Това е или твърде много, или твърде малко.

— О, Джим! — засмя се Каспар. — Чудех се къде ли се спотайваш.

От сенките са подаде човекът, който ръководеше кралското разузнаване. Беше с черни панталони и широка черна туника.

— Твърде много или твърде малко?

— Затова ще се разделим на две групи — обясни Каспар. — Пъг, Гуламендис, Амиранта и Брандос ще се заемат с обследване на странната конструкция и ще се опитат да разберат магичното й предназначение, ако въобще има такова, а не е плод на някаква демонска грандоманщина. Аз ще взема Сандрина, за да разузная възможното военно приложение на постройката, а Магнус ще ни осигури магичната подкрепа, в случай че се наложи. Ти можеш да избереш, която и да е от двете групи.

— Мисля, че ще избера твоята, Каспар. — Джим се засмя. — Така ще сме поравно.

— Именно — каза бившият херцог на Оласко. — Като се има предвид, че няма съществена часова разлика между Острова и Долината, ще поемем нататък по залез-слънце. Нахранете се добре, починете си и ще се срещнем в двора, преди да се стъмни.

Ларомендис влезе в стаята тъкмо когато присъстващите започнаха да се разотиват и се приближи до Пъг.

— Томас каза, че ще отпътува за Е’бар, за да разговаря с лорд-регента.

Пъг втренчи очи в него.

— И…?

Изненадан, че този човек е в състояние да долавя нюанси в гласа на един елф, Ларомендис продължи:

— Не храня големи надежди, че ще си осигурите съдействието на Регентския събор. Те винаги се съгласяват с лорд-регента. Ако демоните дойдат, той няма да ви помогне, а ще нареди да се окопаем и да търсим нов път за бягство, докато вие воювате с тях.

Пъг кимна.

— Ще се върнеш ли там?

Ларомендис помисли малко, после каза:

— Те мислят, че с брат ми сме мъртви. Според мен ще е от полза за каузата ни, ако тази заблуда продължи още известно време. Ще остана тук с Гуламендис, ако ни приемеш.

Пъг кимна.

— Добре. Говори с брат си за тазвечерната експедиция. Не бих имал нищо против да дойдете с нас и да се поогледате.

— Разбира се — отвърна Ларомендис и тръгна към брат си.

Магнус застана до баща си и прошепна:

— Какво очакваш да откриете там?

— Не знам. Не мога да го извикам във въображението си, а имам доста богато въображение. Хайде сега да похапнем и да си отдъхнем преди тръгване. Имам усещането, че ни чака дълга нощ.

Амиранта седеше сам на стъпалата към крепостта. Беше късен следобед и той току-що се бе нахранил. До залез-слънце имаше около час, но чародеят не изпитваше желание да си почива. Вместо това се опитваше да запази спокойствие, докато обмисляше това, което ги очакваше след няколко часа.

След студеното и влажно време и поредицата бури топлото слънце бе приятно разнообразие, успокоителен намек за задаващата се пролет и за лятото след нея. Мисълта за рисковете, които ги очакваха, за новите и непознати неща подсилваше нетърпението на Амиранта. Беше толкова лесно да се хвърли в този водовъртеж от събития заедно с група смахнати магьосници и безгрижни войници, служещи на едно абстрактно и по-велико добро.

А след това стана свидетел на смъртта на Миранда.

И преди бе виждал да умират хора, беше губил близки същества, но се успокояваше с мисълта, че така е било предопределено — да умрат преди него. Даваше си сметка, че това е егоистично успокоение, че не бива да остава напълно безразличен. В Миранда обаче той бе срещнал жена с удивителни способности, магични познания, които си съперничеха с тези на Пъг и в сравнение с които неговите бяха незначителни. Нещо повече, тя бе от дългоживеещите магьосници, по-възрастна от него с близо столетие, макар да изглеждаше на средна възраст. Би могла да живее поне още стотина години и дори повече, а бе напуснала този свят внезапно и безмилостно, без никой да успее да й помогне.

Един кратък миг, който сякаш бе накарал Амиранта да прозре колко е крехък животът. Никой от тях, дори Пъг и Магнус, или някой от останалите магьосници, не би могъл да реагира достатъчно бързо, за да я спаси. Беше като да гледаш как някой се дави, докато стоиш безпомощен на брега.

Споменът за онази сцена беше заседнал здраво в съзнанието му. Бе изминала почти година от случката, но той все така се измъчваше от мисълта, че е можел да направи нещо, защото в края на краищата беше чародей, Укротител на демони.

Едва доловим шум го накара да се обърне и той видя, че зад него е застанала Сандрина. Понечи да се изправи, но тя го натисна по рамото. Опитвайки се да запази достойнство, той каза:

— Ако ще ме удряш, моля те, не го прави. Наистина ми омръзна да се надигам от земята всеки път, когато те срещна.

Тя се усмихна — неочаквана и малко тъжна усмивка, после каза тихо:

— Извинявай. Извикваш на бял свят най-лошото в мен.

Той наклони леко глава и отвърна:

— Това е дарба.

Тя го изненада, като приседна до него.

— Известно време мислих над създалото се положение.

Той понечи да попита какво положение има предвид, дали необходимостта отново да разузнават лагера на демоните, издигането й в йерархията на Ордена, или това че пак са заедно, но в рядък прилив на мъдрост каза само:

— Наистина?

— Нима това те изненадва? — попита тя с укор.

Той се опита да запази спокойствие.

— Не ме изненадва, че мислиш за разни неща, а че ги споделяш с мен.

— Настина? — повтори сега тя и в гласа й се долови желание за конфронтация.

Той си даваше сметка, че бързо губи надеждата за цивилизован разговор. През времето, когато бяха заедно, бе открил, че тя притежава объркващата смес от остър ум и импулсивно поведение, което нерядко граничеше с безразсъдство. В ордена я бяха научили да взема бързи решения, да определя на коя страна ще бъде и срещу коя да се изправи, но този урок, изглежда, я бе лишил напълно от способността да се откъсва за миг от обкръжаващия я свят и да се отдава на размисъл. Затова предпочете да кимне неопределено.

— Понякога ми се случва да отделям време, за да обмислям какво предстои — каза тя с присвити очи и леко повишен глас. — Дойдох да разговарям с теб, защото макар да си жалко подобие на мъж, въпреки това знаеш за демоните повече от всеки друг, когото познавам. Освен това Магнус ми разказа за вашето откритие на Квег и искам да ми кажеш какво още си научил за тези същества, срещу които предстои да се изправим.

Амиранта плъзна поглед по лицето й, несигурен какво очаква тя от него, и накрая реши, че ще е най-добре да приеме изявлението й за искрено.

— Искаш да знаеш какво научихме за демоните като цяло, или какво смятаме, че ще ни чака, когато идем в Кеш?

— Тези в Кеш съм ги виждала с очите си, ако не си забравил — припомни му тя и в очите й блеснаха гневни пламъчета. — Брандос каза, че двамата с елфа сте обменили доста информация за демоните и че ти си толкова доволен от това, че едва успяваш да го скриеш.

Амиранта въздъхна измъчено.

— Брандос често пресилва нещата. Във всеки случай това, което открихме, е един напълно различен поглед за така наречения Пети кръг на ада. Магьосници, които призовават демони, като Гуламендис и мен, по правило са самоуки, макар че понякога срещаме други, с които да обменим познания. В Квег аз намерих… една книга, но това не е най-точният термин, тъй като става дума за нещо много повече от обикновена книга. Това е обширно проучване на Петия кръг. Някои са смятали автора за безумец, а произведението му за измама, целяща да възбуди любопитството на някой богат покровител, но двамата с Гуламендис намираме работата му за изключително полезна.

— Защо? — поинтересува се Сандрина и поне за миг като че ли забрави неприязънта си към Амиранта.

— Първото, което забелязах, бе миризмата на демони — книгата бе буквално пропита с нея. Който и да я е писал, направил го е в присъствието на демони. — Той зарея поглед в далечината и продължи: — Сякаш тези демони са цитирали един след друг неоспорими факти, а той само ги е записвал. Има и други полезни неща за демоничната наука. Но от друга страна, макар споменатата творба да е изумителна както по мащаби, така и по задълбоченост, тя в никакъв случай не е грандиозна. Ако не друго, най-много може да се определи като скучна и академична.

— Или твърде интелигентна, за да можеш да я схванеш — изсумтя Сандрина.

— Въпросът е с каква цел? Едно е да се опиташ да убедиш някакъв незначителен барон, че в земите му се скита на воля демон и че срещу неголяма отплата ще отървеш него и селяните му от досадното чудовище. Съвсем различно е обаче да прекараш години над подобно писание. За да го продадеш накрая? Не, авторът е имал други интереси.

— Добре де, какво от това, което намери вътре, може да ни е от полза? — попита Сандрина. Вече бе заинтригувана.

— Опитът ни с демоните, изглежда, касае само част от техния вид. Има много подробности, които ще пропусна, но ето един пример: когато бъдат призовани, демоните трябва да се укротят, инак полудяват или избягват на някое тъмно място, където се крият и чакат подходяща възможност да нападнат или да избягат. Това е разликата между могъщите и хитрите демони. От време на време се натъкваме на някой от хитрите, който притежава и талант за магьосничество, и такива са най-опасни. С Гуламендис притежаваме умения, с които можем да укротяваме призованите демони. Те се появяват в енергиен кръг, който ограничава способността им да се движат без наше разрешение. Когато призова демон, той трябва да се покори на волята ми, инак го връщам в неговото царство. Едва след като се уверя, че ще изпълнява каквото му наредя, аз му позволявам да напусне кръга.

— За да плаши нещастните селяци, та техният тъп барон да плати със злато за прогонването му? — Амиранта кимна. — А може би за да вкара в леглото ти илюзорна хубавица?

Амиранта затвори за миг очи, после каза:

— Сандрина, излишно е да ти казвам още веднъж колко много съжалявам за това. Направих каквото направих и ти ме наказа неведнъж след това. Стига вече! — Гласът му, макар и без да се повишава, придоби острота. — Далтея е… Когато погребеш трима възлюбени за по-малко от столетие… едва тогава ще разбереш колко привлекателна може да е идеята да потърсиш утеха при едно безсмъртно същество.

— Три? — попита Сандрина. — Не си ми казвал…

— Нито пък ти си питала. — Той я погледна в очите. — Мислех за нас двамата като за непознати, които съдбата е събрала в селце с невероятното име Жълтото муле, и че всеки от нас е търсел само покой и топлина в прегръдките на другия. Аз бях скитащ магьосник, а ти вече твърдо гледаше към бъдещата си кариера на рицар, опитващ се да помогне с каквото може на света. Смятах го за мимолетно увлечение, за нещо, случило се и отминало, и никога не съм си и помислял да те нараня.

— Ти ме излъга!

— Да, излъгах те! — отвърна троснато той. — Така правят шарлатаните. Ние лъжем. Ние мамим. Действаме само в нашите интереси.

— Тогава какво те води тук? — попита тя с блеснали от възбуда очи.

Той въздъхна и се прегърби.

— Честно казано, не зная. Гледам сивите кичури в косата на Брандос и си мисля, че ако не загине в някоя битка, ще е поредният приятел, когото ще трябва да изпроводя до вечната му обител. Поредният за последните десет или двайсет години. Сандрина, аз съм поне със сто години по-стар от теб. Бил съм възрастен, когато баба ти е била детенце. Нищо чудно по-късно да съм преспал и с нея. Иска ми се да съм нещо повече от обикновен измамник и шарлатанин. Да направя нещо по-голямо в живота си. — Гласът му съвсем притихна. — Исках известно време да живея сред други като мен. Пъг също е много стар, така беше и с Миранда. Когато я видях да си отива от този свят, осъзнах, че колкото и кратки да са отредените ни дни, трябва да направим нещо с тях. — Сви рамене и й се усмихна тъжно. — Тогава реших да остана и да помогна.

Тя го гледа дълго, после каза:

— Разкажи ми за онези демони.

Хрумна му, че по някаква причина му е простила, или поне е склонила да мисли, че не е постъпил с нея зле. Каквото и да беше, сега поне вниманието й бе приковано в него.

— Демоните, които викаме, са от външните райони на ада, един регион, в който цари невъобразим хаос, всички се сражават помежду си и животът е нескончаема борба за надмощие. Представи си, че Петият кръг е диск, в покрайнините му са външните райони, а колкото повече наближаваш центъра, толкова по-организиран става животът. — Той си пое дъх. — Трудно е да се обясни, защото излиза, че демоните по някакъв начин приличат на нас, а това е напълно погрешно. Те имат свой върховен крал, чието име не ми е известно, но той властва над останалите крале. Кралят, когото познаваме под името Маарг, отдавна е умрял, но легендата за него поддържа равновесието и реда във външните райони. Може да е бил заменен от Дахун — демона, пред който моят брат и неговите безумни последователи се прекланят, или пък Дахун е владетел на друг район на ада. Съществуват хиляди пъти повече въпроси, отколкото отговори, но два от тях сега са най-важни: защо демоните воюват помежду си и как е възможно някои от тях да пребивават в нашата реалност без магична протекция?

— Аз мислех, че самият акт на призоваване им осигурява протекцията, от която се нуждаят.

— Така е. Кръгът, в който се удържат, е и кръгът на протекция и когато се подчиняват на волята ни, ние ги пазим да не станат жертва на обкръжаващата ги среда. Но какво става с тези демони, които не са призовани от нас? Пъг ми е разказвал за един демон, който успял да се представи за Изумрудената кралица…

— Амиранта, в Храма от доста време се занимават с призоваване на демони.

— Да, безтелесни демонски духове, но те са само по-нисша форма на демонично съществуване, дребни създания на ума, които не могат да ни заплашат с нищо. За разлика от тях, демонът Джакан не е обладал духа на Изумрудената кралица, той я е убил и е заел мястото й, при това с помощта на магия е създал толкова мощна илюзия за подобие, че дори най-близките й не са могли да заподозрат нещо.

— Невероятно.

— Ларомендис се смята за един от най-великите магьосници сред Звездните елфи, но и той заяви, че не би могъл да направи подобно нещо. Кой е бил този Джакан? Слаб дух, който се е хранил с още по-слаби от себе си, докато придобие силата да извърши това? Или е нещо друго?

— Обичаш въпросите, нали? — Говореше тихо и в гласа й се усещаше презрение.

— А ти винаги търсиш отговори — отвърна той с усмивка.

— Та за демоните — рече настойчиво тя.

— По-лесно ще е да ти покажа — каза той и се изправи.

Тя го последва в крепостта и докато минаваха покрай кухнята, видяха, че там вече подготвят вечерята за тези, които още не са се нахранили. Брандос и жена му седяха в ъгъла, държаха се за ръце и се гледаха мълчаливо. Сандрина знаеше, че се наслаждават на тези няколко минути, в които са заедно, преди Брандос отново да потегли на път.

