РЕЙМЪНД ФИЙСТ

ВОЙНАТА НА МРАЧНИЯ - ЦЯЛАТА ТРИЛОГИЯ

(книга шеста от "Хрониките на Микдемия")

ПОЛЕТЪТ НА НОЩНИТЕ ЯСТРЕБИ

На Анди и Рич,

затова, че бяха до мен, когато трябваше.

Благодарности

Както и преди, ще продължа вечно да благодаря на майките и бащите на Мидкемия, че ми дадоха място, където да си играя. Все още чувам вашите гласове, когато седна да пиша за нашия свят.

На Джонатан Матсън, както винаги, за приятелството и мъдрите съвети.

На редакторите, които винаги се стараят, без значение колко са откачени обстоятелствата.

На майка ми, която ме вдъхновява с упорство и несравнима любов.

На децата ми, че дават причина за съществуване извън егоизма и личните амбиции.

На дамите, с които вечерям, за забавлението за това, че ми позволяват да надникна в свят, който почти не разбирам.

На новите приятели и проекти, които правят живота интересен.

Отново на читателите ми, които ме оставиха да продължа с това.

Без споменатите по-горе и някои пропуснати животът нямаше да си струва въобще.

Реймънд Фийст

Сан Диего, юли 2005

Съдбата ще срещне предопределените дори да са на хиляди мили; без нея ще се разминат дори да са лице в лице.

Китайска поговорка

Пролог

Предвестник

Бурята беше отминала.

Пъг внимателно обикаляше около скалите и останалите от прилива локви. Присвиваше очи и се оглеждаше за изхвърлени в плитчините от отминалата буря морски животинки.

Момчешките му мускули се свиваха под леката риза, докато мъкнеше торбата с раци и скариди, събрани от водната му градина. Следобедното слънце блестеше в морските пръски около него, а западният вятър рошеше кафявата му коса. Пъг остави торбата на земята, увери се, че е добре завързана, и приклекна на едно място с по-сух пясък. Торбата все още не бе напълнена, но той възнамеряваше да си почине. Готвачът Мегар нямаше да се сърди, ако закъснееше още час, стига да донесеше пълна торба. Пъг се облегна на една скала и се отпусна. Внезапно отвори очи. Беше задрямал — или поне знаеше, че веднъж бе задрямал на това място… Стана.

Хладни пръски намокриха лицето му. Беше изминало време, въпреки че не бе затварял очи. В гърдите му се надигна страх и той разбра, че се е забавил твърде много. На запад, откъм морето, се събираха тъмни буреносни облаци и надвисваха над очертанията на Шестте сестри, малките острови на хоризонта. Облаците и придружаващият ги дъжд предвещаваха нова внезапна буря, характерна за тази част на крайбрежието през ранното лято. Вятърът ги тласкаше с яростна сила и в далечината вече се чуваха първите гръмотевици.

Пъг се огледа. Нещо не беше наред. Знаеше, че е бил на това място много пъти, но… Беше се случвало и преди! Преживяваше същия момент отново!

На юг вълните се разбиваха в скалите на нос Моряшка скръб — високият му връх стърчеше към небето. Прибоят беше разпенен, сигурен знак, че бурята наближава. Пъг знаеше, че е в опасност, защото свирепите летни бури можеха да удавят човек на плажа или в ниското. Вдигна торбата и забърза на север, към замъка. Докато заобикаляше локвите, усети как хладният вятър става все по-студен. Първите облаци достигнаха слънцето и светът наоколо започна да придобива сивкав оттенък. Над морето вече проблясваха светкавици, тътенът на гръмотевиците надмогваше бученето на вълните. Пъг стигна първата поредица открити плажове и почти затича.

Бурята приближаваше по-бързо, отколкото си бе представял, и повишаваше нивото на прилива. Когато достигна втората камениста местност, между вълните и скалистия бряг бяха останали само десетина стъпки суха земя. Пъг забърза, доколкото беше възможно по камъните, като на два пъти за малко не се спъна. Стигна до следващия открит плаж, но не прецени скока си от последната скала и стъпи лошо… И си навехна глезена!

Беше се случвало и преди: скокът, навяхването и след миг първата вълна го бе заляла.

Пъг се обърна към морето, но вместо да го залее, водата се оттегляше! Вълните се отдръпваха и оформяха истинска стена от вода, катереща се сърдито към небето.

Над главата му изтрещя гръм и той притеснено приклекна. Рискува да погледне към небето; чудеше се как облаците са успели да се съберат толкова бързо. Къде бе изчезнало слънцето? С ужас забеляза фигури, които се движеха в надигащата се водна стена. Тя приличаше на морскозелено стъкло, замазано от пясък и мехурчета, но достатъчно прозрачно, за да различи движението зад нея.

Въоръжени същества стояха в редици и се готвеха да нападнат Крудий. В ума на Пъг изплува една дума: дасати.

Пусна торбата и започна да се катери. Трябваше да предупреди херцог Боррик! Той щеше да знае какво да прави! Само че херцогът бе умрял преди повече от век.

Уплашеното момче не можеше да намери солидна опора за ръцете си, а краката му се плъзгаха. Усети, че се просълзява от гняв, и погледна през рамо.

Черните фигури се движеха през водната стена. С всяка тяхна стъпка вълната се надигаше още по-високо, затъмняваше и без това сивото небе. Зад огромната водна маса се долавяше някакъв мрачен гняв, без форма или изражение, но все пак с осезаемо присъствие и интелект. И от този интелект се изливаше толкова чисто зло, че момчето се изтърва и падна назад.

Загледа армията на дасатите, която маршируваше напред, тласкана от омразното нещо в небето. Бавно се изправи и стисна юмруци, но знаеше, че е безпомощен. Трябваше да направи нещо, но бе само момче. Още нямаше четиринадесет години, дори не бе избран за чирак. Обикновен слуга, без семейство и име.

Най-близкият воин вдигна меча си и нададе писък, който прозвуча като тръбен зов и накара момчето да падне на колене. Пъг беше готов за удара, но видя, че воинът се колебае. Вълната — вече по-висока от кулите на замъка — за момент спря, след което се спусна надолу, помете дасатите и връхлетя върху него…

— Ааа! — извика Пъг и се надигна в леглото, мокър от пот.

— Какво има? — попита жената до него.

Пъг се обърна към съпругата си — по-скоро долавяше, отколкото виждаше чертите й в мрака на спалнята, — поуспокои се и отвърна:

— Сън. Просто сън.

Миранда се надигна и постави ръка на рамото му. С небрежен жест запали всички свещи в помещението. Отблясъците на пламъчетата искряха по-влажната му кожа.

— Интересен сън ще да е било — каза тя нежно. — Целият си потен.

Пъг я погледна топло. Беше женен за нея през половината си живот и въпреки това тя си оставаше загадка, а понякога и предизвикателство. Но в такива моменти беше щастлив, че е до него.

Връзката им беше странна, защото двамата бяха едни от най-могъщите магьосници на Мидкемия и това ги правеше уникални. Историите им се бяха преплели още преди двамата да се срещнат. Животът на Пъг бе манипулиран от бащата на Миранда, Макрос Черния. Дори сега, когато вече бяха женени, понякога се чудеха дали бракът им не е бил някой от поредните му планове. Но въпреки всичко всеки беше открил другия човек, който разбира грижите и проблемите му по-добре от всеки на света.

Пъг стана и тръгна към умивалника.

— Разкажи ми съня си.

Той започна да се мие.

— Отново бях момче. Разказвал съм ти как насмалко щях да се удавя в деня, в който Мийчъм, помощникът на Кълган, ме спаси от глигана. Този път не се махнах от плажа, а дасатите се появиха насред бурята.

Миранда се надигна и се облегна на резбованата дъска на леглото, което Пъг й бе подарил преди години.

— Този сън е разбираем. Чувстваш се притиснат.

Той кимна и за момент на меката светлина на свещите жена му зърна момчето, което беше някога. Такива моменти бяха рядкост. Миранда беше с повече от петдесет години по-стара от съпруга си, но Пъг беше най-отговорният член на Конклава на сенките. Въпреки че той рядко говореше за това, тя знаеше, че нещо се бе случило с него, преди години, по време на войната с Изумрудената кралица. Когато се бе лутал между живота и смъртта, след като тялото му било пометено от могъщата демонска магия. След това се бе променил и бе станал по-смирен и по-малко самоуверен. Беше нещо, което само най-близките му виждаха, и то в редки случаи, но го имаше.

— Да, чувствам се притиснат. Нещата са толкова грандиозни… че понякога се чувствам незначителен.

Тя се усмихна, стана и се приближи до него. Пъг бе на повече от сто години, но изглеждаше на четиридесет. Тялото му беше жилаво, а в косата му се забелязваха само леки наченки на сиво. Миранда беше по-възрастна, но Пъг бе изстрадал повече по време на дългия си живот. Беше прекарал четири години като роб на цураните, а после се бе превърнал в един от най-могъщите мъже на империята — след като бе облякъл черната роба на Велик магьосник от Конгрегацията.

Първата му жена, Катала, се бе прибрала при своя народ и бе починала от болест, която никой жрец не можеше да излекува. След това Пъг бе загубил децата си, нещо, което не трябва да се случва на никой родител. От най-старите му приятели бе останал жив само Томас, защото другите бяха обикновени смъртни. Някои от тях Миранда бе познавала за малко, за други бе слушала само истории. Принц Арута, който все още будеше възхищение у Пъг. Баща му, лорд Боррик, който му бе дал фамилно име. Принцеса Карлайн, първата му момчешка любов; първият му учител Кълган и помощникът му Мийчъм.

Списъкът продължаваше, но всички бяха мъртви. Лаури, неговият другар по време на робството, скуайър Роланд, много от учениците му, Катала… техните деца, Уилям и Гамина. Замисли се за двамата живи сина и каза:

— Притеснен съм за Магнус и Калеб.