Амиранта я отведе нагоре по стълбите до кулата и влязоха при Гуламендис, който се бе задълбочил в книгата. Той вдигна глава, усмихна се и възкликна:

— Това е невероятно! Всеки път, когато чета тази книга, намирам нови неща, които да разпалват учудването ми.

— Ако нямаш нищо против — рече Амиранта, — би ли обяснил на Сандрина защо тази книга е толкова важна.

— Първо, защото е истинска — отвърна елфът. — Дай ми ръката си, Сандрина.

Хвана я, сложи я внимателно върху книгата и тя мигом я дръпна и възкликна:

— Демон! Усещам го!

— Откъде да започна? — попита Гуламендис и се ухили като доволно дете.

— Успя ли да видиш някакъв смисъл в битката, на която сте присъствали на Телесан двамата с брат ти?

— Мисля, че да — отвърна Гуламендис. — Но вероятно ще е по-добре да ви покажа.

Обърна книгата, отвори задната корица и разгъна картата. Беше красиво изрисувана, с илюстрации на демони, и под всяка с дребен шрифт се разказваше за съществата.

Но вниманието на Сандрина бе приковано от самата карта, защото тя изобразяваше диск, разделен на два кръга, външен и вътрешен, като централния кръг на свой ред бе разделен на четири части.

— Външният кръг е мястото, където използваме своята магия — обясни Гуламендис на Сандрина и посочи Амиранта. — Съществата, които призоваваме оттам, са сходни на тези, които си видяла по време на своето пътешествие. Авторът на тази творба ги нарича „по-дребни изчадия адови“.

— По-дребни? — Сандрина поклати невярващо глава. — Срещала съм някои доста едри и зли екземпляри.

Гуламендис кимна в знак на съгласие и продължи:

— Както и ние. Но съм сигурен, че „по-дребни“ не касае силата или магичните им умения. Става въпрос за организация или за липса на организация. Това е царство, където важи принципът „изяж или ще бъдеш изяден“.

Сандрина предпазливо доближи пръст до картата и попита:

— А какво има тук, отвъд рамката?

Гуламендис изглеждаше подразнен от прекъсването, но Амиранта й отговори:

— Петият кръг не е толкова диск, колкото овал. Той е район и съм сигурен, че има свои граници, но какво ли е отвъд тези граници? Може би празно пространство, или някое друго царство, за което не сме чували, а може би това е границата на Четвъртия кръг, или на Шестия. Във всеки случай това е свят, който силно ни интригува, о „търсачко на отговори“. — Последното бе произнесено с приятелски тон, но мрачният поглед, който му хвърли Сандрина, подсказваше, че не е в настроение за закачки.

— Може ли да продължа? — попита елфът.

— Ако обичаш — подкани го Амиранта, преди Сандрина да зададе следващия въпрос.

— Тъкмо във вътрешното царство се крият отговорите на нашите въпроси. — Елфът плъзна пръст по страницата. — Изглежда, че хаосът е неразделна част от демонската природа, но поне във вътрешния кръг — кръга на по-едрите изчадия адови — с течение на времето е възникнала някаква форма на ред. Тези райони, или както ги нарича авторът „кантони“, се управляват от демонски лордове, самопровъзгласили се крале, архиепископи или нещо от тоя род.

— Като Маарг? — попита Сандрина, която бе чула разказа на Пъг за открития изсъхнал труп на сааурския свят Шила.

— Доколкото знам, той е управлявал във външния кръг — отвърна Гуламендис. — Това е място, където всеки демон е сам за себе си, и му се е наложило да си пробива пътя буквално със зъби и нокти до върха. С Амиранта смятаме, че първоначалните ни представи за тамошното общество са били сравнително точни — демоните имат нецентрализирана организация от съюзи и служби. Те или унищожават съперниците си, като поглъщат тяхната мощ, или преминават на служба при тях. По-слабите демони си намират по-силни, на които да служат срещу закрила, а по-силните набират поддръжници, за да могат да се справят със своите съперници. До голяма степен възходът и падението на всеки отделен демон във външния кръг е резултат от предателство, измяна и засада. Винаги съм се питал как е възможно от абсолютния хаос да възникне такова странно подобие на общество? Как са могли да еволюират отвъд животинското състояние, да се сдобият с език, да овладеят магия? И тук — той посочи вътрешния кръг, — тук се крие отговорът. Всеки кантон има свое общество, а изглежда, също армия и водач. Демоните от външния кръг, които по някакъв начин се развиват достатъчно, но нямат нужната сила, за да доминират над останалите, успяват да се доберат до някой от тези кантони и… — Той сви рамене. — Не съм сигурен. Преминават на служба? Стават роби? Получават свобода?

— Опитваме се да прилагаме нравствени норми към една раса, която е толкова различна от нас, колкото никоя друга от познатите ни, включително тролите и таласъмите — каза Амиранта.

— Вярно е — потвърди елфът. — Авторът е нарекъл тези кантони с различни колоритни имена: Сатаниния, Дисонансия, Отчаяние, Миазма, Пропадналите. Няма как да узнаем нещо повече за тях, как ги наричат самите демони и дори дали броят им е точен. Той разказва подробно за опита си от Мидкемия, а накрая добавя и множество препратки. Като оставим настрана красивата оцветка на повествованието, опираме до същината: друг свят заплашва нашия, в сърцевината му гнезди общество или общества, за които не знаем почти нищо. — Той погледна Амиранта и добави без излишна суетност: — И най-вероятно ние двамата сме най-големите експерти по този свят от всеки друг на Мидкемия.

— Като стана дума за „сърцевината“ — рече Сандрина и посочи едно тъмно петно в средата на картата. — Какво е това?

Гуламендис отново сви рамене.

— Може би друг, по-малък свят? Тук пише само „пустота“ и никъде в книгата няма повече уточнения.

На вратата се показа Ларомендис и рече:

— А, тук ли сте? Време е да се събираме долу. Потегляме.

16.

Рекогносцировка

Каспар даде знак.

Бяха се спуснали към покрайнините на долината, където ги очакваше много по-мъчителното слизане по лъкатушеща пътека към подножието, но в този момент Пъг и Магнус решиха, че трябва да побързат. Всички магьосници бяха предупредени да не прибягват до уменията си, независимо активни или пасивни, освен ако не бъдат нападнати, тъй като защитниците биха могли да разположат бариери, за да ги засекат. Докато гледаше надолу по криволичещата пътека, Амиранта се обърна към Гуламендис и каза:

— Мразя да тичам нагоре по склонове. Жалко, че няма друг път за измъкване.

Елфът кимна.

— Някои от моите сънародници не биха се задъхали от такъв наклон, но за съжаление аз не съм от тях.

Бяха обсъдили плана в подробности, но когато стигнаха покрайнините на долината, неволно спряха.

— Богове! — възкликна Каспар. — Какво е това?

Конструкцията, изглежда, беше завършена. Четири огромни, извити като арки кули се протягаха към централната точка над голямо открито пространство в сърцето на постройката.

— Прилича ми на портала, използван от дасатите, когато нападнаха Келеуан, макар че около онзи нямаше такова укрепление. Те използваха магичен щит, който бе много труден за пробиване, сфера, която се разширяваше, докато прехвърляха нови групи от своите воини.

— Къде са всички работници? — попита Сандрина. — На площадката имаше стотици… Ами демоните, които надзираваха работата от стените?

— Трябва да се приближим — каза Пъг. — Виждам някакво движение, но не мога да различа подробности.

— Сандрина, отведи ни в дерето, ако обичаш — каза Каспар.

Спуснаха се предпазливо по дерето, което Сандрина бе използвала, за да заобиколи разположените постове. Продължиха в колона надолу и когато наближиха, Каспар и Сандрина дадоха знак да спрат, изпълзяха над ръба и се огледаха.

— Колко е тихо — прошепна Каспар.

— На стената. — Сандрина посочи.

Горе покрай бойниците се виждаха да крачат часовои, но между стената и дерето нямаше жива душа.

— Няма да е лесно да се приближим — рече Каспар.

— Най-добре да заобиколим отзад — предложи Сандрина. — Там има изсъхнало речно корито, което върви покрай стената. — И посочи наляво.

Каспар повика Пъг да се присъедини към тях и каза:

— Мислиш ли, че можеш да използваш магия, без да се усетят?

— С Магнус проверихме внимателно как е положението и засега не долавяме нищо неочаквано. — Той погледна към крепостта и продължи: — Вътре има нещо, което притежава огромна сила, но за момента сякаш е в летаргия. Открихме няколко бариери, разположени така, че да засекат, ако някой души наоколо, но са от доста примитивен тип и могат лесно да бъдат избегнати. Предлагам да се придържаме към първоначалния план.

Каспар кимна и каза:

— Почакайте да заобиколим отзад, а после действайте, както се уговорихме. Ако чуем някакви тревожни звуци откъм вашата група, ще накараме Магнус да ни прехвърли обратно на платото. Ако вие чуете нещо, направете каквото смятате за необходимо.

Пъг, Магнус и Амиранта представляваха внушителна магична сила, която можеше да се окаже решаваща, ако животът им бъдеше поставен на карта. След продължителен спор Каспар склони да направи както съветваше Пъг, а именно, ако нещо стане, да го чакат, докато им се притече на помощ.

Сандрина, Каспар, Ларомендис, Магнус и Джим пресякоха забързано поляната към изсъхналото корито, а Пъг се върна при Брандос, Амиранта и Гуламендис. Отброиха десет минути, после Пъг каза:

— Ларомендис, бъди готов да направиш така, че да приличаме на купчина камъни.

Елфът се усмихна.

— Това няма да е проблем, стига да не се приближи някой, който търси купчина камъни.

Брандос се засмя, после наостри слух и прошепна:

— Някой идва!

Групата се притаи под ръба на дерето.

Един демон часовой крачеше право към тяхната позиция и когато надзърна в дерето, премигна с кървясалите си очи. Имаше огромна глава с извити навън рога. Изсумтя, премигна отново и си продължи по пътя.

Когато се отдалечи достатъчно, Пъг се обърна и попита елфа:

— Купчина камъни?

— Именно — отвърна Ларомендис. — Следващия път обаче гледай да ни предупредиш по-рано.

— Тези кравешки глави май са доста глуповати — подметна Амиранта.

— Хубаво е, че на всичко отгоре са и късогледи — добави Брандос. — Дори само този факт неведнъж ми е спасявал главата.

— Късоглед часовой? — попита изненадано Пъг.

— Това ги изнервя допълнително — зашепна Брандос. — Подскачат при всеки шум или движение. Ако останем в тъмното и не мърдаме, вероятно ще ни подминат, без да се налага да прибягваме до илюзията на нашия приятел елф.

— Да тръгнем нататък. — Пъг посочи в посоката, в която се бе отдалечил часовоят. Приведоха се, излязоха от дерето и тръгнаха по ръба.

Стигнаха пътя, който извеждаше нагоре по хълма, и установиха, че постът, за който ги бе предупредила Сандрина, е изчезнал. Пъг предположи, че са премахнали всички съоръжения от околния периметър, след като са завършили стената, за да не могат да бъдат използвани за прикритие.

В тъмнината пресякоха пътя и продължиха бавно да се отдалечават от групата на Каспар.

Сандрина вдигна юмрук в знак, че трябва да спрат. Каспар внимателно сложи ръката си на рамото й, за да й покаже, че е зад нея. Тя сигнализира с два пръста — показваше, че пред тях има двама часовои. Каспар предпазливо се надигна и надзърна над ръба на речното корито. Двама демони бяха застанали пред една малка врата.

Бяха заобиколили половината от периметъра на странната постройка, а все още не бяха открили място, подходящо за да се приближат. Укреплението, изглежда, бе предназначено да издържа на кратка, а не дълговременна обсада. Не се виждаше друга голяма постройка зад стените, така че и да имаше складове или казармени помещения, те бяха малки и долепени до тях.

Каспар ги подкани с жест да се отдалечат и когато стигнаха на безопасно разстояние, прошепна:

— Не зная какво е това място, но никога не съм виждал нещо подобно. Ще може лесно да се отбранява от стотина войници и ще е почти непревзимаемо с дваж повече хора, но проклет да съм, ако виждам някакъв смисъл във всичко това.

— Вероятно — отвърна Сандрина — целта е да се осигури само временна защита, в случай че някой се появи тук случайно и се опита да осуети каквото са намислили. Не виждам кладенци, нито път за доставка на припаси, нито казарми. Сякаш възнамеряват да напуснат крепостта веднага щом свършат това, за което са я построили.

— И аз си мислех същото — каза Каспар, обърна се и даде знак на Магнус да се приближи.

— Имаш ли идея какво може да е предназначението на тази постройка?

— Усещам тъмна магия зад тези стени — отвърна Магнус. — Излъчването й е приглушено, сякаш очаква да бъде освободена, но със сигурност е там.

Внезапно от мрака се появи фина сребриста мрежа и падна върху белокосия магьосник. Магнус застина и подбели очи, сякаш го бяха ударили по главата. Каспар и Сандрина приклекнаха и извадиха оръжия, а от земята около тях се надигаха тъмни фигури. Сандрина се обърна към Ларомендис и Джим, но не можеше да ги види, после вдигна боздугана, докато Каспар вадеше меч. В същия момент върху тях се спуснаха също такива фино изплетени сребристи мрежи.

Сандрина почувства как по тялото й преминава шок и умът й се превърна в хаотичен водопад от мисли и изображения. Частица от нея осъзнаваше, че я нападат, ала годините тренировки, както бойни, така и магьоснически, се оказаха непосилни срещу ефекта на сребристата мрежа. Заклинанията, които машинално се опита да произнесе, се разсейваха в съзнанието й, непосилни бяха дори прости движения като това да вдигне щита или да замахне с боздугана.

Каспар очевидно изпитваше същото — той помръдваше конвулсивно крайници в напразни усилия да възвърне контрол над тялото си и да отбие атаката. Но подобно на Сандрина и Магнус той също рухна на земята.

Над тях се надвесиха три фигури. Бяха обгърнати плътно от главата до петите в облекло от фин плат с тесни прорези за очите. Платът бе с цвета на почвата, в която се бяха спотайвали — вероятно бяха лежали в засада от доста време, може би часове, в очакване нашествениците да се приближат достатъчно, за да ги обездвижат.

Миг по-късно се появи още една фигура, ухилен брадат мъж, който изгледа трите проснати тела и нареди:

— Вкарайте ги вътре!

Сандрина успя да прошепне:

— Беласко!

Не знаеше дали Магнус й Каспар са успели да я чуят.

При всеки опит да помръдне по тялото й преминаваха болезнени вълни, но ако стоеше неподвижно, болката утихваше.

Мислите й все още бяха хаотични, ала имаше достатъчно опит от подобни премеждия, за да отброява времето, докато ги носеха към малката врата в стената.

После и последната й мисъл изчезна и съзнанието й потъна в мрак.

Джим бе приклекнал неподвижно зад една ниска скала, загърнат плътно в наметалото си. Опасяваше се, че всеки миг могат да го разкрият, но въпреки това се осланяше на инстинкта си, който никога не го бе подвеждал за това кога да бяга и кога да се спотайва. В момента гласът на разума му подсказваше, че ще е най-добре да се притаи. Чуваше приглушени гласове и усещаше движение само на десетина стъпки от себе си.

По-скоро беше почувствал, отколкото видял засадата и първата му реакция бе да отскочи назад, да се измъкне от схватката. Това не беше проява на страх, а предпазливост, защото предпочиташе първо да се увери, че никой не идва зад тях. Тъкмо тези три крачки назад, докато нападателите скачаха върху тях от краищата на пресъхналото речно корито, го спасиха от това да бъде разкрит. Нещо се бе случило с Ларомендис, но не знаеше какво. В един миг магьосникът бе до него, в следващия го нямаше.

Джим бе извадил кинжала си, но стоеше неподвижно. Изчака всичко наоколо утихне и едва тогава посмя да надзърне изпод наметалото.

Речното корито бе празно.

Беше чул шума от кратката борба и осъзна, че противникът е по-силен от тях, в мига, когато повалиха Магнус. Който и да ги бе издебнал тук, несъмнено бе могъщ магьосник. Предполагаше, че същата магична клопка е попречила на Сандрина да приложи уменията си, а и мрежите бързо бяха повалили нея и Каспар в несвяст.

Пъг и Каспар изрично бяха подчертали в инструкциите си, че ако нещата се объркат, той е последната връзка с външния свят. Като се имаше предвид нивото на силата и уменията, които притежаваха всички останали в групата, очевидно гледаха на него като на последната надежда.

Той продължи да се озърта. Не смееше да се изправи. Къде ли беше елфът?

И тогава изведнъж Ларомендис се появи до него. Наведе се, погледна го и прошепна:

— Отидоха си.

Джим се изправи и елфът протегна ръка и докосна наметалото му.

— Удивителна вещ.

— Може да съм добър в някои неща — отвърна Джим, — но не съм чак толкова добър. Излезе ми доста солено. Занаятчията, който ми го изплете, го нарече „сливащо се наметало“ и предполагам, че прилага магия като твоята. Огледа се отново за признаци на заплаха. — Какво стана все пак?

— И аз знам колкото теб — отвърна шепнешком елфът. — Те ни очакваха, знаеха, че с нас има магьосници, и бяха подготвени.

— Знаели са, че идваме?

— Очевидно. Това, което ме безпокои, е как е организирана засадата.

Джим смръщи озадачено вежди.

— И какво те безпокои?

— Не се движехме бързо, напротив, бяхме пределно предпазливи. За да не забележим тримата, които ни дебнеха, вероятно са се спотайвали тук доста отдавна, може би от часове. Заровени плитко под земята.

— Но как са дишали?

— Не мисля, че тези същества дишат — отвърна Ларомендис.

На лицето на Джим се изписа загриженост.

— Некромантия?

— Пъг каза, че непрестанно се опитва да си обясни какво общо може да има между магията на смъртта и демоничната магия. — Елфът спря и го погледна. — Може да има и по-прозаични обяснения, но дали това не бяха… съживени мъртъвци?

За пръв път от години Джим не знаеше какво да направи.

— Трябва да пратим вест на Пъг и да проследим похитителите.

— Аз ще намеря Пъг — отвърна Ларомендис. — Мога да се крия по-добре от теб, но не мога да проследявам, а и наметалото ти осигурява по-голяма гъвкавост от моето заклинание. Какво да му кажа?

— Разкажи му каквото си видял, нищо повече. Не казвай какво мислиш, освен ако не те попита, и освен това му предай, че ако не ви намеря до час, смятайте, че също съм паднал в плен. — Надзърна над ръба на речното корито, подхвърли едно „Успех“, загърна се в наметалото и изчезна в миг.

— Успех и на теб — отвърна Ларомендис, впечатлен от уменията на Джим да се слива с околната среда. Можеше да забележи някакво движение в мрака, но само ако се вгледа внимателно. Знаеше, че откъсне ли очи от Джим, ще го изгуби мигновено. Наметалото не го правеше невидим, но му позволяваше да се слее с околния терен.

Реши да разпита по-подробно за тази дреха, когато се измъкнат оттук. Огледа се, за да се увери, че не го наблюдават, и заотстъпва бавно назад по пътя, по който бяха дошли, надявайки се да намери Пъг преди всички да са загазили.

Пъг даде знак да спрат. Придвижваха се доста бавно, принудени да опишат голям полукръг на северозапад, преди да се доближат от другата страна към стените. В този район нямаше нищо, което да използват за прикритие. Коленичил зад един съвсем малък шубрак, Пъг промърмори недоволно:

— Така доникъде няма да стигнем.

— С Амиранта усещаме присъствието на демони — отвърна Гуламендис. — Но не са много и са разпръснати.

— Къде? — попита Пъг.

— Навсякъде — отвърна Амиранта. — Най-гъсто са концентрирани около голямата порта, където за пръв път прекосихме пътя…

— А тук? — попита Брандос.

— Тук са малко — отвърна елфът и погледна Пъг. — Да опитаме напряко?

— Какво предлагаш? — попита магьосникът.

Брандос се огледа и каза:

— Освен ако нямат изострено нощно зрение като нашия приятел елфа, мисля, че ще мога да се приближа и да се огледам. Не ми е за пръв път да пълзя по корем към вражеска позиция.

Пъг помисли за миг.

— Не мога да използвам магия, защото вероятно ще ни засекат. Приближи се колкото се може повече и после се върни. Най-важното е да останеш незабелязан.

— Разбрано.

Брандос се прехвърли през ръба с неочаквана за едрото му тяло пъргавина.

— Не му било за пръв път — подсмихна се Амиранта. — Говори за селяци и техния шериф.

— Важното е да се получи — прошепна Пъг.

Времето се нижеше бавно. Най-сетне чуха завръщащия се Брандос. Той се хлъзна надолу по корем, изправи се и докладва:

— Има една малка порта на стотина крачки югозападно. Изглежда, тази част от стената не е завършена напълно. Ще трябва да отместят дървената бариера, за да пропускат каруците да влизат и излизат. Часовоят е само един. Демон — добави той и погледна ухилено Амиранта.

— Какъв тип? — попита чародеят.

— Едър боен демон с овнешка глава, облечен с черни доспехи и въоръжен с огромна двуостра секира.

— Овнешка глава? — попита Амиранта.

— Много са хрисими, ако успееш да ги подчиниш — подхвърли елфът.

— Ако успееш да ги подчиниш — повтори като ехо Амиранта.

— Какво си намислил? — попита Пъг.

— Ако успеем да обуздаем този демон дори само за няколко минути — отвърна Амиранта, — ще получим огромно предимство. Стига да можех да се промъкна незабелязано и да се огледам…

— Аз мога — рече Пъг. — Мога да ставам невидим за малко.

— Това е чудесно — каза Гуламендис. — Защото и без това ще удържим демона за съвсем малко.

— И какво ще направим, когато се освободи от вашия контрол и вдигне тревога? — попита Брандос.

— Предполагам, че дотогава вече ще е мъртъв — отвърна Амиранта и го погледна втренчено.

Брандос завъртя очи.

— Нали знаеш, че престават да ти се подчиняват в мига, в който се опиташ да ги убиеш.

— В такъв случай ще трябва да го направиш бързо — отсече Амиранта.

— Добре де, ти само го обуздай — отвърна Брандос. — А ние ще го изкормим.

Гуламендис кимна в знак на съгласие.

— Владея едно прогонващо заклинание, което действа доста бързо, само че доста цапа.

— Нямам нищо против да се изцапам — рече Пъг. — Стига да се справим бързо.

— А какво ще стане с Магнус и групата му? — попита Брандос.

— Ако чуят да се вдига шум, знаят какво да направят — отвърна Пъг.

— Надявам се — рече Брандос. — Защото аз със сигурност не зная.

— Води — каза Пъг на Амиранта.

Амиранта кимна, но вместо да запълзи като Брандос, се изправи, махна на другите да го последват и закрачи право към портата.

Часовоят гледаше в другата посока, но когато Амиранта изникна от мрака, извърна овчата си глава към чародея и издаде тихо възклицание:

— Ъ-ъ?

Преди да успее да издаде второ, Амиранта изговори едно кратко заклинание, с което го парализира, и тежката секира се изхлузи от безчувствените му пръсти. Амиранта рече на Пъг:

— Имаш пет-десет минути. По-вероятно е да са само пет.

— Ще се върна след четири — обеща Пъг. Погледна за миг Амиранта, застанал с разперени ръце срещу демона, докато го удържаше под свой контрол. Брандос стоеше наблизо, готов да нанесе смъртоносен удар, ако се наложи. Гуламендис също бе готов със заклинанието за прогонване.

Пъг си пое дълбоко дъх и забърза към вратата. Докато прехвърляше импровизираната бариера, произнесе едно заклинание, което не бе използвал никога. Заклинанието не го правеше невидим, а по-скоро лесен за игнориране — когато някой погледнеше към него, просто нямаше да му обърне внимание, сякаш не беше нещо, което заслужава да се запомни. Беше научил това заклинание предишната седмица от Ларомендис и макар елфът да смяташе, че магичните му умения са достатъчни, за да го приложи в случай на нужда, Пъг изпитваше известни съмнения.

Продължи навътре, спря и се огледа.

Над него се издигаха четири кули, събиращи върховете си над открития център. Отблизо Пъг долавяше излъчващата се от тях сила, която засега изглеждаше укротена, летаргична, ако можеше да се изрази така, но беше там. От време на време на върховете на кулите премигваха светлинки, но иначе бе съвсем тихо.

Пъг не можеше да си позволи лукса да изследва по-обстойно това място, колкото и да му се искаше. Приближи се към огромния изкоп в центъра на пръстена, като се оглеждаше на всички страни. Един часовой на стената за миг спря погледа си върху него, но след миг се обърна и продължи по тясната пътека. Или заклинанието действаше, или пък демонът не се изненадваше да види човек с тъмна роба да приближава през нощта странното устройство.

Пъг стигна ръба на ямата и надзърна вътре. Стомахът му се сви. Ямата бе дълбока само трийсетина стъпки, а в нея бяха нахвърляни трупове. Миазмите, които се вдигаха от тях, говореха недвусмислено, че са тук от дни. Хора, елфи, джуджета и дори няколко демона се виждаха в разлагащата се маса.

Пъг отстъпи назад и вдиша с пълни гърди свежия ветрец. Ако не полъхваше, щеше да долови миризмата на мъртъвците още при вратата.

Тръгна към единствената постройка край пръстена — имаше една врата и малко прозорче. В този момент някой му прошепна:

— Пъг!

За един кратък миг Пъг бе готов да изпепели на място тъмната фигура, преди да разпознае Джим.

— Размина ти се на косъм — каза магьосникът. — Къде са останалите?

— Вътре. — Джим посочи вратата. — Има стълба, която води към подземно помещение.

— Остава ми само минута, за да се върна в уговореното време при Амиранта и…

— Плениха Магнус, Сандрина и Каспар — прекъсна го Джим.

— Какво?!

— Имаше клопка. Мисля, че знаеха, че идваме. Използвах наметалото, а Ларомендис — заклинанието си, за да не ни видят. Елфът тръгна към вас и ако не са го пленили, когато се върнеш, вече трябва да е стигнал.

— Да се връщам? — попита Пъг. — Синът ми е там долу.

— Но аз имам по-големи шансове да се промъкна незабелязано. Магията ти е доста добра трябваше да се вторача към мястото, където беше, за да те забележа и в края на краищата да те позная. Ако слезеш по стълбите, ще се озовеш в тясно пространство и тези, които чакат там, няма начин да не те открият. Така че ще ида аз. Чакай ме при портата след пет минути.

— Ако дотогава не се върнеш, тръгвам след теб — заяви Пъг.

— А планът ни? — попита ядосано Джим.

— Хората ми са по местата си и ако се наложи, ще пратя Брандос с инструкции. Твърде много загубих, за да си позволя да изоставя Магнус.

— Разбирам — кимна Джим. — Добре. Слизам и до пет минути ще съм при теб.

Пъг все още се колебаеше да остави толкова важен проблем в ръцете на друг, но си спомни колко се сърдеше на Миранда, че не умее да прехвърля отговорността на помощниците си. Кимна на Джим, обърна се и се отдалечи.

Джим си даваше сметка колко е трудно за Пъг да го остави сам в такъв момент. Наскорошната загуба на жена му и Калеб го караше да се безпокои още повече за едничкия си останал син. Въпреки това Джим знаеше от опит, че в подобна ситуация тъкмо чувствата могат да те вкарат в беля.

Бяха премислили всички възможности и това бе една от тях. Три отряда войници чакаха заповед да щурмуват крепостта.

Всеки от отрядите бе под командата на човек, комуто Пъг имаше абсолютно доверие. Това бяха неговите приемни внуци Тад, Зейн и Джоми. Джоми се намираше в едно красиво малко имение на остров Ролдем, където под негово командване бяха разквартирувани триста кралски морски пехотинци.

Зейн беше в Кеш с половин легион от най-добрите кешийски гранични патрули и още хиляда души в случай на необходимост.

А Тад беше в Крондор с петстотин войници от гвардията на принца. На свой ред Каспар бе свикал други петстотин отбрани воини от армията на махараджата на Мубоя, които се намираха почти на половин свят разстояние от тях, но младият магьосник Джейсън бе готов да ги прехвърли тук.

Всеки или всички до един можеха да пристигнат за минути. За целта обаче трябваше някой от групата да използва цуранската сфера, за да се върне на Острова на чародея, където една кратка заповед щеше да даде ход на пълномащабна операция за завладяването на крепостта.

Стига да имаше такъв човек.

Джим се промъкна в сградата и заслиза по витата стълба, която започваше като дупка в пода. Опираше с една ръка стената отляво, а с другата придържаше наметалото плътно загърнато. Дрехата спъваше и затрудняваше движенията му, а той държеше да се спусне долу колкото се може по-скоро, без да вдига шум.

Измина пет пълни кръга и предполагаше, че е на около трийсет стъпки под земята, ала дъното все още не се виждаше. След още десет видя светлина и когато най-сетне стигна края на стълбата, прецени, че е на около сто и петдесет стъпки дълбочина. „Страхотно катерене ще е нагоре“, помисли си с въздишка. Особено ако го преследваха.

Намираше се в просторна стая с каменни стени. „Поредната проклета кешийска крепост“, рече си той. Това приключение бе започнало на подобно място на едно плато, наречено Гробницата на обезверените, а ето че сега се бе озовал на още по-далечно и опасно място.

Само един от четирите тунела, които започваха оттук, бе осветен. Естествено бе да избере него.