Тя се притисна към гърба му и го прегърна. Кожата му беше студена и влажна.

— Магнус работи усилено с магьосниците от Келеуан, а Калеб утре ще стигне в Звезден пристан. Хайде, ела да те утеша.

— Ти винаги ме утешаваш — отвърна той нежно. Обърна се бавно, без да разваля прегръдката, и я погледна с възхита. Красива, но силна. С високо чело, деликатна брадичка и тъмни пронизващи очи.

— Понякога си мисля, че изобщо не те познавам, любима. Но има моменти, в които те познавам по-добре и от себе си. Сигурен съм, че никой не ме разбира като теб — той я притисна силно за момент. — Какво ще правим?

— Каквото можем, скъпи — прошепна тя в ухото му. — Хайде да си лягаме. Има доста време до зазоряване.

Направи лек жест, всички свещи изгаснаха и помещението отново потъна в мрак. Пъг я последва до леглото и двамата се сгушиха в прегръдките си.

Съзнанието му се връщаше към картините от съня, но той ги избута на заден план. Знаеше какво го тормози. Отново беше изправен пред могъщ противник и трябваше да се бори с неща, които бяха започнали далеч преди раждането му.

„Защо прекарвам живота си в разчистване на чуждите бъркотии?“ Знаеше отговора. Беше се примирил с дарбата си още преди години, а с могъществото идваха отговорностите. Колкото и да се мръщеше, това бе в природата му.

Докато заспиваше, си помисли, че все пак ще е хубаво, ако може да се върне, дори за ден, във времената, когато с Томас бяха две изпълнени с надежди и амбиции момчета, а светът бе много по-просто място.

1

Братя

Момчетата изхвърчаха през вратата.

Кокошките се разбягаха панически — в един момент кротко си чоплеха из двора в търсене на разпиляно зърно и насекоми, а в следващия се разкудкудякаха и се пръснаха във всички посоки, защото двете момчета се въргаляха с ръмжене по улицата.

За случайния минувач момчетата приличаха на кълбо от юмруци, лакти и колене. Ударите им не бяха особено ефективни, защото всеки се стремеше едновременно да изненада съперника си и да се защитава ефективно. В резултат двубоят им наподобяваше безсмислено боричкане, а не сериозен въргал.

Момчетата изглеждаха приблизително на една възраст — около шестнадесетгодишни. Тъмнокосото — носеше кафява туника и кожени панталони — беше малко по-ниско, но с по-широки рамене и вероятно малко по-силно. Тъмнорусото беше със синя туника, малко по-дълги ръце и вероятно беше по-бързо.

Двамата бяха отраснали като братя и като всички братя, бяха готови да влязат в конфликт мигновено. И двамата притежаваха онази груба красота, присъща за дългата работа на открито и не особено богатата трапеза. Не бяха глупави, но точно в този момент не се държаха много умно.

Причината за настоящия конфликт ги последва през вратата и се развика:

— Тад! Зейн! Спрете веднага или няма да отида на празника с нито един от вас.

Предупрежденията на момичето не оказаха влияние и двамата продължиха да се въргалят по земята.

— Той започна, Ели! — изкрещя тъмнокосото момче.

— Не е вярно! — отвърна другото.

Ели беше приблизително на техните години. Имаше кафява коса като Зейн и зелени очи като Тад, беше по-умна от двамата взети заедно и общо взето бе най-красивото момиче в Звезден пристан.

От къщата излезе жена с ведро в ръце и безцеремонно го изля върху момчетата.

Двамата изпищяха изненадано и се пуснаха.

— Мамо! — извика русият. — Защо го направи? Целият се изкалях.

— Ами върви да се почистиш, Тад — жената беше висока и въпреки простите си дрехи имаше благородно излъчване. В кестенявата й коса прозираха сиви нишки, а лицето й беше загоряло и сбръчкано, но въпреки това изглеждаше младо. Тя се обърна към тъмнокосото момче и добави: — И ти, Зейн — въпреки строгото й изражение кафявите й очи бяха весели. — Калеб ще пристигне скоро и ще тръгнем, с или без вас, хулигани такива.

Двамата станаха и започнаха да изтупват дрехите си. Жената им подхвърли един парцал и каза:

— Почистете калта, а после идете да го изперете на кладенеца! Това е един от най-хубавите ми кухненски парцали.

Ели погледна разколебаните побойници.

— Идиоти. Казах, че ще дойда и с двама ви.

— Да, но каза първо на мен — обади се Тад. — Значи ще танцуваш първо с мен.

— Няма — намеси се Зейн, готов да поднови боя.

— Спрете веднага! — изкрещя жената. — Идете да се почистите!

Двете момчета се подчиниха с мърморене.

— Мари, защо винаги се бият? — попита Ели.

— Защото им е скучно. Кога ще им кажеш?

— Какво да им кажа? — направи се на неразбрала Ели.

Мари се засмя.

— По-добре им кажи скоро, момиче. Това не е кой знае каква тайна и може да научат още на празника.

Момичето се намръщи и сви вежди.

— Бяхме като семейство.

— Всичко се променя — жената се огледа. — Когато семейството ми дойде тук, Звезден пристан беше малко селище, а сега е два пъти по-голямо. Тогава Академията още не беше построена, а виж сега.

Ели кимна и двете погледнаха към далечния остров в езерото.

— Виждам я всеки ден, Мари. Разбирам те.

На острова, подобно на планина, стърчеше масивна сграда. Селото до нея вече заемаше цялата североизточна част. Там живееха само тези, които служеха на магическата академия. Звезден пристан беше възникнал като обикновено пристанище, но вече беше натоварен търговски център в региона.

— Ако Грейм Ходовър прилича поне малко на баща си, ще започне да се хвали още след първата бира.

— А Тад и Зейн ще налетят на бой — довърши Ели.

— Така че по-добре им кажи по-рано — каза Мари и й махна да я последва в къщата.

В единственото помещение имаше място само за огнище, маса и постели за трима.

— Момчетата са най-добрите ти приятели, въпреки че не го осъзнават в момента — продължи Мари. — И двамата си мислят, че са влюбени в теб, но това е породено повече от конкуренцията помежду им, отколкото от някаква сериозна причина.

— И аз ги обичам, но като братя. Освен това дори да исках да се омъжа за някой от тях, татко…

— Знам. Баща ти е най-богатият търговец в Звезден пристан, а бащата на Грейм е единственият мелничар, така че сте най-подходящата партия.

— Обичам Грейм — каза Ели. — Поне достатъчно, че да живея с него.

— Любовта не е като красивите истории от приказките. Бащата на Тад беше порядъчен мъж и двамата си живеехме добре. Бащата на Зейн се отнасяше прилично с майка му, въпреки че като се напиеше, ставаше избухлив. Виж, бракът е преди всичко приемане на доброто и лошото. Майката на Зейн обичаше семейството си и понеже ми беше най-добрата приятелка, бе естествено да прибера Зейн, когато родителите му умряха — Мари погали Ели по рамото. — Както щях да прибера и теб, ако баща ти не бе оцелял.

Родителите на Зейн и майката на Ели бяха загинали при последното нападение на тролите. Кървавата атака бе отнела живота на десетки жители, преди магьосниците от острова да успеят да отблъснат чудовищата.

— Знам, Мари — отвърна момичето. — Ти ми беше като майка през по-голяма част от живота ми. Спомням си майка ми, или поне гласа й и как си тананикаше мелодии, докато готвеше, а аз играех на пода. Помня как ме прегръщаше — за момент очите на Ели се взряха сякаш някъде много далече, след което тя пак се обърна към Мари. — Но в действителност ти си единствената майка, която имам. Баща ми никога не ми е казвал как да се оправям с момчета, освен да стоя по-далеч от тях.

Мари се усмихна и я прегърна.

— И ти си ми като дъщеря.

Двете момчета се върнаха и майката на Тад ги огледа.

— Ще изсъхнете, преди да почнат празненствата. Искам да обещаете, че днес няма да има повече бой.

— Добре, мамо — каза Тад.

— Аха — добави Зейн.

— Защо не отидете на площада? Сигурна съм, че другите младежи вече са там.

— Ами ти, мамо? — попита Зейн. Лицето му издаваше нетърпение да тръгне веднага.

— Ще изчакам Калеб. Трябва да пристигне скоро.

Зейн и Ели се сбогуваха с Мари, но Тад се поколеба. Изглежда, се затрудняваше в избора на думи, но накрая изплю камъчето.

— Мамо, ще се омъжиш ли за Калеб?

— Как пък ти хрумна? — засмя се Мари.

— Ами… за последните два месеца идва тук три пъти и двамата прекарвате доста време заедно.

— Баща му е построил Звезден пристан, ако си спомняш какво съм ти разправяла — тя поклати глава. — Какво те тревожи повече — дали ще го направя, или не?

Момчето сви рамене и изведнъж й се стори почти възмъжал.

— Не знам. Мисля, че Калеб е добър човек, но…

— Не е баща ти.

— Друго имах предвид. Просто… твърде често го няма.

Мари се усмихна кисело.

— Много жени ще ти кажат, че е по-добре, когато мъжете им отсъстват често — сложи ръце на раменете му и го завъртя. — Хайде, бягай. Аз ще дойда след малко.

Тад изтича навън, а Мари огледа къщата. Всичко беше чисто и подредено. Може и да беше бедна, но се грижеше за дома си. Което не бе лесно с две немирни момчета, но пък те обикновено я слушаха.

Провери супата на огнището и прецени, че е готова. Всички жители трябваше да занесат нещо на празненствата по случай жътвата. Супата й беше простичка, но вкусна и се ценеше дори от онези, които имаха по-голямо участие.

Погледна към вратата и за момент се зачуди дали предпочита да види покойния си съпруг, или Калеб. След това изтласка тези мисли и си напомни, че няма смисъл да иска невъзможното. Беше фермерска съпруга и знаеше, че животът рядко дава право на избор. За да оцелее, човек трябва да гледа напред, а не назад.

Малко по-късно Мари чу стъпки и се обърна. Калеб стоеше на прага.

— Очакваш ли някого? — попита с усмивка.

Тя скръсти ръце и го изгледа изпитателно. Беше само с няколко години по-малък от нея, но лицето му, гладко избръснато и без бръчки, му придаваше младежки вид, въпреки сивите нишки в дългата до раменете кафява коса. Очите му също бяха кафяви. Беше облечен в просто, но здраво облекло, подходящо за човек, който непрекъснато пътува. Широкопола шапка от черен филц, тъмнозелена вълнена туника и кожени панталони, затъкнати в ботушите от еленова кожа. Лицето му бе издължено, но за нея бе красиво. Калеб винаги говореше спокойно и разумно и не се боеше от тишината. Основната причина, поради която я привличаше, бе, че по погледа му усещаше, че я цени и уважава.

— Закъснях ли? — попита Калеб все така с усмивка.

— Както обикновено — тя не издържа и също се засмя. — Но не много — пристъпи към него, прегърна го и го целуна. — Момчетата тръгнаха преди няколко минути.

— Колко време имаме?

— Недостатъчно, ако долавям намека ти — тя кимна към огнището. — Помогни ми с котела — и взе дългият дъбов кол, който беше подпрян до комина.

Калеб свали лъка, колчана и раницата си и ги остави в ъгъла. След това хвана другия край на кола, който Мари междувременно бе прекарала през дръжката на котела.

Двамата го вдигнаха и тръгнаха към вратата.

— Ти първа — обади се Калеб.

Щом излязоха, се изравниха, за да ходят един до друг.

— Как мина пътуването?

— Без особени събития.

Беше се научила да не го разпитва за пътуванията му, защото знаеше, че работи за баща си. Някои твърдяха, че баща му навремето бил херцог на Звезден пристан, но сега никой не предявяваше претенции към острова или крайбрежния град. Патрули от кралския гарнизон в Шамата понякога прекарваха ден-два в странноприемницата. Както и такива от кешийския гарнизон в Нар Айаб. Но никоя страна не предявяваше претенции към Звездното езеро. Местността беше под контрола на Магьосническата академия.

Но Пъг вече не контролираше академията и Мари, като останалите жители на Звезден пристан, се чудеше как се е случило това. Все пак синовете му, Калеб и по-големият му брат, Магнус, се отбиваха насам. Колкото и да бяха влошили отношенията си в миналото, Пъг и съветът поддържаха здрава връзка.

Мари беше срещнала Калеб още като дете. Двамата си играеха заедно от време на време, но после той замина. Според някои отишъл да живее на някакъв остров в Горчиво море, а според други — при елфите. Срещнаха се отново, когато Калеб бе на годините на Тад и Зейн, а тя с четири по-голяма. Родителите й не одобряваха връзката им, но не посмяха да кажат нищо, заради баща му.

След лятото, през което станаха любовници, той отново изчезна. Обясни, че заминавал по работа на баща си, и й обеща, че ще се върне. Мари изчака цяла година, преди да се предаде пред семейния натиск. Омъжи се за Брендан, мъж, когото постепенно обикна, но който не караше сърцето й да се свива, както го правеше Калеб. Годините минаваха, а Калеб не се връщаше.

Каквито и да бяха причините за дългото му отсъствие, Мари се бе омъжила, бе родила две момчета — едното почина още като бебе — и бе загубила съпруга си, преди Калеб да се появи отново — без предупреждение, на празника на Банапис, преди три години.

Сърцето й подскочи и въпреки че се укоряваше заради глупавите момичешки спомени, тя отиде при него веднага щом разбра за пристигането му.

През онази нощ се отдаде на виното и танците и се забавлява за първи път след смъртта на съпруга си. И след като момчетата си легнаха, заспа в прегръдките на Калеб.

А на следващата сутрин той замина отново.

Оттогава бе свикнала с това — поява без предизвестия и внезапни заминавания. Той не даваше никакви обещания и тя на свой ред не искаше. Но бяха изградили връзка и Мари бе сигурна, че никъде не го чака друга жена. Не знаеше как, но бе сигурна.

— Дълго ли ще останеш?

— Зависи.

— От какво?

— От много неща. Имам съобщение за съвета и може да им трябва време да обмислят отговора. Така че няколко дни, може би дори седмица.

— Можеш ли да кажеш за какво става дума?

Той се усмихна.

— Не. Да речем, поредната наистина важна мисия на баща ми.

— И ти ще се забавиш, за да дойдеш на празника с мен? — тя присви устни в усмивка.

— Един ден не е от значение. Освен това имам някои лични нужди.

— Брей, така ли?

— Да — засмя се той. — Както много добре знаеш.

Вече приближаваха площада. Неколцина души поздравиха Мари.

— Е — подхвърли тя, след като отвърна на поздравите, — ще обсъдим нуждите ти по-късно.

Калеб огледа необичайно голямата тълпа.

— Още хора ли са пристигнали?

— Да. Едно търговско предприятие от Шамата вдигна сграда близо до каменния мост на южния път. Дойдоха три семейства и още неколцина да работят за тях. Това създаде доста грижи на бащата на Ели. Мисля, че затова ще я омъжи за Грейм, момчето на мелничаря Ходовър. Иска да си подсигури договорите за доставка на зърно за Крондор.

— Добра причина за брак, както и всяка друга, ако изключиш любовта.

Мари го погледна, за да разбере дали е сериозен. Понякога Калеб беше прозрачен като дете. Друг път обаче нямаше представа какво си мисли — и за съжаление сега бе един от онези моменти.

Стигнаха редицата изнесени от кръчмата дървени маси и оставиха котела на мястото, което им посочи една от отговарящите за гощавката жени.

— Здравей, Мари, здравей, Калеб — поздрави ги тя с прекалено любезна усмивка.

— Здравей, Теса.

Теса имаше червени бузи като закоравял пияница и усмивката й приличаше на болезнена гримаса.

— Пак си донесла от твоята супа — отбеляза с пренебрежителен тон. Теса беше жената на мелничаря, бъдещата свекърва на Ели. Хваната ръката на Мари и я потупа нежно. — Разбираме, скъпа — тонът й не можеше да е по-покровителствен.

Усмивката на Калеб не се промени, но очите му леко се присвиха.

— Това е за начало — той посочи към огньовете от другата страна на площада. — Онзи вол, който се пече, също е от нас — намигна леко на Мари, така че Теса да не го види. — Както и онзи фургон. Кара две бъчви джуджешка бира от Дорджин и шест каси вино от Рейвънсбърг.

Теса примигна като заслепен от фенер бухал.

— Наистина ли?

Калеб не отвърна нищо, само наклони глава с лека усмивка. Смаяната жена на мелничаря смотолеви нещо и се махна.

— Защо го направи? — попита Мари.

— Помня как те ядоса миналия Банапис. Освен това миналата година донесох само няколко яребици и зайци.

— Не, питах защо каза ние, когато ти си докарал вола и фургона?

— Защото ги докарах заради теб.

Мари замълча за момент, после се усмихна, но очите й не бяха весели.

— Благодаря за жеста, Калеб.

— Удоволствието е изцяло мое. Да изтичам ли за купи и лъжици.

— Не — отвърна Мари разсеяно. — Аз ще се върна до къщата. Ти намери момчетата и гледай да не се забъркат в някоя неприятност. Притеснявам се за тях.

Той кимна и тръгна. Докато си пробиваше път през тълпата, откри, че му е забавно колко се е променил градът от детството му. Въпреки че семейството му не бе живяло в Звезден пристан, често идваха тук.

Отношенията на баща му със съвета на Академията можеха да се нарекат обтегнати. Беше слушал оплакванията му толкова често, че почти разбираше причините. Но те бяха на Пъг, а не негови. Брат му Магнус беше магьосник като родителите им. Калеб бе черната овца в семейството, единственият без никакви магически дарби.

Останалите гледаха на Звезден пристан през мъглата на политическите борби, но за Калеб това бе мястото, където се бе забавлявал като дете. Тук бе открил себеподобни — нормални момчета и момичета, чиито основни грижи бяха порастването, научаването да обичаш, да мразиш и да прощаваш, да кръшкаш от работа и да си намираш другари в игрите. Все неща, с които не се бе сблъсквал дотогава.

Все пак беше извлякъл и много ползи от необичайното си детство. Беше посещавал множество уроци за деца с магически дарби. Чак сега започваше да вижда ползата от това, защото за разлика от останалите обикновени хора, се бе научил да усеща магията. Най-могъщите противници на Конклава на сенките бяха магьосници, така че тези способности бяха много полезни.

Децата на Острова на чародея, както и тези в Академията на острова в Голямото звездно езеро, бяха обсебени от магията, дори игрите им се въртяха около нея въпреки неодобрението на учителите. През по-голямата част от детството си Калеб беше изолиран. Въпреки че бе бърз и боравеше добре с топка, той често стоеше отстрани и гледаше как другите се забавляват с игрите си на илюзии, в които не можеше да участва, освен като обект на шеги: вещите му често побягваха, когато посегнеше към тях, или се спъваше в предмети, изникващи буквално от нищото.

Понякога раните от детството са най-дълбоки. Колкото повече растеше, толкова по-изолиран се чувстваше. Дори когато той беше в основата на белите, усещаше, че е различен.

Като дете бе намерил вътрешен покой само на две места. Когато стана на десет, го отведоха в Елвандар, където прекара пет години.

Бе успял да изучи, доколкото е възможно, изкуствата на елфите. Лично Томас, консортът на кралицата, го бе учил да борави с меча, а стрелбата с лък бе усвоил от принцовете Калин и Калис. Въпреки че отстъпваше на Талвин Хокинс във фехтовката, беше отличен стрелец. Томас и принц Калин често споменаваха, че бил толкова добър, колкото навремето Мартин, смятан за най-добрия стрелец с лък сред хората.