Тунелът бе облицован с древни камъни, сухи и покрити с прах, но на пода имаше пресни следи от множество крака. Джим все още нямаше представа какво е това място и защо лудият магьосник Беласко и неговите демони слуги са решили да го използват за своя крепост, но подозираше, че истината няма да му се понрави.

Когато стигна края на тунела, се поколеба. После надникна в помещението и повдигна учудено вежди.

Видя древен олтар, целия опръскан в кръв. Пред него бяха коленичили трима души, оковани във вериги: Каспар, Сандрина и Магнус.

Е, поне още бяха живи.

Върху олтара лежеше проснат самият Беласко, със затворени очи. Мъртъв, в безсъзнание или заспал — Джим нямаше как да прецени.

От другата страна на олтара се бе изправил строен мъж с жилесто тяло, гол до кръста. Гърдите му бяха изрисувани в татуировки на някакъв клан, зъбите му бяха изпилени като шипове. Джим никога не бе виждал шаскахански канибал, но веднага се сети, че този е точно такъв: шаскаханските канибали се славеха с пристрастието си към тъмната магия.

Само че този път магията, изглежда, не целеше да убие тялото на олтара, а по-скоро да го съживи. След като напевът утихна, шаскаханецът се пресегна и разтърси леко Беласко.

— Господарю? — прошепна той достатъчно силно, за да го чуе и Джим.

— Да, слуга мой? — отекна глас сякаш отникъде.

— С нас ли си отново? — попита мъжът. Изглеждаше изплашен.

— Още не — дойде отговорът.

— Какво трябва да сторя? Пленихме тези, които дойдоха, както ни нареди. Докарахме ги тук, оковани във вериги, които спират тяхната магия. — Погледна към Сандрина, Магнус и Каспар. — Ще помогне ли, ако пролеем кръвта им?

— Нищо не може да помогне — отговори сухо гласът.

И тогава се намеси втори глас, и той звучеше така, сякаш ветровете на ада му придаваха сили.

— Пуснете ме да изляза! — заповяда гласът и тялото върху олтара се разтърси, а шаскаханецът се дръпна изплашено назад.

Джим се спотаи в сенките. Чудеше се какво да направи.

17.

Призоваване

Ямата изригна.

Във въздуха над нея бликна стълб от зеленикава енергия и Пъг и останалите бяха запокитени на земята. Ярката светлина разцепи мрака като гневна светкавица, трясъкът беше оглушителен.

— Богове! — възкликна Брандос. — Какво е това?

Пъг настръхна от нарастващата концентрация на зла сила и повтори:

— О, богове, наистина какво? — От земята под краката им продължаваше да се надига оглушителен тътнеж, придружен със силни трусове. — Това е призоваване!

— Какво? — попита Гуламендис. — Никога не съм виждал нещо подобно.

— И аз — добави Ларомендис. Таределът бе открил брат си, Амиранта и Брандос, докато Пъг разговаряше с Джим. Пъг тъкмо бе приключил с краткия си разказ, когато ямата изригна.

Пъг се обърна към Брандос и рече:

— Вземи това. — Подаде му цуранската сфера и продължи: — Натисни копчето и ще се озовеш в крепостта на Острова на чародея. Там ще те очаква един магьосник, Паскал. Кажи му да донесе всичко. Той знае какво трябва да направи.

— Няма — възрази Брандос и погледна към Амиранта. — Ако не съм тук да му пазя гърба, ще си строши главата.

Амиранта взе сферата от Пъг и я пъхна в ръцете на Брандос.

— Успях да остана жив доста дълго, преди да се появиш ти, момче. — Дори някой да намираше за странно, че младоликият чародей нарича стария боец „момче“, го запази за себе си. — Прави каквото ти казват и после се върни тук, или остани да чакаш при жена си. Разбра ли ме?

Брандос плъзна поглед по лицата им. Изведнъж си даде сметка, че е единственият, който за момента е излишен тук. Вдигна сферата и в миг изчезна.

— Сега какво? — попита Гуламендис.

— През този портал всеки момент ще дойде нещо, което дори не можем да си представим. — Пъг видя, че часовоите по стените бързат да се прикрият зад бойниците и на нечовешките им лица е изписана уплаха. — Ако видите някой да доближава малката постройка при отсрещната стена, убийте го — извика и се затича.

Амиранта и двамата елфи не се поколебаха и за миг. Последваха Пъг, докато прескачаше дървената бариера на опразнената врата. Няколко демона с различен ръст крещяха изплашено, но и търсеха някого, на когото да изкарат гнева и ужаса си. Амиранта извика:

— Пъг, вдясно от теб!

Чародеят и Гуламендис подхванаха едновременно заклинания за прогонване, но преди да ги преполовят, Пъг протегна ръка и изстреля ослепителен лъч от сребриста енергия, който разкъса на две приближаващия се към него демон. Димящите му парчета тупнаха на земята и избухнаха в пламъци пред втрещените погледи на двамата магьосници.

— По-късно ми припомни никога да не го ядосвам — подхвърли Ларомендис.

Гуламендис кимна и извика:

— Успя да им привлечеш вниманието.

Демоните, които бяха видели станалото, вече имаха подходяща мишена за страха и гнева си. Разкрещяха се и се хвърлиха към Пъг. Той завъртя ръка и от земята пред атакуващите демони се вдигна огнена завеса. Пламъците ги погълнаха и въздухът се изпълни с писъци и яростни възгласи.

Гуламендис спря до дишащия тежко магьосник и каза:

— Това са демони. Огънят само ги раздразва.

— Важното е, че ще ги забави за няколко минути — обади се Амиранта.

Стигнаха до сградата и Пъг спря за миг, за да помисли.

— Амиранта, слез долу и намери Джим. Само че внимавай. — Обърна се към Гуламендис и Ларомендис. — А ние ще трябва да задържим тези чудовища.

Чародеят се втурна надолу по извитата стълба, а Пъг отново протегна ръка към вратата, с обърната навън длан. Нова огнена вълна заля демоните и започна да ги поваля. Неколцина останаха да лежат зашеметени, но другите изглеждаха още по-обезумели.

Гуламендис извади от кесията си талисман и го насочи към един особено страховит демон, целия покрит с люспи, с огромни крокодилски зъби, криле на прилеп и кървавочервена броня. Произнесе една кратка фраза и внезапно жълтеникавите очи на демона блеснаха, той се пресегна и разкъса гръкляна на демона до себе си. Ларомендис пък зажумя и промълви:

— Нещо голямо.

Миг по-късно земята се разтърси от разярения рев на огромен златист дракон, който изникна във въздуха над трийсетте атакуващи демона.

— Пъг, това ще ни спечели само няколко минути — викна Гуламендис. — Колкото по-голяма и гневна е илюзията, толкова по-бързо се изморява Ларо.

Драконът беше прекрасен и изглеждаше досущ като този, който братята бяха видели да язди Томас. Разтвори паст и избълва ослепителен пламък, който накара демоните да се разбягат. Пъг усети полъх на топлина и забеляза, че макар демоните да бягаха уплашени, опитвайки се да потушат пламъците по телата си, на земята няма и помен от огън. В мига, когато си даде сметка за това, топлината изчезна. Все още виждаше дракона, но той вече бе изгубил плътност и изглеждаше нереален.

Досети се, че демоните съвсем скоро ще стигнат до същото заключение, и прати нов сноп от ослепителна енергия, който изригна в огнен стълб и този път предизвика истински изгаряния по демоните.

— Още малко смут в редиците им — подхвърли Пъг.

— Смутът няма да помогне задълго — отбеляза Гуламендис. — Иззад стената прииждат подкрепления.

— Вероятно са получили заповеди да се съберат тук, когато започне призоваването — отвърна Пъг. — Питам се каква прищявка на съдбата ги е оставила живи, докато другарите им се въргалят на дъното на ямата?

— Пъг, битката, която видяхме на Телесан, не е била илюзия — отвърна Гуламендис. — Някъде бушува демонска война и за наш късмет е избухнала точно сега. Бях свидетел как изгубихме два свята заради тези чудовища. Трети ще ми дойде твърде много… Внимавай!

Няколко прилепа се спускаха стремглаво върху илюзията на дракона и Пъг реагира с лъч пурпурна светлина, от който един от летящите демони избухна в пламъци над дракона. Докато падаше, трупът му мина през тялото на дракона и останалите демони, изглежда, започнаха да осъзнават, че нещо не е наред.

— Може да са глупави — рече Гуламендис, — но не чак толкова.

Пъг изстреля нова светкавица от енергия и отвърна:

— Ако успеем да ги задържим десет-петнайсет минути, морските пехотинци от Ролдем ще са първите, които ще стигнат тук.

Гуламендис гледаше прииждащите демони.

— Мисля, че ще се окажат смазани от числено преимущество, ако не им помогнем.

— Ще им помогнем — заяви Пъг.

Гуламендис промълви някакво заклинание и се пресегна с невидима сила, за да обуздае най-едрия демон, който виждаше, а после го накара да нападне своя съсед. Не беше необходимо голямо усилие, та в битката да се включат и останалите раздразнени демони.

— Пъг, и да е имало някаква организация, изглежда, започва да се разпада. Бойните демони се връщат към старите си навици и започват да се бият помежду си за надмощие.

— Защо?

— Нямам представа. Но който и да властва над тези създания, изглежда, губи контрол.

Вече много демони се сражаваха помежду си, но останалите продължаваха да щурмуват малката сграда и Пъг бе принуден да прибегне до поредния енергиен лъч, за да ги отблъсне.

— Не мога да го правя още дълго. Твърде много са.

— Ако се нахвърлят едни върху други, ще трябва само да залостим вратата. — Укротителят на демони избра поредната жертва в тълпата и я насъска срещу друга до нея. В този момент илюзорният образ на дракона се разпадна.

— Аз бях дотук — въздъхна Ларомендис, който сякаш бе излязъл от транс. — Не ми останаха сили. — Извади пръчицата, до която не бе прибягвал, откакто бяха избягали от битката на Разпределителен свят, и я насочи към едно особено свирепо чудовище, което атакуваше вратата. Демонът рухна в конвулсии.

— Какво ли става долу? — изпъшка Пъг.

Амиранта се спотайваше в сенките, объркан от това, което ставаше пред него. Едва различаваше Джим Трепалото, притиснат до стената зад вратата, но единственият намек, че благородникът-крадец е там, бе странният начин, по който се отразяваше и помръдваше светлината. Ако задържеше достатъчно дълго поглед върху мястото, Амиранта можеше да различи човешки очертания между вратата и помещението.

Сетне погледът му се измести към сцената в средата на помещението и очите му се разшириха от почуда. Брат му Беласко лежеше неподвижно върху жертвения олтар, а Сандрина, Каспар и Магнус бяха коленичили пред него. Амиранта предположи, че странните им окови целят да им попречат да приложат уменията си, инак досега щяха да са се освободили.

Мъж с причудлив облик, с разчорлена коса и уста, пълна със страховити заострени зъби, изглежда, ридаеше от мъка пред проснатия Беласко и молеше неподвижното тяло да му даде някакви разпореждания. Още по-объркващ бе диалогът, който Амиранта чуваше да се води между две невидими същества. Надяваше се, че не си е изгубил ума, защото макар брат му да лежеше неподвижно на олтара, той долавяше ясно гласа му, а заедно с него и друг глас, с който брат му разговаряше.

Амиранта доближи безшумно Джим и когато забеляза, че той неволно се напряга, прошепна:

— Аз съм. Какво става?

Джим улови чародея за ръката, дръпна го в коридора и зашепна:

— Нямам представа. Този побъркан канибал вече пет минути говори с брат ти, макар тялото да не помръдва. Не зная чий е другият глас.

— Някой път ще ти обясня тайнството на демоничното обладаване, но сега нямаме време — рече Амиранта. — Можеш ли да убиеш този канибал, без да му позволиш да нарани приятелите ни?

— Лесно. Но защо?

— Защото ако той сбърка нещо, всички ще умрем.

— Основателна причина — кимна Джим и извади кинжал, който сякаш изникна от въздуха.

— Почакай — рече чародеят.

— Защо? — попита Джим. — Или го искаш мъртъв, или не. Кое от двете? Нашите приятели са като хипнотизирани, а брат ти изглежда безпомощен. Ако питаш мен, проблемът може да се реши с две бързи убийства.

— Де да беше толкова просто — въздъхна Амиранта. После посочи объркания канибал. — Защо е толкова смутен?

— Защото господарят му лежи на олтара и той не знае какво да прави — отвърна Джим. — Не разбирам много от магии, но ми е ясно, че понякога нещата могат да се объркат. Ако този зъл копелдак на олтара е допуснал грешка, защо да не се възползваме от нея и да сложим край?

— Не можем да сложим край — отвърна Амиранта. — Поне засега. Слугата канибал е объркан, защото в тялото има две същества!

— Две същества? — прошепна Джим. — Какво означава това?

— Означава, че моят видиотен брат е призовал демон, който се опитва да обсеби тялото му. И сега двамата се борят за надмощие!

— Затова ли лежи неподвижно?

— Очевидно. Никой от двамата няма достатъчно сила, за да овладее тялото.

— Какво да направя?

— По отношение на Беласко за момента нищо — отвърна Амиранта. — Що се отнася до острозъбия ни приятел, можеш ли да го убиеш, без да направи нещо на другарите ни?

— Казах, че мога.

— Направи го веднага, после ги освободи. Вероятно ще ми е нужна помощта на Магнус и Сандрина, за да се справя с Беласко.

Джим изчезна в сумрака и след миг Амиранта усети, че е сам в тунела. Някакво размътено петно прекоси помещението, а после шаскаханецът нададе вопъл и рухна до стената. Джим отметна качулката и се изправи над Беласко, махна на Амиранта да влезе и се зае да освобождава другарите им.

Магнус и Сандрина бяха омотани със сребристата мрежа, но Каспар бе завързан по обичайния начин. Джим измъкна натискания в устата му парцал и Каспар възкликна:

— Богове! Мислех, че ще се задуша — толкова навътре бяха натикали парцала. — Изкашля се и продължи: — Помогни ми да стана.

Джим му подаде ръка и попита:

— Какво са направили с Магнус и Сандрина?

Двамата магьосници бяха изцъклили невиждащо очи.

— Така са, откакто хвърлиха върху нас мрежите — обясни Каспар. — Моята я махнаха, но техните не.

Джим кимна и каза:

— Поробващи мрежи. Използват ги в Дърбин, когато искат да отвлекат някой магьосник. Хубавите са доста скъпи, но не само потискат магьосническите умения, а и правят така, че дирите на отвлечения да се изгубят. Помогни ми да ги измъкна от тях.

И почна да реже мрежите на двамата магьосници. Макар да ги освободиха, те останаха вцепенени и се наложи Каспар да улови Сандрина и да я положи внимателно на пода, докато Джим постъпи по същия начин с Магнус.

— Сега ще чакаме да се възстановят — каза Джим.

— Колко време ще отнеме това?

— Въздействието на мрежата трябва да премине бързо — каза Амиранта.