Калеб знаеше, че елфите не са склонни към ласкателство, затова приемаше похвалите като награда за упоритите и продължителни тренировки. Беше се научил, че дори непостижимата цел е възможна, стига да вложиш достатъчно усилия и саможертви. Освен това знаеше, че елфите не са виждали как стреля Талвин Хокинс. Той несъмнено беше равен на Калеб, ако не и по-добър. Въпреки всичко не беше зле и да си вторият най-добър стрелец сред хората.

Калеб бе много привързан към елфите и магическия им дом в Елвандар и говореше езика им добре. Въпреки това първите си уроци как да бъде обикновен бе научил в Звезден пристан.

Продължи през площада. Доколкото си спомняше предишните години, момчетата сигурно бяха около фонтана заедно с другите младежи.

Мнозина от мъжете го поздравяваха, защото с повечето си бе играл преди тридесетина години. Някои бяха наедрели и с прошарена коса — поне тези, които все още имаха коса. Жените, които познаваше като момичета, бяха остарели, някои бяха напълнели, а други имаха измъчен вид от тежката работа и недостатъчното почивка. Само малко като Мари бяха успели да запазят красотата си въпреки несгодите на живота.

Но днес всички изглеждаха щастливи, защото беше празникът на жътвата и ако се съдеше по отрупаните маси, годината беше наистина сполучлива. Фургоните със зърно щяха да затракат по пътищата към Горчиво море, а шлеповете щяха да поемат към пристанищата на Шамата и Ландрет. Добитъкът беше охранен, а на овцете вече им растеше нова вълна. Навсякъде се виждаха следите на благополучието: бъчви с прясно набрани ябълки, щайги с ягоди, череши и круши, всякакви зеленчуци, а фермите по пътя бяха пълни с пилета и прасета.

Припомни си години с не толкова богата реколта и тролски нападения и призна, че хората са си заслужили празника. Тук зимите бяха меки, а сняг падаше веднъж на петдесет години. Фермерите вече бяха почнали да засаждат зимната реколта. Щом есенните търговци се завърнеха от Кралството и Велики Кеш, тя щеше да е готова, за да посрещне нуждите за храна на замръзналия север. В сравнение с останалите земеделски райони Звезден пристан беше богат, но и тук фермерският живот не бе лек. Калеб обаче изостави тези мисли, щом забеляза момчетата. Трябваше му само един миг, за да осъзнае, че неприятностите са на път да избухнат.

— Ако не престанете и двамата, си тръгвам — каза Ели и се изправи.

Двамата, на които говореше, разбира се, бяха Тад и Зейн, готови да подновят двубоя си. Момичето застана помежду им и започна да ги бута с учудваща решителност. Двамата се поколебаха, което даде достатъчно време на Калеб да се приближи.

— Какъв е проблемът?

Момчетата го изгледаха за момент, след което отново се вторачиха един в друг. Ели ги разбута за последно.

— Тези идиоти смятат, че е важно кой ще танцува пръв с мен.

— Ти ми обеща! — извика Тад с половин секунда преди Зейн.

Калеб спря да се усмихва. Музикантите се бяха събрали до бъчвите с бира и настройваха инструментите си. След малко щяха да започнат да свирят и момчетата щяха да се сбият.

— Майка ви ме помоли да ви наглеждам — двамата го изгледаха. Изражението на Зейн беше малко по-войнствено от това на Тад.

— Явно е имало причина — добави Калеб, извади голяма медна монета от пояса си и я показа на момчетата. — Това е ези, това тура. Тад е ези, а Зейн тура — хвърли монетата и момчетата внимателно проследиха полета й и как пада на земята.

Монетата показа тура и Зейн извика тържествуващо. Музикантите започваха първите акорди.

— Аз ще танцувам първи!

Тад понечи да възрази, но замълча, щом зърна намръщеното лице на Зейн — Калеб вече бе повел Ели към музикантите. Подхвърли през рамо:

— Победителят печели втория танц!

Ели се засмя. Двамата с Калеб започнаха един от традиционните фермерски танци.

— Това беше много съобразително, Калеб.

— Двамата са буйни като млади елени. Какво ще правиш?

— Ще се омъжа за Грейм — отвърна Ели по-тихо.

— Това ще предизвика буря — засмя се Калеб. — Но пък не можеш да се омъжиш за двамата.

— Аз и не искам. Те са ми като братя.

Калеб мина зад нея и я хвана за кръста, следваше стъпките й.

— Очевидно обаче те не мислят за теб като за сестра.

— Ако имаше повече момичета, нямаше да е проблем — Ели се обърна с лице към него и спря, а той се поклони: танцът бе свършил. — Просто не е честно, че повечето момичета вече са сгодени или са твърде малки.

Калеб знаеше какво има предвид. Много деца на тяхната възраст бяха убити при последния тролски набег. Родителите им все още хранеха ненавист към магьосниците, че не се бяха намесили по-рано. Калеб беше в Източните кралства по това време, по работа на Конклава. Беше се случило преди девет години, когато Ели, Тад и Зейн бяха съвсем малки.

Калеб заведе Ели до момчетата точно преди да почне вторият танц. Сложи ръка на гърдите на Тад да спре протестите му.

— Не разваляй празника. Ще дойде и твоят ред.

Тад беше готов за спор, но при вида на сериозното изражение на Калеб въздъхна и кимна.

— Добре, Калеб.

Калеб беше доволен, че бе спечелил Зейн, защото той беше по-вироглавият от двамата и можеше да се наложи да направи нещо, което не желае, дори да го спре с физическа сила.

Сега наблюдаваше внимателно как Тад сумти, докато Ели и Зейн танцуваха.

Дойде редът на Тад да танцува. Калеб отново наблюдаваше внимателно стоящото до него момче — Зейн едва прикриваше ревността си.

— Мисля, че е време да пийнем нещо. Защо не дойдете и тримата? — каза Калеб, щом танцът свърши.

Ели се съгласи с готовност и го хвана под ръка, като остави момчетата да вървят зад тях. Отправиха се към една маса, на която четирима мъже пълнеха халби с ейл и ги раздаваха колкото се може по-бързо. Ели отказа ейл, но се съгласи Зейн да й донесе плодова вода. Тад предложи да й вземе нещо за ядене и отначало тя отказа, но като го видя как посърна, размисли.

— Може би нещо леко, преди да седнем на масата.

Момчето изтича, а Калеб въздъхна.

— Какво ще ги правим тези двамата?

— Не знам, но трябва да се направи нещо. По цял ден седят и не правят почти нищо. Още не са посегнали към халбата, но…

Калеб разбираше. Звезден пристан беше достатъчно голям, за да има развита търговия и леки наченки на занаятчийство — миналата година бяха отворили ковачница, за да обработват рудата от хълмовете. Но повечето работа се вършеше от членовете на семейството. Винаги имаше повече мъже, отколкото работа, а понеже нямаха бащи, които да ги научат на занаят, Тад и Зейн растяха без умения. И ставаха все по-диви и отчаяни.

И двамата бяха умни и способни, но без насока в живота можеха да кривнат по лош път. Не малко младежи без занаят ставаха разбойници или се хващаха с мизерна работа в градовете.

Докато размишляваше над това, Калеб забеляза Мари, кимна й и се отдалечи от Зейн, който копнееше за вниманието на Ели.

— Не разбрах думите ти преди малко — каза й тихо. — Но сега разбирам.

Тя го изгледа.

— Така ли?

Калеб кимна.

— Нека засега ги наглеждаме и да опитаме да се забавляваме. Довечера ще поговорим по-подробно.

Мари кимна и се усмихна насила.

— Един танц?

— За мен ще е удоволствие — отвърна Калеб и я хвана под ръка.

Изтанцуваха не един, а няколко танца, след което се отправиха към отрупаните маси. Напълниха чиниите си с храна и се оттеглиха на стъпалата на един затворен магазин. Калеб остави Мари с чиниите и отиде да вземе две халби ейл.

— Къде са момчетата? — попита тя, щом той се върна.

— Ей там — отвърна той и посочи другия край на площада. — Не ги изпускам от поглед.

— Как успяваш?

Той се усмихна.

— Аз съм ловец. Освен това е трудно да ги пропуснеш.

Тя кимна и продължи с пълна уста:

— Просто трябва да погледнеш къде кипят неприятностите.

— Не, просто туниките им са ярки.

Продължиха да се хранят мълчаливо.

През следващия час празникът продължи без особени вълнения. След това някакъв едър мъж се качи на един от докаралите ейла фургони и извика високо:

— Приятели!

— Сега ще стане беля — обади се Мари.

— Аха — отвърна Калеб, остави чинията си и тръгна към фургона.

Мъжът беше мелничарят Ходовър, а до него стоеше младеж на двадесетина години. Приликата между двамата бе очевидна, въпреки че мъжът беше понадебелял, а младежът все още бе по-широк в раменете, отколкото в кръста.

Грейм Ходовър беше як, а освен това изглеждаше разумен и приятен младеж. Всички често се чудеха как подобни родители са успели да създадат такова дете.

Калеб тръгна право към Тад и Зейн, които стояха от двете страни на Ели. Тя го изгледа с благодарност, защото знаеше какво ще последва.

— Приятели! — повтори мелничарят Ходовър. — Имам една новина. Днес съм много щастлив — и наистина сияеше, докато оглеждаше тълпата.

— Защо, да не би пак да вдигаш цените? — извика някой.

Последва вълна от смях. Ходовър за момент се намръщи, но после усмивката му се върна.

— Не, Брам Конър. Не… засега.

Коментарът му беше последван от нов смях и всички разбраха, че мелничарят наистина е в добро настроение. Жаждата му за злато беше добре известна и често ставаше обект на подигравки.

— Не, приятели — продължи мелничарят. — Трябва да ви съобщя нещо. В този ден, след една от най-богатите реколти в историята ни, искам да добавя към удоволствието на момента, като споделя с всички една радостна новина.

— Ами кажи я най-накрая — извика друг глас от тълпата. — Че взехме да ожадняваме!

Мелничарят го изгледа криво, но после пак се усмихна.

— Искам да знаете, че тази година синът ми Грейм ще се ожени за Ели Ранкин.

И махна към Ели.

Момчетата от двете й страни изглеждаха като ударени от гръм. Зейн стоеше намръщено, сякаш не можеше да разбере какво са казали току-що, а Тад беше зяпнал и очевидно не можеше да повярва.

Ели вече беше преполовила пътя до фургона, преди момчетата да тръгнат след нея. Калеб се пресегна, хвана ги за яките и каза с нисък заплашителен глас:

— Няма да правите скандали.

Тад го изгледа ядосано, а Зейн сви юмруци, но Калеб ги дръпна така, че ги изправи на пръсти.

— Не си го и помисляйте.

Зейн се осъзна и отпусна юмруци.

— Ако поне малко ви беше грижа за Ели, щяхте да сте щастливи заради нея — намеси се Мари. — Първият, който започне бой, ще отговаря пред мен. Ясно ли е?

— Да, мамо — отвърнаха двете момчета и Калеб ги пусна.

Всички се редяха на опашка да поздравят сгодената двойка. Тад и Зейн продължаваха да се чумерят. Калеб видя, че Мари също иска да честити на младите, и се обърна към младежите.

— Елате с мен. Имам нещо специално за такива случаи.

Момчетата се поколебаха, но един поглед от страна на майка им ги накара да последват Калеб.

Той ги поведе към фургона зад този с ейла. Нощта се спускаше и празненството ставаше все по-шумно. Един колар се беше облегнал на фургона и гледаше навалицата около бъдещите младоженци. Не беше тукашен, така че не се бе включил в поздравленията, а наблягаше на храната и пиенето.

— Как е, Томас? — попита Калеб.

— Идеално.

— Пазиш ли ми сандъчето?

— Под седалката е.

Калеб се наведе над капрата и измъкна едно доста голямо сандъче. Извади ловния си нож и отвори капака. Видяха се десетина бутилки с кехлибарена течност. Той взе една и я вдигна към светлината на близкия фенер.

— Какво е това? — полюбопитства Тад.

— Нещо, което открих, докато пътешествах из Кинок.

— Прилича на бренди — обади се Зейн. — Поне по цвета.

— Не е бренди, но имаш добро око — Калеб седна на капрата и разлюля крака. — Брендито е преварено вино, а това е нещо друго. В Кинок са открили метод да дестилират алкохол от зърно и после го оставят да отлежи в бъчви. Ако е некачествен, може да свали боята от корпуса на боен кораб, но ако е хубав… — захапа корковата тапа и я извади.

Бръкна в сандъчето и извади малка стъклена чаша.

— Не бива да се пие от метален или керамичен съд. Разваля вкуса.

— Как се казва? — попита Тад.

— Уиски — отвърна Калеб и напълни чашката догоре.

— Това не е много — Зейн беше присвил очи и гледаше малката чашка.

— Не ти трябва много — Калеб изля чашата в гърлото си и преглътна. — Оха! Пробвайте.

Извади още една чаша и наля на двамата.

— Момчета, после ще се научите да цените вкуса му. Сега направо удряйте на екс.

Младежите се подчиниха и след секунди кашляха отчаяно с насълзени очи.

— Проклятие, Калеб — извика Зейн. — Искаш да ни отровиш ли?

— Трябва малко време да му свикнеш, Зейн, но после ще го обикнеш.

— Пари като огън — обади се Тад, бършеше очите си с ръкав.

— Дайте му секунда и ще ви стопли корема.

Зейн примлясна.

— Не че ми харесва, ама дай да пробваме по още едно.

Калеб им наля отново. Този път нямаше кашляне, но очите им продължиха да сълзят.

— Май си предпочитам бирата — каза Тад.

— Не знам — отвърна Зейн. — Като че ли почва да ми допада.

— Ти си обещаващ млад мъж, Зейн Кафри — увери го Калеб.

— Уха — засмя се Тад. — Май ми завъртя главата.

— В Кинок казват, че „рита“, и добре знаят за какво става въпрос.

— Какво ще правиш с останалото? — попита Зейн и махна към другите бутилки.

— Подарък са за баща ми. Малко са нещата, които не е виждал, и мисля, че ще се зарадва.

— Защо ни черпиш? — попита Тад. — Благодаря де, но защо?

— За да предотвратя евентуалните проблеми. Ако ви оставя да пиете сами, ще се случат две неща — той вдигна пръст, докато им наливаше отново. — Първо, хората ще ви дразнят цяла вечер, защото знаят как се дърлите за Ели от цяла година вече. Второ, ще се сбиете с Грейм.

Момчетата пресушиха чашите си бързо — явно започваха да свикват. Калеб им наля отново.

— Пийте още по едно.

Те изпиха четвъртата си чаша и очите на Тад започнаха да се затварят.

— Май взех да се напивам.

— Още едно трябва да е достатъчно — отвърна Калеб и им наля за пореден път.

— За какво? — попита Зейн, преплиташе език.

Калеб слезе от фургона.

— Да ви напие така, че да не можете да се сбиете — и бутна Тад, който вече се клатеше.

— Хайде.

— Къде? — попита Зейн.

— У вас. Да си легнете. След пет минути ще ми заспите и не искам да ви нося.

Момчетата никога не бяха пили толкова силен алкохол и го последваха кротко. Когато стигнаха къщата, и двамата едва се държаха на крака.

Калеб се увери, че си лягат, и се върна на празненството. Трябваха му само няколко минути да открие Мари.

— Какво направи с тях?

— Напих ги.

— Все едно им трябва помощ — тя се огледа притеснено. — Къде са?

— Вкъщи. Спят.

Мари присви очи.

— Нямаха време, че да се напият толкова.

Той й посочи почти празното шише уиски.

— Удариха по пет чашки за петнадесет минути.

— Е, поне няма да тормозят Ели и Грейм.

— Нито пък нас — усмихна се Калеб.

— Не ми пука колко са пияни. Ако те са в къщата, ти няма да спиш там.

— Вече съм си взел стая в странноприемницата. Ако тръгнем сега, никой няма да види, че се качваш с мен.

Тя го хвана под ръка.

— Все едно ме е грижа какво мислят хората. Не съм девица, която си търси ухажори. Намирам щастието където мога и ако някой е против, не ми пука.

Калеб я притисна към себе си.

— А тези, на които им пука, не са против.

Двамата се изнизаха от тълпата и тръгнаха към странноприемницата.

Тази вечер в ласките на Мари имаше някаква припряност, каквато Калеб не бе усещал досега, и когато свършиха, той попита:

— Какво те тормози?

Мари знаеше, че една от причината да са привлечени един от друг е способността им да разпознават настроението на другия.

— Тад ме попита дали ще се омъжа за теб.

Калеб помълча, после въздъхна.

— Мари, знаеш, че ако можех да се оженя, щеше да е за теб.

— Знам. Но ако няма да останеш и да бъдеш баща на момчетата, трябва да ги вземеш с теб.

Калеб се надигна на лакът и я погледна.

— Какво?

— Сам виждаш как стоят нещата. Тук те нямат бъдеще. Трябваше да продам фермата и парите няма да стигнат завинаги, въпреки че си гледам повечето храна в градината. Мога да се справя сама, но да отглеждам растящи момчета… А и няма никой, който да ги научи на земеделие или занаят. Всички останали момчета станаха чираци преди две години, но синовете ми останаха. Всички ги харесват и биха ги взели, но тук просто няма достатъчно работа. Така че ако не ги вземеш, ще станат безделници, че и по-лошо. По-добре да ги загубя сега, отколкото да гледам как ги бесят за грабеж след няколко години.

Калеб замълча за момент.

— И какво според теб да правя с тях?

— Въпреки простите ловджийски дрехи, които носиш, ти си човек с положение. Или поне баща ти е. Пътувал си по света. Вземи ги като твои слуги, или чираци, или им намери някаква работа в Крондор. Те нямат баща, Калеб. Като малки имаха нужда само от майка. Да им бърше носовете и да ги държи за ръчичка, когато са уплашени. Особено след като родителите на Зейн загинаха. Но на тази възраст имат нужда от мъж. Да им покаже какво бива и какво не, дори ако трябва да им набие акъл в главите. Така че, като няма да се ожениш за мен, поне ги вземи със себе си.

Калеб се надигна и се облегна на стената.

— Разбирам те.

— Ще го направиш ли?

— Не съм сигурен в какво се замесвам, но да. Ще ги взема с мен. Ако баща ми не знае какво да прави с тях, ще ги уредя в някоя гилдия в Крондор.

— Те са като братя. Няма да е хубаво да ги разделите.

— Обещавам, че ще се погрижа да са заедно.

Тя се сгуши в него.

— Нали ще идваш от време на време, да казваш как се справят?

— Да, Мари. И ще ги накарам да ти пишат често.

— Това ще е чудесно — прошепна тя и въздъхна. — Никой не ми е писал досега. Всъщност никой не пише на никого от познатите ми.

— Ще се погрижа за това.

— Чудесно, но ще трябва да ги научиш да пишат.

— Не могат ли? — Калеб не можа да прикрие изненадата си.

— Че кой да ги научи?

— Ами ти.

— Не мога. Познавам някои букви, от стоките в магазините, но никога не ми е било нужно да се уча да чета и да пиша.

— Тогава как ще четеш писмата им?

— Ще си намеря някой да ми ги чете. За мен е по-важно да знам, че се справят добре някъде.

— Ти си изключителна жена, Мари.

— Не. Аз съм нормална майка, която се тревожи за момчетата си.

Калеб се отпусна в леглото и я остави да се сгуши на рамото му. Замълча и се замисли в какво се е въвлякъл.

2

Съвет

Пъг вдигна ръка.