Тялото на олтара не помръдна, но в помещението отекна глас:

— Това ти ли си, братко?

— Аз съм — отвърна Амиранта.

— Не ме виждаш в най-доброто ми състояние — продължи призрачният глас.

— Не е за първи път. — Амиранта извади кинжала си и попита: — Има ли някаква важна причина да не сложа край на всичко това още сега?

— Имаш предвид, освен нежеланието ми да напусна толкова скоро този свят?

— Не бих казал, че през годините си оставил в мен внушение, че трябва да подкрепям това твое нежелание.

— Правдиви слова — отвърна гласът на Беласко.

Внезапно се намеси друг глас, дрезгав и властен:

— Убий го, магьоснико, и аз ще те направя по-могъщ, отколкото можеш да си представиш!

— А, да, има и друга причина — обади се Беласко. — Ако ме убиеш, Дахун ще е свободен. Аз съм единствената преграда между него и този свят.

Амиранта погледна към Магнус и Сандрина, които премигваха и се озъртаха объркано, и за да спечели още малко време, попита:

— Ако Дахун е в теб, какво е това странно съоръжение горе?

— О, това е дълга история — отвърна Беласко със зъл кикот.

— Що за безумно начинание си подхванал този път, братко? — попита Амиранта и бодна Беласко в рамото с кинжала.

— Ей, боли! — извика Беласко.

— Нараниш ли ме, ще пострадаш! — провикна се и Дахун. — Готов съм да приема убийството срещу свободата си, но за изтезанията ще те накажа хилядократно.

— Не е много убедителен, нали? — обади се Каспар.

— Никой от двамата не заслужава да живее — рече Амиранта, погледна многозначително Каспар и му даде знак да продължат играта. — Но може би знаят неща, заради които си заслужава да ги пощадим. Беласко, предполагам, че държиш под контрол това чудовище в теб по две причини — едната е безпределният ти егоизъм и злоба, а втората, защото се надяваш да се измъкнеш от безизходното положение, в което сам си се наврял.

— Познаваш ме наистина добре, братко. Но тъй като ако се издам, ще изгубя позиции, смятам засега да запазя мълчание.

— Какво пък, винаги си бил труден в споделянето.

— Вината за това е на Сиди. Все ме биеше и ми взимаше играчките.

— Така е. А двамата се нахвърляхте върху мен, докато не се научих да си викам демони на помощ.

— Това беше един нещастен ден — промърмори Беласко.

— Магьоснико! — провикна се демонът. — Освободи ме и ще те направя принц на човеците, мой първи заместник на този свят.

Амиранта въздъхна и побутна Каспар.

— Съжалявам, Дахун, но опитът ми подсказва, че подобни обещания не са особено надеждни.

— Всъщност това може и да го спази — обади се Беласко. — Не смята да изяде всичко, което му се мерне пред очите. По-скоро иска да се засели тук и да поеме властта в ръцете си. Такова бе първоначалното ни споразумение и мисля, че е готов да го спазва.

Амиранта затвори очи, сякаш не можеше да повярва на ушите си. После въздъхна и рече:

— Докато не го предадеш, нали?

— Разбира се.

— Значи ако те убия — каза Амиранта, — демонът в теб ще получи свобода, но ако те оставя жив, рано или късно ще умреш, тъй като не можеш да се грижиш за себе си. Освен ако не ми разкриеш плановете си.

— Засега не съм склонен.

Амиранта забеляза, че Магнус и Сандрина се размърдват, и каза:

— Като стана дума за Сиди…

— Да? — попита Беласко.

— Той е мъртъв.

— Жалко — рече Беласко.

— Защо? Ти го мразеше.

— Понеже исках аз да го убия. Майка ни може да беше зла вещица, но ни беше майка.

— Е, след като се запознах и с трима ви, мога да си представя що за стока е била тя — подметна Каспар.

— Кой е този? — попита Беласко. — Виждал съм го и преди, но непрестанно се мести.

— Каспар, някогашен херцог на Оласко, сега генерал в армията на Мубоя.

— Добре дошъл, генерале, макар че се съмнявам да ми желаеш доброто.

— Прав си — съгласи се Каспар. — Дошли сме да те убием.

— Както винаги все убийства са ви в главите. — Последва нов изблик на зъл смях.

— Сега какво ще правим? — обърна се Каспар към Амиранта.

Но вместо него отговори Беласко:

— Ще чакате докато реша какво ще е най-добро за интересите ми.

18.

Атака

Пъг довърши поредното заклинание.

Демони с всякакви форми и размери бяха отхвърлени назад и Пъг извика:

— Става нещо лошо.

— Какво? — викна на свой ред Гуламендис над глъчката.

— Не съм сигурен, но усещам нещо странно.

Ларомендис бе толкова изтощен, че едва се държеше на крака. Допреди малко бе поддържал една от най-големите илюзии, които бе успявал да създаде. Беше използвал заклинания, прегради и зловещи създания, за да удържа демоните достатъчно, та Пъг да успее да ги обстрелва с мощни потоци от енергия.

Един глас отзад попита:

— Имате ли нужда от помощ?

Пъг се обърна и на лицето му се изписа облекчение. Зад гърба му бе застанал Магнус.

— Ще имаш ли сили?

Магнус кимна.

— Използваха срещу мен и Сандрина удържаща магията мрежа, но въздействието й вече отслабва. — Той присви очи и добави: — Освен това съм доста ядосан.

Магнус застана между Гуламендис и Пъг, протегна ръце и изстреля взрив от алена енергия, който се понесе като вдигната от буря вълна. Десетки демони, различни по размери и вид, полетяха назад. Тези най-отзад изпопадаха обратно в ямата, откъдето бе бликнал стълбът от зеленикава енергия.

Викове зад демоните ги накараха да се обърнат към новата заплаха, която ги приближаваше. Озарени от изумруденото сияние, което хвърляше енергийният стълб, към тях се носеха ролдемските морски пехотинци и броните им хвърляха зловещи отблясъци. Обучени да се бият на суша и море, те бяха най-опитните войници в цялото Кралство. Атаката бе предвождана от мъж, чиято момчешка усмивка сега бе изчезнала. Джоми Килару, сега рицар от Кралския ролдемски двор и капитан на Специалните служби на краля, крещеше с вдигнат високо меч, който миг по-късно стовари върху главата на изправилия се на пътя му демон.

Пъг въздъхна облекчено.

— Триста ролдемски морски пехотинци ще ги задържат достатъчно, докато останалите се прехвърлят тук, което ще стане за броени минути.

Сякаш за да подкрепи думите му, отекнаха нови викове, възвестяващи появата на Тад, друг от осиновените внуци на Пъг, който водеше отряд отбрани воини от армията на крондорския принц. Заповедите им бяха съвсем прости: да изтребват всички демони наред.

Пъг се обърна към Магнус:

— Пази си силите. Може скоро да ни потрябват. Как са Сандрина и Каспар?

— Живи са — отвърна Магнус. — Беласко е в безсъзнание и се бори с някакъв демон, който се опитва да завладее тялото му. — Вдигна ръка, преди баща му да успее да зададе въпрос. — Сигурен съм, че Амиранта ще ти обясни всичко това по-късно, но за момента е достатъчно да знаеш, че ако Беласко изгуби тази битка, към нашия свят ще си пробие път някакво зло създание на име Дахун.

— Дахун! — повтори Гуламендис. — Той е един от кралете в демонското царство и ако успее да се прехвърли тук, ще е нужна силата на всички ни, за да го удържим. — Поклати неуверено глава. — Не зная дали двамата с Амиранта ще успеем да го прогоним обратно в Петия кръг.

— До няколко минути ще разполагаме с още няколко магьосници — заяви Пъг.

— Е, това би трябвало да стигне — отвърна изтощеният Ларомендис.

— Да — съгласи се брат му. — Ако успеете да го изтощите, ние с Амиранта ще можем да го върнем там, откъдето е дошъл.

— Нямаме друг избор — отсече Пъг. После погледна Магнус. — Защо не повикаме при нас Амиранта и Сандрина?

— Те се опитват да разберат какво е намислил Беласко.

— Нали каза, че е в безсъзнание?

— Татко, малко е трудно за обяснение, не съм сигурен дали самият аз разбирам, но изглежда, че Беласко е само временно убежище на този Дахун и ако го убием, демонът ще е свободен в нашия свят. Беласко засега го удържа, но с цената на собствената си свобода.

Гуламендис възкликна:

— В името на предците, трябва веднага да сляза долу! — И напусна битката, докато нови и нови войници пристигаха, за да се сражават с демоните.

— Май краят ще е скоро — рече Пъг, щом отряд кешийски воини псета и още една група войници от Мубоя заеха позиции за атака.

В този момент от гърлото на ямата се надигна зловещ тътнеж и над зейналата й паст се появи ято прилепи, следвани от нови пълчища чудовища, които се прекатерваха през ръба и се хвърляха право в кипящата битка.

— Може и да не е — подметна Магнус и прати огромно огнено кълбо право в средата на ятото, кръжащо над човешката армия.

Гуламендис завари Амиранта и Каспар изправени над проснатото тяло на Беласко. В помещението ехтеше мощен глас:

— Моите верни служители скоро ще са тук! Те ще убият проклетия магьосник, който ме удържа, и тогава аз ще съм свободен, а вашата смърт ще е вечна и мъчителна! Освободете ме незабавно и ще ви възнаградя, но знайте, че търпението ми доближава предела си!

Джим Трепалото — стоеше с кинжал в ръка, готов да сложи край на живота на Беласко, ако се наложи — погледна питащо Амиранта.

Чародеят поклати глава и извърна очи към Укротителя на демони.

— Да си чувал за нещо подобно?

— Никога не бях чувал демон да използва думата „търпение“, особено някой, който е удържан в тялото на простосмъртен.

Сандрина, която най-сетне се бе възстановила, също се намеси:

— Имала съм си работа с демони, но те всичките се опитваха единствено да ми прегризат гръкляна и никой от тях не ми е предлагал никаква сделка.

— За мен всичко това също е ново — рече чародеят. — А брат ми, типично за инатливия му характер, отказва да ми помогне.

— Не си ми дал причина да го правя, скъпи братко — чу се гласът на Беласко.

— Дай ми причина да ти дам причина, Беласко.

— За да мога да изляза победител от ситуацията, първо трябва да се отърва от демона, завладял душата ми, а единственият начин да го направя, е като загина. Ако умра обаче Дахун скоро ще се озове във вашия свят.

— Скоро? — попита Гуламендис.

— Може би вече е в него — разсмя се Беласко. — Ако ме бяхте убили преди час или дори петнайсет минути, той щеше да бъде запокитен обратно в Петия кръг, но сега…? Може би вече е твърде късно.

— Бих могъл да те убия, за да узная истината — каза Амиранта и също извади кинжала си.

— Но ако ме убиеш и той се появи, какво ще правиш?

— Може би силите ни ще стигнат да го прокудим.

— Ах, може би! Ами ако не стигнат?

— Каква е истината? — попита ядосано Амиранта.

— Ако брат ти не ни я казва — намеси се Гуламендис, — бих могъл да се опитам да я изтръгна от демона в него.

— Нима разполагаш със заклинание, което да го принуди да казва истината?

— Мисля, че да — отвърна Гуламендис и притвори уморено очи. — Ще опитам.

Минутите се точеха мъчително. От време на време тишината бе нарушавана от далечния грохот на битката.

— Мисля, че не ви трябвам повече, нали? — попита Каспар.

Амиранта кимна към кинжала, който бе опрял в гърлото на брат си, и каза:

— Всъщност не.

Добре — рече Каспар и се обърна да си върви. — Понеже ако се съди по глъчката отвън, един генерал изобщо няма да им е излишен. — Погледна Джим и добави: — Ти остани тук. Амиранта може да се поколебае, но не се съмнявам, че ако се наложи, ще прережеш гърлото на Беласко.

Джим кимна.

Амиранта не можа да сдържи усмивката си. За месеците, откакто се бе запознал с Каспар, бе започнал да се привързва към него. Като се имаше предвид предишната репутация на херцога, той бе донякъде изненадан, че един бивш враг на Конклава и приятел на безумния му брат Сиди може да се окаже толкова приятен спътник в тези нови премеждия, но пък от друга страна, знаеше на какво е способен Сиди и предполагаше, че до голяма степен зловещият образ на Каспар е бил дело на самия Сиди. Джим също се бе оказал човек, когото чародеят бе започнал да харесва, въпреки че понякога се държеше с него хладно, дори сурово.

— Приключих — заяви Гуламендис и продължи високо: — Сега си обвързан с истината. Каква е причината да се опитваш да обладаеш това тяло?

Това беше въпрос, който измъчваше и тримата специалисти по демони. Могъщи същества като Дахун рядко прибягваха до обсебване. Беше в разрез с природата им — защо да заменят едно силно тяло с по-слабо и уязвимо? Едно от възможните обяснения бе, че търсят прикритие, но подобно нещо едва ли бе необходимо, когато назряваше конфликт с подобни мащаби.

Ала отговорът бе мълчание.

— Заклинанието ти май подейства, магьоснико — изкиска се Беласко.

— Какво искаш да кажеш? — попита Джим.

— Гуламендис обвърза демона с истината, но не го принуди да отговаря. Мълчанието му подсказва, че тъй като не може да излъже, предпочита да не отговаря.

Гуламендис погледна Амиранта, Джим и Сандрина. И тримата поклатиха глави.

— И какво ще правим сега? — попита Сандрина.

— Ще трябва да сключим сделка с брат ми — рече Амиранта.

— И какво предлагате? — попита Беласко.

— Джим може да ти пререже гърлото, а после ние ще имаме грижата за демона — когато се появи тук — заяви Сандрина и тонът й подсказваше, че смята тази възможност за съвсем реална.

Амиранта вдигна ръка и каза:

— В краен случай. — После заговори на брат си: — А не можем ли още сега да прогоним демона обратно в Петия кръг?

— Екзорсизъм? — попита Беласко скептично. — Шегуваш се.

— Сандрина е майка-епископ от ордена Щит на слабите — заяви чародеят.

— Повече я харесвах, когато искаше да смаже главата ми с боздугана — подхвърли Беласко. — Това щеше да е бърза и лесна смърт. Смъртта от екзорсизъм е бавна и мъчителна.

Сандрина и двамата Укротители се спогледаха. Знаеха, че Беласко е прав — колкото по-могъщ бе прогонваният от обладаното тяло демон, толкова по-мъчителен бе този процес за притежателя му. Никой в цялата история на който и да било храм не бе успявал да прогони демонски крал или принц.

— Ти избираш, братко — каза Амиранта. — Бърза смърт, а после ние ще се справим с демона, или може да се опитаме да те спасим, след което най-вероятно ще сме принудени да те убием.

— Познаваш ме добре, братко. — И след продължително мълчание попита: — Обещаваш ли, че ако изляза жив от това изпитание, ще ми дадеш един ден преднина, за да намеря безопасно убежище?

— След всичко, което направи? — попита Сандрина.

— Това е сделката — рече Беласко.

— Аз гласувам за бърза смърт — заяви Сандрина.

— Мисля, че трябва да опитаме с екзорсизъм — възрази Гуламендис.

Джим повдигна рамене.

— Наистина не зная кое е най-доброто.

— Значи оставаш ти, братко — каза Беласко.

— Само че ще трябва да ме убедиш да проявя към теб снизхождение — отвърна Амиранта. — Защото от близо сто години се опитваш да ме убиеш.

— Е, наречи го лоша привичка. Може да съм се сърдил на теб иди на Сиди… но не смятам, че е било сериозно.

Амиранта затвори за миг очи, отвори ги и каза:

— Мисля, че макар да не си толкова луд, колкото брат ни, не ти е останал и много здрав разсъдък. Нека сме наясно: лично аз предпочитам да приключим всичко това колкото се може по-бързо, което означава да ти прережем гърлото, освен ако не успееш да ме убедиш, че трябва да рискуваме и да те оставим жив — и да се справим по някакъв начин с един могъщ демон.

След дълго мълчание Беласко каза:

— Добре, ще ти кажа истината.

Амиранта се разсмя.

— Това ще е доста необичайно.

— Кълна се в кръвта на старицата от луните, в кошмарите на всяко селско чедо и в костите на най-злия човек, погребан в скрит гроб — рече Беласко.

Амиранта мълчеше. После погледна Сандрина и Гуламендис и каза тихо:

— Когато бяхме деца и трябваше да сключим примирие… използвахме точно тези думи… — Поклати глава. — Ако някога е имало нещо свято за нас, това са те. Дори Сиди нито веднъж не посмя да наруши тази клетва.

— Това е най-доброто, което мога да направя, братко — каза Беласко.

Амиранта мълчеше. Накрая кимна и отсече:

— Добре. Започвай.

Пъг видя, че демоните срещу тях им обръщат гръб, за да атакуват морските пехотинци на Джоми. В този момент дотича Каспар и попита:

— Каква е обстановката?

— Пълен хаос — извика Магнус. — Нашите подкрепления пристигнаха, обаче от ямата наизлязоха още демони! Това е демонски портал! Това е демонски портал!

— Трябва да го затворим! — заяви Каспар.

— Проблемът — каза Пъг — е, че може да отнеме известно време.

Каспар погледна бушуващата битка, а Магнус изпрати поредния сноп от енергия срещу един демон, който се носеше право към тях.

— Продължавай да ги удържаш — каза Каспар, — поне докато се огледам. — После потупа Ларомендис по рамото: — Ще ми помогнеш ли да се покатеря на покрива?

— Разбира се — отвърна елфът.

Излязоха пред вратата, Ларомендис направи стреме с ръце, Каспар стъпи в него и високият елф го изстреля с едно рязко движение право към покрива.

Магнус се подаде навън и повали един прилеп, който бе решил, че Каспар ще е лесна мишена, и генералът извика:

— Благодаря!

Огледа се, забеляза, че активността около ямата намалява, наведе се надолу и викна:

— Мисля, че силите им са на изчерпване!

Огледа пак бойното поле и съжали, че не бе предвидил възможността нещата да се развият по този начин. Беше предположил, че един светкавичен и мощен удар ще е достатъчен да се разправят с демоните и поддръжниците им.

Не беше очаквал обаче, че демоните ще са въоръжени, организирани и ще получават подкрепления. И все пак мидкемийците постепенно надделяваха над оредяващите чудовища. Което беше добре, тъй като за да се повали един едър демон бяха необходими трима до четирима воини.

Очите му сълзяха от миризмата на демонска кръв. Изведнъж от небето се стрелна поредният прилеп и този път едва не му откъсна главата. Магнус обаче успя да свали и него.

Каспар седна на стрехата, скочи долу и изпъшка.

— Ох, остарявам.

Битката постепенно се изместваше покрай стената. След малко дойдоха Пъг и останалите и Каспар каза:

— Ако не настъпи някоя неочаквана промяна, засега инициативата е на наша страна. Трябва да намеря командирите и да се опитам да координирам действията им.

И тръгна да ги търси, а Пъг се обърна към Ларомендис.

— Защо не слезеш да видиш какво правят долу брат ти и Амиранта?

— В момента бушува нова война — говореше Беласко. — Всъщност тя бушува от векове. Петимата демонски крале се сражават за надмощие, откакто свят светува, но тази нова война е нещо различно.

— С какво е различна? — попита Амиранта.

Помещението се изпълни от тихия смях на Беласко и на демона. Смехът на чудовището бе изпълнен с омраза, но в този на Беласко се долавяше само забавление.

— Наистина не зная — отвърна магьосникът. — Лъжите, скъпи ми братко, са неразделна част както от моята природа, така и от природата на демоните. Когато започнах да се занимавам с призоваване, едничката ми цел бе да си съпернича с теб. Знаеш ли, че веднъж се опитах да убия Сиди, като създадох нежив?

— Не — отвърна Амиранта.

— Не беше добре заченат, тогава все още се учех. Сиди успя да се справи бързо с чудовището, а аз прекарах една година скрит в една ужасно студена пещера в Северните земи, обкръжен от полярни мечки, снежни леопарди и тъмни елфи. Сигурно си мислиш, че си взех поука от този урок, но не беше така. Отказах се да викам демони, които после да пращам срещу теб, защото знаех, че ще можеш лесно да ги прогониш обратно. Вместо това реших да се опитам да променя някое от заклинанията ти така, че да призовеш нещо, което не си очаквал. Тази идея ми се стори много хитра.

— И почти се получи — отбеляза Амиранта.

— Почти?

— Имах до себе си помощник. Иначе щях да загина.

— Е, това не го бях предвидил. — Помълча и продължи: — За да се науча как да го правя, започнах да изучавам демоничната наука, която, предполагам, ти е добре позната. Успях да се натъкна на някои необичайни находки — свитък тук, книга там, и от тях разбрах, че има много повече неща за демонското царство от това, което сме предполагали. Не мога да кажа, че се занимавах с научно изследване. Просто търсех хитър начин да убия братята си.

Гуламендис погледна Беласко, после Амиранта и само поклати глава. Сандрина не сваляше втренчен поглед от лицето на Амиранта.

— Та за войната на демоните — подсказа Амиранта на брат си.

— Има нещо, което ги подтиква. Нещо, което се е появило в техния свят и се опитва да вземе надмощие — продължи Беласко. — Милиони демони загинаха в тази война, а трима от кралете се обединиха, за да се изправят срещу нашествениците.

— Кои са те? — попита Амиранта.

— Не зная — отвърна Беласко. — Имам само смътна представа като за „тях“, или „нашествениците“. В един момент дочух, че идвали „от мрака“… И че ордата им е разрушила реда, доколкото го има, в Петия кръг. От двамата крале, които отказаха да се включат в съюза, единият зае изчаквателна позиция и това е моят приятел Дахун.

В отговор се чу ръмжене, но не и членоразделна реч.

— Другият беше Маарг. Някакъв глупак на една планета в този свят отворил портал към царството на Маарг и той пратил ордите си насам. Последвала свирепа битка, но в края на краищата демоните се озовали на друг свят без възможност да се върнат обратно.

— Шила — каза Сандрина. — Пъг разказваше за този свят и за битката на демоните със сааурите.

— Но Дахун бе този, който пръв осъзна възможностите на нашия свят — продължи Беласко. — Демоните разполагат със свои магьосници и преди Маарг да опустоши Шила, Дахун пратил агенти и шпиони в този свят, за да отмъкнат каквото могат от библиотеките. Те се върнали с всичко, което успели да отнесат, а после близо половин век изучавали заграбеното. Междувременно, за да укрепи позицията си, Дахун анексирал царството на Маарг, а самия него успял да впримчи в капан на един свят, където той евентуално щял да издъхне от глад, след като погълне всичко, което намери там. После се съюзил с другите трима крале и пратил армия срещу нашествениците, но за целта отделил воините, които получил от царството на Маарг, а своите задържал. Накрая започнал да се готви за напускането на Петия кръг.

— И дошъл тук? — попита Гуламендис в мига, в който брат му влезе при тях.

— Битката върви в наша полза — каза Ларомендис и брат му кимна, но вдигна ръка в знак да не казва нищо повече.

— Да — отвърна Беласко. — В сравнение с Петия кръг нашият свят е доста немощен, но Дахун е много по-интелигентен от останалите демонски господари. Знаел е, че ще се наложат някои промени, преди да дойде тук. Братко, ти вероятно си сред най-големите специалисти по демони в нашия свят. Знаеш, че ако бъде оставен без контрол, демонът ще продължи да се тъпче, докато изяде всичко, до което се добере. Дахун е успял да създаде такъв контрол. Изградил е йерархия, простираща се далеч отвъд вече съществуващата в демонското царство, такава, която разчита не само на сила и съюзи, но и на лоялност. Успял е да си осигури предатели, да прати шпиони в другите царства и да предизвика недоверие и междуособици сред съседите си. А после създал илюзията, че Маарг се е завърнал, изиграл собственото си поражение от ръцете на демонския крал и позволил на останалите управници да повярват в това, в което им се иска да повярват. После раздухал войната между демоните до ново, още по-високо ниво, насъсквайки съюзниците едни срещу други, както и срещу расите на простосмъртните, с които се запознал на нашия свят. Накратко, подготвил всичко, за да се появи тук и да поеме нещата в свои ръце.

— Но ние по някакъв начин сме успели да осуетим плановете му — подхвърли Амиранта.

— Дори повече, отколкото си даваш сметка — потвърди Беласко. — В началото гледах на заниманията си като на забава, нещо, с което да се развличам и от което да извлека полза, но когато разкрих плановете на Дахун, осъзнах, че е твърде късно.

— Попаднал си в неговата клопка — отбеляза Гуламендис.

— О, чувам ново гласче — обади се Беласко. — Да Демоните са същества, с които не можеш да разговаряш, нито да преговаряш, нито да ги молиш за пощада. Дори и да постигнеш някакво кратко съглашение с тях, прибягвайки до сила, накрая пак ще те предадат. Амиранта, нямаш представа какво мислят за теб демоните, които призоваваш. Но преди да се обиждаш, искам да знаеш, че те се отнасят така към всички хора. За тях ние сме добитък. Храна. Осигуряваме им неща, които искат, нищо повече. Служат ни само докато ги получат и накрая пак излиза, че правят каквото те искат.

— А Дахун иска да живее в нашия свят, така ли?

— Иска да го управлява. Пратил е всички демони, които са му подчинени, срещу елфите на повече от десет свята. И идва тук, защото…

— Не! — изрева Дахун. — Не бива да говориш за това!

Настъпи тишина.

— Беласко? — попита Амиранта.

Отново тишина.

Гуламендис погледна Сандрина и Амиранта.

— Какво ще правим сега?

— Нямам представя — отвърна чародеят.

19.

Освободеният демон

Пъг произнесе заклинание.

Вълна от пулсираща енергия се вдигна над главите на сражаващите се около ямата и помете последните летящи в небето демони. Някъде в средата на кипящата битка Каспар се опитваше да въведе ред и различните мидкемийски отряди започнаха да координират усилията си. От ямата все още изпълзяваха демони, но темпото, с което го правеха, бе намаляло и Пъг усещаше, че нашествениците са на ръба да се откажат.

Десетина магьосници бяха пристигнали с войниците и използваха уменията си, за да удържат най-силните чудовища и да неутрализират демоните магьосници. Пъг се обърна към Магнус и извика:

— Мисля, че скоро ще свърши.

Преди Магнус да успее да отговори, въздухът се изпълни с тътнеж и от върховете на четирите извити кули блеснаха ослепителни зеленикави лъчи, придружени от силни взривове.

Ефектът бе почти мигновен — земята се разтресе и войниците изпопадаха. Пъг бързо се изправи и посочи кулите, които пулсираха с вълни от зелена енергия, събрани в четири стълба. А над тях бързо нарастваше ослепително бяло огнено кълбо.

— О, богове, зная какво е това!

— Нали каза, че било някакво мощно устройство за призоваване — обади се Магнус.

— Но освен това е и връзката между некромантията и демоничното войнство! — извика Пъг. — То е причината за мъртвешките ритуали, за които докладва Джим, за труповете в ямата и безразличието на Дахун към изтребените от нас демони. — Посочи енергийните вълни, които трептяха с нарастваща бързина нагоре по кулите. — Когато порталът се отвори напълно, той ще премине тук.

— Но нали вече е тук? — попита Магнус. — Обладал е тялото на Беласко!

— Това е измама! — отвърна Пъг. — Опитва се да спечели време. — Сграбчи Магнус за ръката и продължи: — Върни се незабавно долу и кажи на Амиранта и Гуламендис какво става тук.

Армията на хората се съсредоточаваше около Каспар, който вече се готвеше за мощна и добре организирана атака от всички страни срещу останалите демони, които продължаваха да се бият помежду си, така че войниците трябваше да се справят само с тези по краищата.

И тогава от ямата блъвна нова вълна от демони.

— О, проклятие! — изруга Пъг.

— Използват мъртвешка магия, за да активират Демонския портал! — викна Магнус.

Амиранта погледна Гуламендис и каза:

— Как мислиш, на кого ли е хрумнала тази идея?

Гласът на Дахун проряза въздуха:

— Магьоснико, брат ти смяташе да ме използва! Опитваше се да обърне нещата така, че накрая той да спечели! Представяше си, че демонската армия ще служи на него, а той ще властва над света ви! Какъв глупак!

Амиранта смръщи вежди.

— Не мислех, че може да е чак толкова амбициозен.

— Хората се променят — отбеляза Гуламендис.

— Каквито и да са мотивите му — каза Ларомендис, — прав ли съм да предполагам, че това смесване на мъртвешка магия с призоваване на демони създава неочакван проблем?

— Всеки отнет тук живот — обясни Магнус — подхранва машината, която, изглежда, вече е започнала да отваря Демонския портал. По-дребни демони вече прииждат на вълни.

— Не можете ли да я спрете? — попита Сандрина.

Гуламендис затвори очи и отвърна:

— Не. Но ще опитам един номер. — Той произнесе напевно заклинание и внезапно гласът на Дахун в умовете им се отдръпна в далечината.

— Какво беше това? — попита Магнус.

Амиранта се усмихна.

— Хитър малък трик, който смятам да изврънкам от него, ако доживеем до края на този ден. — Надвеси се над неподвижното лице на брат си и извика: — Беласко! Можеш ли да ме чуеш?

— Да — отвърна далечен шепот.

Наложи се да наострят слух, за да чуят какво казва над глъчката от боя.

— Ти ли създаде този портал на мъртвешката магия?

— Да — отвърна Беласко. — Едва не убих Сиди веднъж в Кеш, принудих го да напусне леговището си. Намерих там няколко много интересни книги.