Както обикновено беше облечен в проста черна роба. Очите му бяха единственото, което издаваше невероятната му сила. Иначе на външен вид си бе съвсем обикновен — четиридесетгодишен, нисичък.

Пещерата в северния край на Острова на чародея беше традиционно място за среща на лидерите на Конклава. Имаше тесен вход и нисък таван. Беше суха и нямаше мъхове и лишеи. Единственото подобие на мебели бяха две полици и няколко камъка за сядане. Светлината се осигуряваше от заклинание на Миранда, което караше стените леко да светят. Единственото друго нещо в пещерата беше бюст на Сариг, бога на магията, разположен на малък пиедестал до стената.

През годините Пъг бе започнал да разбира как боговете са „умрели“. Сариг беше загубен и се смяташе, че е загинал във Войните на хаоса, но Пъг бе достигнал до заключението, че все още съществува и се меси в някои неща. Бюстът блещукаше и понякога си променяше чертите — наподобяваше Пъг или някой от неговите сподвижници. Това илюстрираше теорията, че всички магьосници по един или друг начин са аватари на бога.

Пъг заряза хроничното си любопитство към артефакта и огледа лицата на най-доверените си съветници. Само двама от тях не бяха негови бивши ученици — Миранда и Накор. Синът му Магнус съвсем наскоро се бе завърнал от Келеуан и стоеше зад майка си. Пъг мярна приликата им на бледата светлина и се подсмихна. Магнус и Калеб бяха братя, но се различаваха по цвета на кожата и косата си. Магнус беше блед, с бяла коса, а Калеб по-мургав и с тъмнокестенява. И двамата не приличаха особено на родителите си. Имаше някои дребни прилики в чертите, но Пъг се чудеше дали синовете му не са наследили нещо от неговите родители, които така и не познаваше.

Миранда не се бе променила за петдесетте години, откакто я познаваше. В косата й имаше съвсем малко бели коси, а очите й променяха цвета си според настроението — тъмносиви, зелени, лешникови до тъмнокафяви. Лицето й бе красиво, с високи скули. Само извивката на устните й, когато станеше сериозна, я загрозяваше малко.

Естествено, за Пъг тя винаги бе красива, дори когато му идеше да я удуши. Точно нейната сила и страст го бяха накарали да я обикне. Катала, първата му съпруга, бе притежавала същите качества едно време. Очите им се засякоха за момент и двамата обмениха безмълвната комуникация, с която бяха свикнали през годините.

Накор беше седнал на един камък и Пъг за кой ли път се зачуди дали някога ще разбере напълно дребничкия мъж. Накор отказваше да приеме традиционните теории за магията и твърдеше, че всичко е трикове и манипулации. На моменти кривокракият дребосък ядосваше Пъг с абстрактните си разбирания за нещата, но друг път проявяваше уникални познания и сила. Исаланецът вероятно беше най-опасният магьосник на света.

Новодошлите в съвета стояха търпеливо и чакаха Пъг да заговори. Това бяха Росенвар, магьосник на средна възраст от Салматер, и Юскаван, майстор на умствените трикове от света Салаван.

Юскаван изглеждаше почти като човек, но кожата му носеше забележим червен оттенък. Пъг се бе свързал със света му преди десетилетие чрез Залата на световете и се бе съгласил да го вземе за ученик в замяна на неговите познания в умствената магия.

Юскаван можеше да създаде толкова реалистични илюзии, че предизвикваха физическа реакция — например фантомни остриета, които режеха, и въображаеми пламъци, които изгаряха. Освен това Пъг смяташе, че извънземната му гледна точка ще е полезна.

Юскаван бе заел мястото на Робърт Д’Лийс, един от най-добрите ученици на Пъг и ценен член на Конклава. Робърт бе починал спокойно в съня си предната година, въпреки че бе само на седемдесет.

— Говорил съм с всеки от вас поотделно, но днес помолих да се съберем, за да споделя информация по два много важни проблема — започна Пъг. — Първо да поговорим за талноя — и се обърна към Магнус, който мина пред майка си и каза угрижено:

— Цуранските магьосници са също толкова озадачени от естеството на магията, с която е създадено това нещо.

Талноите бяха артефакти от друго измерение на реалността и бяха създадени от расата на дасатите. Представляваха брониран костюм, в който бе пленена душа на дасат, и бяха почти неуязвими, неподатливи на болка и се подчиняваха абсолютно безпрекословно. Според Каспар от Оласко, който бе донесъл на Конклава първия талной, думата на езика на дасатите означавала „много труден за убиване“.

— Те са съгласни, че едно по-сериозно присъствие в нашата реалност ще е най-малкото катастрофално — продължи Магнус. — Затова ще се помъчат да научат какви защити сме задействали, когато открихме складираните в пещерата талнои.

— За жалост не мога да кажа нищо ново — допълни Накор, самопровъзгласилият се комарджия, който отказваше да признае, че е магьосник, и направи пауза, за да подбере думите си. — Нашите момчета и момичета — така наричаше останалите магьосници на острова — се опитват усилено да проучат нещата. Единствената добра новина е, че май открихме начин да си осигурим командването на талноите, ако се стигне до сблъсък с дасатите.

— Е, поне това е нещо — намеси се Пъг. — Десет хиляди талнои под наше командване е сериозна сила — преглътна мисълта, че срещу стотиците хиляди под командването на дасатите няма да са кой знае колко. — Мисля, че е в наш интерес да разберем как са останали скрити толкова дълго. Тоест ако и ние успеем да останем скрити от дасатите, ще сме постигнали целта си. Сега за другата ни задача: да открием Лесо Варен.

— Имаме ли представа къде може да е избягал? — попита Миранда.

— Агентите ми дебнат за всичко по-странно, свързано с магия.

Миранда присви очи.

— И преди се е спотайвал с години.

— Мисля, че този път няма да чака толкова — продължи Пъг. — Знае, че сега има нещо важно, макар да няма представа какво е талноят и как би могъл да го използва. Ако не друго, поне ще иска да ни лиши от нещо толкова могъщо. Миналогодишните атаки срещу острова и Елвандар доказват, че е станал по-дързък и е изоставил предпазливия подход. Появи се отново съвсем малко след като поредното му тяло бе убито от Талвин Хокинс. Предполагам, че съвсем скоро ще чуем за него отново.

— Пъг, какво не ни казваш? — попита Росенвар.

Пъг се усмихна. Беше избрал Росенвар точно заради острия му инстинкт и добрата интуиция, с която често налучкваше верните отговори.

— Нищо съществено. Просто няколко кошмара и лоши предчувствия.

— Никога не подценявай сънищата си, Пъг — обади се Юскаван. — Моят народ вярва, че части от съзнанието непрекъснато работят. Сънищата са начинът, по който тези части комуникират, преди да се породи ясна мисъл, особено ако са намесени силни емоции. Расите ни не са толкова различни, а умовете ни работят по сходен начин.

Магнус погледна към чуждоземния магьосник и Пъг почти прочете мислите му. Малцина, сред които той, Миранда и Магнус, можеха да издържат изпитанията, на които се подлагаше послушник в ордена на Юскаван. Умовете на салаванците бяха много по-сложни от човешкия, въпреки че Юскаван твърдеше, че това било само защото те били по-древна раса.

— Прав си — съгласи се Пъг. — Боя се, че сънищата ми може да са предизвестие за предстоящо бедствие. А може и просто да са породени от притесненията ми от дасатите.

— Татко, трябва да се приготвим, все едно ще ни нападнат — каза Магнус.

— Знам — Пъг изгледа един по един членовете на Конклава. — Изпратете вест до агентите ни във всички дворове. Искам да знам за всяка амбиция, заговор и интрига, която може да ни е от полза. Ако се наложи, ще подкупваме и заплашваме, за да си осигурим помощ при евентуален конфликт.

Пъг замълча за момент. Спомняше си Войната на разлома. Дванадесет години цураните бяха нападали Кралството, а Квег, Свободните градове, Велики Кеш и останалите държавици бяха наблюдавали с очакване да нанесат собствени удари.

— Ако дасатите се появят, трябва да разполагаме с приятели по високите места, за да сме сигурни, че всяка държава ще се намеси без значение къде ще е нашествието.

— Татко, това ще се получи, ако врагът удари в Триагия — намеси се Магнус. — Всички монарси на континента имат някакво чувство за уязвимост и в случай на извънземна атака ще се обединят. Но какво ще стане, ако нашествието е на някой безлюден бряг сред Островите на залеза или в степите на Новиндус, или на платото Винет?

— Тогава задачата ни ще е по-трудна — Пъг огледа членовете на съвета, отделяше по няколко мига на всеки. Миранда изглеждаше загадъчно. Тя често поддържаше собствен съвет и вземаше нещата в свои ръце. През годините се бяха карали неведнъж, защото тя бе изпращала агенти в разрез с неговите заповеди. Той се усмихна леко. Докато жена му бе намесена, не можеха да го обвинят, че управлява съвета на Конклава на сенките. Тя кимна и също се усмихна и Пъг разбра, че този път са в пълно съгласие.

Лицето на Росенвар бе червендалесто, което се подчертаваше още повече от вече побеляващия му рус перчем.

— Според мен — каза той — ще ни е от полза да пуснем няколко слуха.

— С каква цел?

Магьосникът от Салматер се усмихна и Пъг си спомни как го бе срещнал — в една кръчма, където Росенвар раздаваше съвети и правеше дребни заклинания на всеки, който го почерпи. Най-откровено шарлатанство. Откакто бе дошъл на острова, поне се държеше относително трезвен.

— Слуховете са чудесно нещо, когато са добре насочени — продължи Росенвар. Гласът му беше ръмжащ, сякаш излизаше дълбоко от гърдите и бавно си проправяше път нагоре. — Пъг, виждал съм цели градове да вярват в най-идиотски слухове. Владетелите не вярват на официалните доклади и свидетелите, но един сочен слух… направо се разтичват като пилци в буря.

Пъг се засмя. Обичаше начина на изразяване на Росенвар.

— Добре, какви слухове?

Росенвар спря да се усмихва.

— Казват, че херцог Ерик е болен и скоро ще почине.

— И аз така чух — потвърди Пъг.

— Той е последният — добави Миранда.

Пъг знаеше какво има предвид. Ерик беше последният оцелял от отряда освободени затворници на Калис, който бе тръгнал към Новиндус в началото на Войната на студенокръвните, и единствен все още служеше. И много добре знаеше какво означава далечна заплаха.

— Значи да започнем от Крондор?

— Изглежда разумно — отвърна Росенвар. — Знам двама разпространители на слухове с високопоставени клиенти сред благородниците. Ако подхвърлим нещо леко, за да не предизвика паника, но достатъчно, че да накара лорд Ерик да предупреди принца… ще е добро начало.

— А ако Островното кралство приеме заплахата сериозно, ще го направи и Велики Кеш — обади се Магнус.

— А пък щом Кралството и Кеш започнат да организират защитата си, ще ги последват и по-малките държави — добави Миранда.

— Но няма да успеем да ги задържим нащрек за дълго — каза Росенвар.

— Да, ще ни е нужно Ерик да издържи още малко, за да може схемата да проработи.

— Ще отида в Крондор — намеси се Накор — и ще го пооправя за известно време.

Пъг кимна. Накор беше пътувал с Ерик и Калис из Новиндус, когато се сражаваха с Изумрудената кралица, и старият херцог му вярваше безрезервно.

— Росенвар, искам да координираш къде и кога ще започнат слуховете. Имаме агенти във всяка по-важна столица на Мидкемия. Искам да съм сигурен, че работите ще тръгнат плавно, без да предизвикваме масова истерия.

— Разбрано — отвърна магьосникът и се изправи. — Ще нахвърляме списък с идеи, който да изправи владетелите на нокти.

Пъг се обърна към Юскаван.

— Искам имената на най-добрите ти ученици. Може да се наложи да ги пратим по задачи.

Чуждоземният магьосник кимна и тръгна с Росенвар. Пъг, Миранда, Накор и Магнус останаха сами. Пъг погледна големия си син и попита:

— Къде е брат ти?

— В Звезден пристан. Несъмнено се е задържал за празника.

— Искаш да кажеш, че е с онази вдовица — поправи го майка му.

Пъг сви рамене.

— Любима, остави го да се позабавлява. Точно сега не ни трябва, а съм сигурен, че си изкарва приятно.

Магнус погледна към майка си.

— Да го намеря ли, или да се връщам на Келеуан?

Миранда се обърна въпросително към съпруга си.

— Нито едното, нито другото — каза Пъг. — Иди на Новиндус и продължи работата на Накор с талноите. Великите магьосници на цураните ще изкарат и без теб. Щом Накор се върне от Крондор, ще го пратя да те смени и тогава ще отидеш на Келеуан.

— Не чупи нищо, докато ме няма — ухили се Накор.

Магнус се усмихна сухо и кимна. После извади от робата си малка златна сфера, натисна нещо по нея и изчезна. Миранда застана зад съпруга си и го прегърна.

— Притеснен си.

— Винаги съм притеснен.

— Не, този път е различно. Усещаш ли нещо?

— Мисля, че знам какво ще й отговориш — намеси се Накор. — Ще отида в Крондор, за да се уверя, че херцогът ще живее достатъчно, за да ни помогне. Вие двамата трябва да си говорите по-често. Наистина — вдигна раницата и тоягата си и изчезна.

Пъг затвори за момент очи, после отговори на жена си:

— Да, усещам нещо. И то расте. Не съм сигурен как да го нарека, но е по-силно от нормално предчувствие.

— Предусещане?

— Сънят ме тормози, любима. Усещам, че нещо се приближава и че когато се появи, борбата ще е по-ужасяваща от всичко, пред което сме се изправяли.

— Като се има предвид какво сме виждали, това не звучи никак добре.

— Веднъж с Томас се изправихме пред Господар на ужаса. Победихме го, въпреки че ни костваше много. А в Сетанон едва удържах Велик дракон, с цялата й мощ и магия.

— Но Ужасът е идвал от долните нива, докато дасатите са само от второ. Едва ли са много по-опасни от хората.

Пъг хвана ръката й.

— Миранда, по някои въпроси знаеш повече от мен, но Науката никога не е била сред силните ти страни.

Тя се намръщи, но не отвърна нищо, признаваше истината в думите му. Пъг въздъхна и продължи по-тихо:

— В природата на съществата от долните нива е да поглъщат енергията на тези от горните. Нещо като течаща река. Дори докосване от дасат ще причини щета след няколко мига. Ужасите пък са най-страшните същества, които могат да оцелеят в нашето ниво. Онези от долните поглъщат толкова много енергия, че мигновено ще се унищожат, освен ако не използват могъщи магии. Точно фактът, че дасатите са само едно ниво под нас, ги прави толкова опасни, любима. Накор разбира, защото е изучавал талноя повече от всеки друг. Останалите също ще го осъзнаят постепенно. Няма нужда да ги паникьосваме.

— Дасатите са смъртни, но ако стигнат в нашето ниво, бавно ще започнат да поглъщат енергията от всичко, дори от тревата, по която вървят — продължи Пъг. — Дори да установим някаква фронтова линия, както с цураните, накрая ще ни изтощят. Притокът от живителна сила ще ги прави по-трудни за убиване. Колкото повече се бавим, толкова по-трудно ще е да победим. Освен това, ако Каспар е видял вярна картинка на техния свят, те ще изпратят десетки хиляди воини. Ако ни открият, ще трябва да реагираме бързо. И не бива да оставяме монарсите в Мидкемия да научат истинските размери на заплахата. В противен случай може да се паникьосат и да не реагират адекватно.

Миранда го изгледа продължително.

— Ще направим всичко по силите си.

— Знам. И двамата имаме работа.

— Как ще се върнеш?

Той се усмихна.

— Пеша. Ще подишам малко чист въздух и ще помисля.

Тя го целуна по бузата.

— Ще се видим вкъщи.

— Чакай малко! — извика Пъг, преди тя да изчезне. — Видя ли дали Накор използва сфера?

— Не забелязах.

— Явно това е поредният от „триковете“ му.

Тя се усмихна и изчезна. Никой не можеше да се транспортира така добре като нея. Миранда се опитваше да научи Пъг и неколцина други да пътуват без помощта на цуранските сфери, но малцина успяваха, и то само до добре познати места.

Пъг реши, че Накор е учил с нея. Дребосъкът беше прав — трябваше да говори по-често с жена си.

Излезе и спря пред входа на пещерата. На Острова на чародея беше късен следобед и докато стигнеше до вилата, щеше да стане време за вечеря.

Кралският хирург поклати глава и се обърна към прислужващия скуайър.

— Боя се, че няма да изкара вечерта.

Двамата изглеждаха дребни в огромната стая, в която умираше херцогът на Крондор. На масичката до леглото гореше една-едничка свещ.

— Да съобщя ли на старшия скуайър, сър? — попита русолявият младеж, който не беше на повече от петнадесет години. Старшият скуайър служеше на принц Робърт, владетел на Крондор и наследник на престола на Островното кралство.

— Късно е. Скоро пак ще прегледам херцога. Ако състоянието му се влоши, ще имаме време да събудим принца.

— Да, сър. Да остана ли?

— Няма нужда — отвърна старият лечител. — Няма да се събуди, а аз имам и други пациенти. В дворцовата ясла има епидемия от разстройство. Не е фатално, но принцът няма да е доволен, ако децата не могат да спят тази вечер.

Лекарят духна свещта и излезе от спалнята заедно с момчето.

След секунда иззад една от завесите се показа фигура. Прекоси стаята, докосна все още топлия фитил и свещта се запали сама.

— О, Ерик, не изглеждаш добре.

Накор познаваше Ерик още когато херцогът беше младо момче, ковашки чирак с широки рамене и сила за трима. Освен това имаше буен характер, който за малко не му докара обесване за убийство, но в крайна сметка бе служил на Кралството добре и се бе издигнал до рицар-маршал на Запада.

Сега пред Накор лежеше осемдесетгодишен старец. Кожата му бе опъната като пергамент по черепа. Раменете му вече не бяха така широки, а остатъците от мускулите му бяха скрити от нощницата.

Накор извади от раницата си малка колба и измъкна запушалката. Капна една капка на устните на умиращия и зачака. Устата на Ерик помръдна и Накор капна нова капка. Продължи това упражнение почти петнадесет минути, след което седна до леглото и зачака.

След няколко минути очите на херцога потрепнаха и се отвориха. Той примигна и успя да прошепне:

— Накор?

Дребосъкът се усмихна.

— Помниш ме значи.

Ерик фон Даркмоор — някогашен сержант от Пурпурните орли на Калис, ветеран и герой от Войната на студенокръвните, а сега херцог на Крондор и рицар-маршал на Запада, се надигна.

— Наистина е трудно да те забравя, стари приятелю.

— Изглеждаш по-добре.

— И се чувствам по-добре — каза Ерик и раздвижи ръка. — Какво направи?

Накор посочи колбата.

— Купих ти малко време. Трябва да поговорим.

— Ами побързай — отвърна херцогът, облегна се назад и се засмя сухо. — Като гледам, не ми остава много. А ти как въобще се появи тук?

Накор махна с ръка.

— Изчаках никой да не гледа и влязох през прозореца.

— Също като стария херцог Джеймс, като беше млад.

— Нещо такова.

— И защо тормозиш един умиращ?

— Имам нужда да поживееш още малко, Ерик.

— С удоволствие бих ти помогнал: но май съдбата има други планове.

— Как се чувстваш?

Херцогът протегна ръце напред.

— Изненадващо добре. Пак ще попитам, какво ми направи?