— Винаги си искал да усъвършенстваш уменията си — отбеляза Амиранта.

— Защото съм по-добър от теб!

— Добре де, само че за да го докажеш, ще трябва да загинат всички тук, както и вероятно половината свят — озъби се Сандрина. — Така че май не си толкова умен, за колкото се мислиш. — Очевидно беше изморена и не смяташе, че нещата вървят към подобряване.

Джим присви очи и й даде знак да се опита да запази спокойствие.

В гласа на проснатия върху олтара магьосник се долови известно напрежение.

— Усещам някакво притегляне! Порталът се отваря! Е, ще се договорим ли? Ако ви кажа как да надвиете това чудовище, ще ми дадете ли един ден преднина?

Джим понечи да каже не, но Амиранта го спря с поглед. Джим въздъхна и кимна.

— Един ден — заяви Амиранта. — И нищо повече. Нито храна, нито вода, кон или оръжие.

Смехът на Беласко заглуши недоволното ръмжене на демона.

— Съгласен! Ето какво трябва да направите. През следващите десет минути трябва да остана в безсъзнание.

Сандрина извади боздугана си, размаха го пред отворените очи на магьосника и изсумтя:

— Това няма да е проблем.

Смехът на Беласко прозвуча почти заплашително.

— Тази жена ми харесва! — След това продължи с глас, който сякаш се отдалечаваше от тях: — Не, братко, знаеш какво трябва да сториш.

Амиранта кимна и погледна към Гуламендис.

— Не тялото има предвид, а ума. Аз ще се погрижа да забуля съзнанието му, а ти ще следиш какво прави Дахун.

— Чудесно — чу се гласът на неподвижния магьосник. — Веднага щом го направиш, ще освободя хватката си върху него между световете и той ще се появи през портала.

— Такъв ли е твоят план? — попита Сандрина. — Мислех, че ще се опитаме да го задържим извън нашия свят!

— Трябва да разрушите портала, докато той е още в него. Ще имате по-малко от минута след първите признаци за пристигането му, но през целия период на преминаване той е напълно беззащитен. Тъкмо тогава трябва да ударите. А после, скъпи братко, ще ме върнеш към живота и аз ще си поема по пътя.

Амиранта се обърна към Магнус:

— Искам да предупредиш баща си. След няколко минути горе ще настъпи истинска вакханалия.

Магнус затвори очи.

— Не съм най-добрият в тези неща, но ще се опитам да спестя от времето, необходимо да изтичам горе.

„Татко“ — чу Пъг в ума си.

— Магнус? — прошепна той.

„Да. Слушай внимателно, защото не знам колко време ще мога да задържа връзката. След по-малко от десет минути Дахун ще се появи в Демонския портал. Ще бъде уязвим за минута, най-много две. Ако успеете да разрушите портала на момента, той ще загине, преди да е набрал цялата си мощ“.

— Разбрах.

Каспар бе заобиколен от десетина демона. Един особено свиреп екземпляр, който приличаше малко на носорог с рога, излизащи от раменете, наведе глава, размаха огромния си меч и се хвърли в атака.

— Назад! — извика Пъг на войниците пред чудовището и прати към него един енергиен тласък.

Полагаше максимални усилия да се опитва да зашемети или обезвреди демоните, без да ги убива, но невинаги се получаваше. Някои бяха толкова упорити, че нищо, освен смъртта не можеше да ги забави, камо ли да ги спре.

Пъг се добра до Каспар и рече задъхано:

— Трябва да се оттеглим.

— Защо? — попита генералът, чийто меч димеше от полепналата по него демонска кръв. Дебела резка красеше бузата му, но той не й обръщаше внимание. — Най-сетне овладяхме бойното поле, те са обкръжени и притиснати. След половин час с тях ще е свършено!

— Защото след десет минути всеки убит на бойното поле ще помага на това нещо — той посочи зеленикавия стълб — да доведе тук Демонския крал, а него можем да надвием само ако използваме толкова силна магия, че да разрушим целия портал. Нищо на четвърт миля наоколо няма да оцелее.

— Отстъпление! — извика Каспар, който не се нуждаеше от повече напътствия. Познаваше Пъг от достатъчно време, за да не се съмнява в думите му, когато ставаше въпрос за магия. Зейн, един от капитаните и приемен внук на Пъг, ги доближи, сякаш се готвеше да оспори заповедта. И той като Каспар виждаше, че човешката армия властва напълно на бойното поле.

— Отведи ги на юг! Искам до шест минути всички наши войници да са на поне четвърт миля оттук. Който се забави, ще загине!

Зейн разбираше, че подобна заповед не подлежи на обсъждане или възражения, и се зае да я изпълнява. Заповедта светкавично бе предадена по редовете и докато предната линия на войниците усили натиска си върху демоните, тези зад тях започнаха бързо отстъпление.

— Ето един момент, в който стрелци щяха да ни свършат добра работа — въздъхна Каспар. — Но не се сетихме да вземем и стрелци…

— Прав си — каза Пъг, вдигна ръка и от нея излетя кълбо от червеникава светлина. Това беше сигнал, за който бяха предупредени всички магьосници на бойното поле — но не и ако битката се развива в тяхна полза. И все пак беше уговорена заповед за отстъпление.

Магьосниците, които умееха да летят, се издигнаха над земята, като хвърляха огнени кълба и разстилаха пламтящи прегради. Други се покатериха на стените и оттам почнаха да обстрелват демоните с жезли и вълшебни пръчици.

Пъг също бе недоволен от необходимостта да отстъпят. Почти бяха отблъснали Демонския легион и беше сигурен, че ако разполага с достатъчно време, за да разгледа портала, ще знае как може да го обезвреди, без да разрушава самата машина.

Но желанията на човек са едно, а необходимостта обикновено съвсем друго. Той прати на Магнус мислен въпрос:

„В безопасност ли си там долу?“

„Качвам се горе. Подземието е достатъчно дълбоко, за да опази останалите, но аз може би ще трябва да ви помогна с Дахун“.

Пъг знаеше, че няма смисъл да спори. Синът му бе прав. За един кратък миг той овладя надигащия се страх, защото не забравяше, че е обречен да види сина си мъртъв, както бе станало с майка му и брат му, и се питаше дали не е настъпил моментът. Издигна се нагоре и докато се присъединяваше към общото изтребление на демоните, отправи една кратка молба поне днес синът му да бъде пощаден.

Войниците на Каспар бяха най-добре обучената и дисциплинирана армия, която Пъг бе виждал, макар че повечето не бяха имали възможност да се готвят заедно. Те отстъпиха бързо, но без да нарушават реда, като оставиха няколко магьосници да задържат демоните. Щетите, които бяха нанесли на демонското войнство, бяха толкова сериозни, че дори сега нито едно от чудовищата не понечи да ги последва.

Магнус изникна във въздуха до баща си и каза:

— Татко, виждам, че си се понаучил да летиш!

Летенето бе сред уменията, които Миранда владееше до съвършенство, докато Пъг винаги се бе затруднявал с него. Тъй като в последно време бе особено горд с успехите си в тази насока, той не сдържа усмивката си, докато отвръщаше:

— Не мога да ти позволя да си по-добър от мене в каквото и да било, нали?

Магнус също направи опит да се засмее, но виждаше, че баща му е много разтревожен, и се опита да го успокои:

— Всичко ще е наред, татко.

Двамата изстрелваха потоци от разрушителна енергия, създавайки смъртоносна завеса между демоните и отстъпващите войници.

— Сега ще стане опасно — каза Пъг, когато и последните войници се обърнаха и побягнаха.

Само магичната стена от огън и пукаща енергия удържаше демоните и Пъг извика на Магнус:

— Кажи на Амиранта да прави каквото ще прави.

И Магнус прати вест на чародея.

Гласът на Магнус отекна в съзнанието на Амиранта:

„Баща ми каза, че до две минути районът ще е очистен“.

— Две минути — обяви Амиранта на останалите.

— Добре — прокънтя гласът на Беласко. — Защото се уморих да удържам това чудовище. — Чу се тих смях, в който се долавяше болка и гняв. — Братко, може би сега му е времето да си кажем, че имаше моменти в живота ни, когато и двамата попрекалихме.

Амиранта огледа помещението. Джим все така бе готов да пререже гърлото на Беласко, Сандрина да го халоса по главата с боздугана, а двамата елфи — да го впримчат със заклинания, ако се опита да се изправи.

— Като се има предвид, че тук са се събрали петима, които не биха имали нищо против да ти видят сметката, а ти си вкопчен в умствена война с демонски крал, излагайки на риск живота на хиляди… Да, мога да се съглася с оценката ти за прекаляване.

— Е, бих ти казал, че съжалявам, но и двамата ще знаем, че това е лъжа. — В гласа на Беласко се долавяше стаена злоба. — Но може и да се окажеш прав.

— За какво? — попита чародеят.

— Че съм луд. Не съм сигурен, защото винаги съм се чувствал по този начин. Зная, че Сиди беше безумец, но това не бе тайна за никого. Чак сега обаче си давам сметка, че много от нещата, които направих… Не ме разбирай погрешно, скъпи братко, все още не давам пукната пара за стореното, но осъзнавам, че трябва малко да ми е хлопала дъската, за да се опитвам. Може би се мислех за твърде хитър… — Чу се призрачен смях. После изведнъж тонът на Беласко се промени: — Започва се! Трябва да го направите сега!

Амиранта кимна, а Гуламендис съобщи:

— Ще задържа демона вътре още няколко минути.

— А аз мога да укротя брат ти, Амиранта — допълни Сандрина.

— Започвайте — нареди Амиранта.

— Е, всичко ти добро, братко — произнесе гласът на Беласко. Амиранта завъртя учудено глава, защото през целия им съвместен живот Беласко никога не му бе пожелавал какъвто и да било успех. Сякаш разбрал това, Беласко добави: — Защото ако не успееш, аз със сигурност ще загина.

След което дойде време за заклинанията.

Демоните се гърчеха под огнените атаки на магьосниците, които ги бяха заобиколили. Пъг по-скоро усещаше, отколкото виждаше, че някои от магьосниците на стената са напълно изтощени, изстискали докрай магичните си запаси. Само Магнус изглеждаше почти бодър.

Вълна от енергия премина нагоре по стените на четирите кули и внезапно във въздуха изникна полупрозрачна фигура.

Дахун бе висок над двайсет стъпки, с масивен мускулест торс и огромни крака, а зад гърба му се подаваше покрита с люспи гущеровидна опашка. Черните му крачища и опашката преминаваха в червената оцветка на корема, която ставаше алена на гърдите. Лицето му бе изкривено от болка, сякаш прехвърлянето от демонското царство беше придружено с огромни мъчения. Той нададе рев — мощен зловещ тътен. Очите му бяха непрогледни черни сфери, широко разтворени и търсещи, и докато поклащаше настрани човешката си глава, косата му се люлееше над раменете. Челото на демонския крал бе обхванато от златен обръч, украсен с грамаден черен камък, който изпускаше пурпурна светлина. Пръстите на лявата му ръка завършваха с черни нокти и се свиваха лекичко, сякаш нямаха търпение да сграбчат човешка плът. От кръста надолу носеше обшита с метални плочи пола, прихваната с кръстосани на гърдите презрамки, в чийто център сияеше златна емблема.

— Сега! — извика Пъг на Магнус и двамата освободиха едновременно цялата магична енергия, с която разполагаха.

От ръцете им се стрелнаха два снопа трепкаща ослепителна светлина и попаднаха право в гърдите на чудовището. Дахун потрепери и започна да пада назад, разперил ръце, сякаш се опитваше да се задържи.

— Не! — изтръгна се от устата му една-единствена дума.

Докато се сриваше между четирите кули, от тялото му изригнаха пурпурни светкавици, които се удариха в стълбовете над него. Демонският крал изкрещя от болка и гняв, размаха ръце и се опита безуспешно да се улови за най-близката кула, за да не полети надолу в ямата.

— Разруши кулите! — извика Път на Магнус и се съсредоточи върху демона, докато синът му се зае да събаря кулите.

Сноповете искряща енергия караха тялото на демона да изпуска облаци дим и миг след това Дахун рухна между две от кулите. Жалостив вик се изтръгна от гърлото на демона в мига, когато докосна земята.

Макар повечето магьосници да бягаха, неколцина от най-силните бяха останали на стената, за да подпомогнат с магични удари работата на Пъг и Магнус. Младият магьосник се пресегна с ума си, търсейки слабото място в конструкцията на кулата, която бе най-близко до баща му, и веднага щом откри ключовия камък, прати един силен сноп енергия да го изпепели. Цялата кула се разклати и започна да се разпада. Докато се рушеше, отвътре се надигнаха мощни зеленикави вихри, като побъркани смерчове, кръжащи из нощното небе.

Дахун нададе предсмъртен вик, докато изгубилите равновесие сили в ямата разтърсваха всичко наоколо с оглушителни експлозии и изстрелваха светкавици и кипящи мълнии. Пъг почувства нарастващата топлина и вдигна защитна преграда пред себе си и Магнус.

Сега им оставаше само да гледат.

Дахун се гърчеше на земята, отваряше уста като изхвърлена на суша риба. Тялото му бе обхванато от конвулсии, около него ревяха разпалени огньове. Краката и опашката му все още висяха над ямата и бяха започнали да димят и да се напукват и това породи нови болезнени викове. Но чудовището не можеше да помръдне.

„Свърши се“ — прати Магнус на баща си.

— Още не — отвърна Пъг.

Втора кула започна да се руши и Пъг използва магичните си умения да предупреди останалите магьосници:

— Време е да се измъквате!

Двама от тях побягнаха веднага, третият скочи от ниската стена от другата страна на крепостта и също хукна с всички сили.

Третата и четвъртата кула вече също се клатеха и върховете им се рушаха навътре. В същия миг от ямата изригна нов огнен стълб. Долната част на тялото на Дахун бе изпепелена в миг и очите му се завъртяха безпомощно в обгорените очници.

После внезапно земята се разтресе и това бе придружено с нисък, смразяващ кръвта звук. Останките на Дахун се прекатуриха през ръба и изчезнаха в тъмното гърло на ямата. Парчета от разрушените кули и мъртви тела също полетяха там, сякаш засмуквани от разширяващ се вакуум.

А след това настъпи тишина.

— Свърши ли се вече? — попита Магнус.

— Мисля, че…

Взривът бе Оглушителен.

Мощна ударна вълна изригна от ямата, като тласкаше пред себе си пръст, камъни и трупове. Понесе се навън с такава сила, че помете малките постройки и външните стени на крепостта, както детска ръчичка помита дървени кубчета.

Пъг и синът му оцеляха само благодарение на разпънатия пред тях щит. Когато погледнаха през него, нямаше и следа от ямата, нито от странната конструкция. Районът на взрива бе очистен от всичко, дори от растения, и беше гладък като шлифован мрамор.

— Какво стана? — попита Магнус.

— Разломът се затвори — отвърна Пъг. — Нарушихме равновесието на магията и тя го възстанови от само себе си.

— Изглежда, долу не е останало нищо.

— Ако нашите приятели са там, значи са оцелели. Да се захващаме за работа — добави той, докато се спускаше към земята.

— Надявам се, че Каспар е успял да евакуира хората си на достатъчно разстояние, за да се спасят от взрива.

— Предполагам, че е успял — отвърна Пъг. — Но не съм сигурен за нашия беден Тимоти. Бягаше като попарен.

— Той е доста бърз — рече Магнус.

— Дано е достатъчно бърз. — Пъг се огледа. — Къде беше онази постройка?

— Някъде там — посочи Магнус, затвори очи и започна да търси със сетивата си входа.

Амиранта бе първият, който дойде на себе си. В помещението цареше непрогледен мрак. Силната експлозия горе за миг бе засмукала всичкия въздух, беше изгасила светлините и бе повалила хората в несвяст.

Дробовете му горяха, слепоочията му пулсираха болезнено. Амиранта се надигна слепешката, разперил ръце. Напипа основата на олтара и се подпря на него. Въздухът бързо бе изпълнил наново помещението, но внезапният спад в налягането бе нанесъл неизбежни поражения.

Той бръкна в кесията на пояса си, извади от нея кристал и произнесе напевно една дума. Кристалът засия и хвърли достатъчно светлина, та Амиранта да може да види останалите. Сандрина тъкмо се размърдваше с болезнени стонове и той коленичи до нея, разтърси я за рамото и каза:

— Жива си.

Тя завъртя глава, погледна го невиждащо и попита:

— Какво?

— В случай, че се питаш — жива си.

— Позна — питах се — изсумтя Сандрина.

Той й помогна да се изправи. Джим и двамата елфи също се надигнаха. Амиранта извърна очи към проснатата фигура на Беласко и попита:

— Той дали оцеля?

В същия миг Беласко изстена и помръдна.

Откъм тавана се чу глух удар, коридорът се изпълни с прах и после в умовете им отекна гласът на Магнус:

„Всички наред ли са?“

— Размина ни се и този път — отвърна Амиранта.

Миг по-късно двамата магьосници влязоха в помещението и Пъг каза:

— Свърши се.

— Справихте ли се с демона? — попита Джим.

— Справихме се с всички — отвърна Магнус. — Ямата е запълнена, крепостта е изравнена до основи, а зидарията й е разпиляна на мили наоколо. Сякаш тук никога не е имало строеж.

— Чудесно — рече Джим. — Значи няма да се наложат обяснения пред кешийските власти.

Беласко изстена отново, седна на олтара и попита с дрезгав глас:

— Свърши ли се? Наистина?

— Да — потвърди Амиранта. — А твоят ден преднина започва в този момент.

Магьосникът слезе неуверено от олтара, огледа се и каза:

— Е, тогава ще тръгвам. — Направи няколко колебливи крачки, спря, въздъхна и повтори: — Тогава ще тръгвам.

Почти бе стигнал вратата, когато Амиранта го повика:

— Чакай.

— Какво има? — попита Беласко и се обърна.

— Дай ми още веднъж дума.

— Вече ти я дадох — изръмжа ядосано Беласко.

— Отново. Дай ми я отново.

— Кое?

— Клетвата.

Беласко помълча малко, сетне почна:

— Добре де. В името на кръвта на старицата…

— Убийте го! — изкрещя Амиранта.

Пъг, Магнус, елфите и дори Сандрина извърнаха към него учудени лица.

— Какво?

Единствено Джим не се поколеба. Кинжалът, който държеше, откакто бе влязъл в помещението, профуча във въздуха и се заби в гърлото на Беласко. Магьосникът изцъкли очи и вдигна ръка в мига, в който от раната рукна кръв.

Алени струйки бликнаха от ноздрите и устата му и той се свлече на колене. После, целият облян в кръв, падна бавно по очи.

— Защо? — попита Пъг.

— Защото това не беше брат ми — отвърна Амиранта.

— Какво?! — възкликна Сандрина.

— Беласко никога не би произнесъл клетвата погрешно. Тя започва с „Кълна се в кръвта на старицата от луните…“, а не с „В името на кръвта на старицата“. — Посочи окървавения труп на пода и добави: — Това не беше брат ми. Беше Дахун.

— Демонският крал? — попита Гуламендис.

— Да — отвърна Амиранта. — Мислехме се за хитри, но той почти успя да ни надхитри. Винаги беше един ход пред нас. Смятахме, че води битка за надмощие с Беласко, защото той искаше да мислим така. Беласко не може да забрави клетвата. Дахун е пратил него в тялото на демона, който се появи от Петия кръг. Предвидил е, че вие двамата — той посочи Пъг и Магнус — ще се справите с тялото му, а и Беласко не владее демоничната магия. Бил е лесна мишена.

— Беше необходима доста магия за разрушаването на конструкцията, но като цяло не срещнахме особена съпротива — призна Магнус.

— Но защо? — попита Пъг. — Защо е трябвало да си прави труда и да идва чак дотук — само за да обсеби тялото на брат ти?

— Не зная отговора на този въпрос — отвърна Амиранта.

— Тъй като скоро ще се върнем на Острова на чародея — подхвърли Джим, — предлагам да го обсъдим там.

— Съгласен — кимна Пъг. — Нека напуснем това забравено от боговете място и да се приберем у дома.

Никой не възрази.

Епилог

Последици

Пъг покани всички да седнат.

Настроението бе потиснато. Въпреки победата над демоните бяха дали много жертви.

— Амиранта, след смъртта на Беласко, надявам се, че дните на конфликт със семейството ти са вече минало — поде Пъг.

Чародеят се усмихна.

— Сигурно. Едва ли ще мога да поправя злото, сторено от моите двама братя, решили да служат на тъмните сили, но се надявам, че ще направя каквото е по силите ми.

— Помощта ти е добре дошла — отвърна Пъг. — И без това ние не можем да се похвалим с обстойни познания за Демонското царство.

— Пъг, брат ми смята да се върне в Е’бар, за да види дали можем да помогнем с нещо на сънародниците ни — каза Гуламендис. — И дали ще бъдем приети отново — добави сухо. — Лично аз бих предпочел да остана тук и да се ровя из книгите заедно с Амиранта.

— Разбира се — съгласи се Пъг. — И двамата с брат ти сте добре дошли по всяко време. — Погледна Ларомендис и добави: — Задачата ти може да се окаже доста трудна, ако правилно съм разбрал какво планира вашият лорд-регент. Но ако се наложи, готови сме да протегнем ръка и да предложим приятелство.

Ларомендис се засмя.

— Пъг, не забравяй, че ние сме от дългоживеещите. Дай на Томас още няколко години, за да изглади отношенията си с лорд-регента, и после ще те представим там.

Издокаран отново като парцалив предводител на крондорска улична банда, Джим Трепалото се разсмя гърлено и надигна чашата с вино. По-рано беше обявил, че макар Кралството да може да издържи още няколко дни без услугите му, не би могъл да каже същото за Шегаджиите. Сега, след като избърса небрежно уста с мръсния си ръкав, заяви:

— След няколко минути ще тръгвам, но имам един въпрос и струва ми се, сега е най-подходящият момент да го задам, тъй като всички сме заедно.

Пъг кимна и огледа присъстващите. Само Каспар отсъстваше, беше се върнал в Мубоя, за да поеме командването на своята армия. Брандос седеше до Сандрина и не спираше да се оплаква, че са го лишили от възможността да поразвърти меча.

— Пъг, какво в края на краищата се случи там долу? — попита Джим. — Зная само това, което видях, но какво всъщност видях?

Пъг отново огледа присъстващите.

— По един или друг начин вие всички сте членове на Конклава, дори и да не се смятате за такива. Проявихте достатъчно упорство в усилията си да спасите този свят, надхвърлящо далеч дълга ви към корона или вяра. — При последните думи погледът му се спря върху Сандрина. — Заслужихте да узнаете това, което знам и аз. Преди стотина години с мен се свърза една тъмна сила. Имах подозрения относно това кой дърпа конците, но вече на два пъти се наложи да променям предполагаемите кандидати за тази позиция. — Той погледна Амиранта. — Това, че твоите двама братя служеха на същата сила, смятам за съвпадение.

Амиранта кимна, остави чашата с вино и рече:

— Така трябва да е. Никога не биха се съгласили да работят заедно, жадуваха да се изтребят също толкова силно, колкото и да убият мен. Сиди беше безумец, а Беласко… е, той също не беше с всичкия си.

— Което, татко — намеси се Магнус, — ми подсказва, че тази твоя сила вероятно подтиква към безумие онези, които й служат.

— Защото не можеш да измамиш честен човек — подметна Джим.

— Какво? — попита Гуламендис.

— Това е стара поговорка на мошениците. За да сполучиш в някоя измама, жертвата ти трябва да притежава две черти: да има поне капчица алчност и да е сигурна, че знае повече от теб. — Сръбна от виното и продължи. — Амиранта, твоите двама братя са били измамени. Който и да ги е използвал, успял е да ги накара да повярват, че за службата си към него ще получат повече, отколкото дават.

Амиранта кимна.

— Сиди винаги е мечтал за повече власт, а Беласко беше прекалено суетен — да, и двамата са били лесни за подмамване.

— Но тази сила — продължи Пъг — успява да наема нови и нови агенти, броят им очевидно расте и те ни нападат тогава, когато сметнат, че победата им е сигурна.

— Значи смяташ, че ще дойдат пак? — попита Сандрина.

— Почти е сигурно — отвърна Пъг и се усмихна. — Но ние ще сме готови. Разполагаме със солидни средства. Както сама видя, нашите членове държат ключови места и заемат важни постове.

— Крийган? — попита Сандрина.

— Той също е член на Конклава. Вербувах го, когато беше млад Непреклонен рицар. Сега е Велик майстор на Ордена. Връзките ни с вашия храм са по-тесни, отколкото с другите, макар че с някои от тях също сме в добри отношения.

— Предполагах нещо подобно — отвърна Сандрина. Отпи глътка чай и продължи: — Не съм сигурна обаче с какво мога да допринеса от този нов пост на майка-епископ.

— А, това ли? — засмя се Пъг. — Беше само временно. Изглежда, Крийган е пропуснал да ти го съобщи.

Сандрина бе впримчена между гнева и отчаянието.

— Да, забравил е. Кого ще избере вместо мен и защо?

— Спрял е избора си на брат Уилоби, лоялен член на Конклава и отдаден на работата си служител. Ти си твърде добра в това, което вършиш, за да се затвориш в някаква си канцелария. Що се отнася до причината, Крийган не знаеше каква помощ ще ти е нужна от Храма, докато приключи всичко това. Един Непреклонен рицар притежава известен авторитет, но постът майка-епископ може да ти осигури всичко, което поискаш.

Сандрина се замисли над думите му, после се разсмя.

— Хитри негодници, такива сте всички вие. До един.

— Налага се — отвърна Пъг, върна се на въпроса на Джим и добави: — Не зная на какво точно бяхме свидетели. — Погледна Гуламендис и Амиранта. — Вие имате ли някакви предположения?

— Имаме — отвърна Гуламендис. — Всичко това бе толкова странно в светлината на досегашните ни познания за поведението на демоните, че трябва да престанем да се уповаваме на предишните си възгледи и въз основа на видяното да създадем нова теория.

— Знаем, че в Петия кръг от векове се води война — добави Амиранта, — но изглежда, за първи път тя се прехвърли и в нашия свят. Това не означава, че няма да се повтори.

— Аз също се съмнявам, че се срещаме за последен път с демоните — рече Гуламендис, — но може би срещите ни няма да са като злощастията на световете на таределите. Може за момента да не ви се вярва, но това, на което бяхме свидетели в Кеш, едва ли може да се сравнява с преживелиците на моите сънародници.

— Въпросът обаче е защо Дахун се опитваше да се промъкне в нашия свят с толкова малки сили? — попита Джим. — Или, по-скоро, защо му е трябвало да се занимава с магия, убийства и кланета в такива мащаби? Защо просто не е обсебил Беласко в момент, когато никой не би могъл да го заподозре, или не се появи тук като останалите демони, за да разкъсва всичко, което се изправи пред очите му?

— Това е сърцевината на загадката — потвърди Гуламендис.

— Имам една теория — обади се Амиранта.

— Да я чуем — предложи Джим и се облегна в креслото. Брадата му бе набола и Сандрина не се съмняваше, че когато се появи отново на крондорските улици, ще е придобил онзи престъпен изглед, така необходим за прикритието му. Някой ден може би щеше да му прости за ролята, която бе изиграл в един мъчителен период от живота й, но никога нямаше да забрави какво бе направил.

— Дахун е бягал — рече Амиранта. — Дошъл е тук, за да се скрие.

Пъг и Магнус се спогледаха, а Гуламендис каза:

— Това би могло да обясни много неща.

— От какво да се скрие? — попита Брандос. — Срещал съм доста демони в живота си и зная поне, че не са от плашливите.

— Виж, това не знам — призна Амиранта.

— Може би от другите крале? — подхвърли Ларомендис.

— Може би — каза Пъг. — Но се съмнявам.

Всички се обърнаха към него.

— Нещо друго се спотайва зад всичко това, някаква по-дълбока причина за нещастията, спохождащи нашия свят още отпреди да сме се появили на него. — Пъг въздъхна тежко. — Рано или късно ще се прояви, ала докато това стане, можем само да се гордеем с тази победа и да се питаме колко дълго ще се наслаждаваме на извоювания мир, преди да се наложи да се готвим за следващото нападение.

— Сигурен ли си, че ще има следващо нападение? — попита Сандрина.

— Колкото съм сигурен във всичко останало — отвърна Пъг.

Възцари се мълчание.

Content

РЕЙМЪНД ФИЙСТ
ВОЙНАТА НА ДЕМОНИТЕ -ЦЯЛАТА САГА
(книга седма от "Хрониките на Микдемия")

ВРЪХЛИТА СТРАХОВИТ ЛЕГИОН

1. Чародей

2. Непреклонен рицар

3. Таредел

4. Вестител

5. Преселението

6. Предчувствие

7. Пророчество

8. Укротителят на демони

9. Предупреждение

10. Заплаха

11. Промяна

12. Оцеляване

13. Конклавът

14. Пазарлъци

15. Планове

16. Съюзници

17. Твърда решимост.

18. Проучване

19. Пристъпът

Епилог Епитафия

ПРЕД ВРАТИТЕ НА МРАКА

Признателност

1. Пожертвование

2. Знамение

3. Сержант-непреклонник

4. Магия на смъртта

5. Наследство

6. Оцелели

7. Квег

8. Крепост

9. Война

10. Демоничната наука

11. Бягството

12. Съюзници

13. Истории от далечното минало

14. Клането

15. Стратегия

16. Рекогносцировка

17. Призоваване

18. Атака

19. Освободеният демон

Епилог Последици