— Това е отвара, която научих от един жрец, живеещ далеч оттук. Ще те възстанови.

— Ще ме възстанови ли?

— Ще те държи жив още малко, а ако изпиеш още — и за повече време.

— Не съм сигурен, че това ми харесва, Накор. Тялото ми ме предаде и е много неприятно да разчитам на други. Вече дори не мога да стана да се изпикая. Нищо не е по-унизително от това да се събудиш подмокрен като бебе. Предпочитам да умра, отколкото да изкарам още време в леглото.

— Това няма да е проблем — ухили се Накор. — Отварата ще те направи по-силен.

Ерик го погледна.

— Току-що осъзнах, че виждам по-добре.

— Да, отварата е наистина много добра.

— Така ли успяваш да изглеждаш непроменен през последните петдесет-шестдесет години?

— Не. Знам и някои други трикове.

— Добре, щом можеш да ме изкараш от това легло, за да защитавам кралството още малко, няма проблем. Но каква е твоята причина да ми помогнеш?

— Ами… преди всичко те харесвам.

— Благодаря, Накор, и аз те харесвам.

— Ти си последният от мъжете, които тръгнаха на юг с Калис и Боби.

— Бях там, спомням си. Оценявам носталгията, Накор, но каква все пак е истинската причина?

— Имаме нужда от някой приближен до Короната, да помогне, когато се наложи.

— Ние? Искаш да кажеш Черният магьосник?

— Да. Пъг.

Ерик въздъхна и поклати глава. След Войната на студенокръвните Кеш беше настъпил срещу почти разрушения Крондор в опит да спечели предимство във вечната битка със северния си съсед. Пъг, по това време херцог на Звезден пристан и васал на Островното кралство, бе отказал да използва магия, за да унищожи нашествениците. Все пак бе убедил кешийците да се оттеглят, но бе унизил Патрик, тогавашен принц на Крондор, а сега крал.

— Пъг е персона нон грата, откакто не се подчини на принц Патрик. Роби не е толкова рязък, но общата кралска памет е дълга. Пъг отцепи Звезден пристан и го направи независим. От гледна точка на трона, това е измяна.

— Точно затова имаме нужда от теб, да ги убедиш в противоположното. Ерик, задава се нещо лошо.

— Колко лошо?

— Много.

— Като Изумрудената кралица?

— По-лошо — отвърна ниският комарджия.

Ерик замълча за момент, после каза:

— Накор, иди до онази маса — и посочи една продълговата маса до стената. — Отвори кутията.

Накор се подчини и отвори малката дървена кутия с месингова дръжка, която бе поставена на масата. Вътре имаше черен амулет. Той вдигна верижката и го разгледа.

— Нощни ястреби?

— Получихме го от един от нашите агенти във Велики Кеш. Подозирам, че ти и сподвижниците ти имате толкова агенти, колкото и ние.

Накор се обърна към стария херцог. Очите на Ерик бяха изпълнени с енергия, а гласът му ставаше все по-силен.

— О, няма проблеми с вашия… как го наричате? Конклав?

Накор не каза нищо, но се усмихна леко.

— Вие не сте единствените, които плащат за информация, стари приятелю. Служих с теб и Калис достатъчно, за да знам, че имате само добри намерения, без значение каква е официалната позиция на Короната. Честно казано, Патрик имаше нужда от урока, който му даде Пъг, когато кешийците бяха пред стените ни. По същия начин, по който армията им имаше нужда да бъде отпратена с подвита опашка. Но ако се наложи да избирам между вашата представа за по-добро и дълга си към Короната, знаеш какво ще направя.

— Знам, Ерик — Накор разбираше, че Ерик ще сложи клетвата си към Кралството пред желанията на Пъг. Прибра амулета и попита: — Откога го имаш?

— От седмица. В град Кеш започват да умират дребни благородници и търговци. Градът е голям, а убитите не са толкова важни, така че кешийците все още не са се усетили.

Накор изглеждаше разколебан.

— Или някой високопоставен се грижи да не научат.

— И аз така мисля — отвърна херцогът и погледна през прозореца. — Колко остава до зазоряване?

— Около четири часа.

— Мисля, че ще се позадържа, Накор. Ако приближаващата опасност е по-страшна от армията на Изумрудената кралица, искам да съм достатъчно здрав, за да я посрещна с меч в ръце.

— Ще можеш — ухили се Накор.

Ерик се усмихна. Комарджията виждаше как цветът се връща по бузите му. Преди малко бе осемдесетгодишен старец на прага на смъртта, а сега приличаше на жилав мъж на не повече от шестдесет.

— Трябва да тръгвам. Изпий останалото — Ерик се подчини и му върна празната колба. Кльощавият комарджия извади друга. — Скрий я някъде. Изпий половината след седмица, ако не се чувстваш достатъчно добре. А ако искаш да се почувстваш прекрасно, изпий и другата половина след още една седмица. Бих ти оставил и още, но ще е трудно да обясниш на принца защо изглеждаш по-млад от него. Добре, че беше рус, защото иначе хората щяха да забележат, че косата ти не е толкова сива като преди.

Вратата започна да се отваря.

— Трябва да тръгвам, Ерик — Накор се шмугна зад завесата.

Ерик знаеше, че прозорецът е затворен, но дребосъкът бе изчезнал.

Кралският хирург и скуайърът влязоха и зяпнаха от изумление, като видяха, че херцогът седи в леглото.

— Ваша светлост! — възкликна лечителят.

— Да, Рослър?

— Сър? — попита опуленият скуайър.

— Какво зяпаш?

— Ами… вас, ваша светлост.

— Можеш да престанеш.

— Ама…

— Знам — прекъсна го Ерик. — Не мислехте, че ще изкарам нощта. Само че вече съм по-добре.

— Очевидно, ваша светлост. Ще позволите ли да ви прегледам?

Ерик изчака търпеливо да проверят пулса и дишането му, но когато докторът се опита да огледа цвета на очите му, го избута и се надигна.

— Трябва да отида до тоалетната.

— Ваша светлост, веднага ще ви донеса гърнето — обади се скуайърът.

— Не тази вечер, Самюъл. Мога да отида и сам.

Двамата невярващо загледаха как Ерик става и отива към вратата на тоалетната. Когато я затвори зад себе си, зашеметеният лекар и ухиленият скуайър се спогледаха с удивление.

3

Пътуване

Момчетата изстенаха.

Калеб погледна през рамо. Беше ги метнал на каруцата и бе напуснал Звезден пристан на зазоряване, след като се сбогува с Мари.

Зейн първи дойде в съзнание, примигна като зашеметен бухал и се опита да стане. Това се оказа голяма грешка, защото му докара световъртеж, а стомахът му се надигна. Едва успя да се наведе през канатата, за да повърне.

Калеб дръпна юздите, но докато успее да спре каруцата, и Тад се беше присъединил към доведения си брат в болезнените прояви на махмурлука.

Калеб скочи от капрата и грубо издърпа момчетата на тревата. И двамата имаха жалък вид. Пребледнели и запотени. Очите им бяха зачервени, а дрехите — омачкани и мръсни.

— Станете и елате с мен.

И без да проверява дали го следват, се обърна и бавно тръгна по нанадолнището. От ръмженето зад себе си разбра, че все пак го следват.

Стигнаха до малко дере с трева до кръста и той им махна да минат пред него. Двамата продължиха с препъване напред. Зейн газеше, без да гледа, а Тад разделяше тревата пред себе си с ръце.

В следващия миг Зейн с изненадан вик изчезна от поглед. Тад едва се удържа да не падне от високия почти два метра бряг на потока. Докато гледаше как Зейн подава глава от водата, усети ботуша на Калеб в задника си и след секунда вече летеше да се присъедини към брат си.

— Измийте се. Миришете като под на кръчма — Калеб им подхвърли калъп сапун. — Няма да ви смъкне кожата като сапуна на майка ви, но ще свърши работа. Изкъпете се и изперете дрехите, всичко. После елате при каруцата.

Двете момчета започнаха да се събличат, мръщеха се.

— Пийнете и вода. Ще ви помогне да се освестите — Калеб се обърна и тръгна, но не можа да се сдържи да не подвикне през рамо: — Само гледайте да не пиете от сапунената.

Върна се до каруцата и зачака. След половин час двамата се появиха с мокрите си дрехи в ръце.

— Прострете ги на каруцата да изсъхнат.

Двамата голи младежи трепереха от хладния сутрешен въздух. След няколко минути Калеб посочи един малък сандък до седалката на коларя.

— Вътре има сухи дрехи.

— Никога не съм се чувствал толкова зле след пиене — каза Тад, докато се обличаха.

— Несъмнено — съгласи се Калеб. — Уискито носи тежък махмурлук.

— Защо ни напи? — попита Зейн, докато навличаше чиста туника.

— За да не се налага да ви пребивам, за да напуснете Звезден пристан.

Двамата сякаш чак сега се събудиха и се огледаха.

— Къде сме? — попита намръщено Зейн.

— На път към Яр-Рин, а след това към Джонрил.

— Защо пък Джонрил? — намръщи се и Тад.

— Защото майка ви не харесва как се развивате в Звезден пристан и ме помоли да ви взема с мен — той им махна да продължат с обличането. — Двамата сте безделници, откакто мина Избирането преди две години.

— Не е вярно, Калеб! — извика Зейн, завърза панталоните си и погледна брат си. — Работим, когато има какво.

— Хамалството няколко дни в месеца не е занаят.

— Правим и други неща — добави Тад. — Помагаме за жътвата, а и при някои строежи.

Калеб се усмихна.

— Знам, че опитвате. Но в момента няма много работа, а ще стане по-зле, когато отворят новия търговски маршрут, защото ще си водят собствени работници от Ландрет. Майка ви е права. Ако искате да сполучите в живота, трябва да напуснете Звезден пристан.

Момчетата се облякоха, Калеб им махна да се качат в каруцата, седна на капрата и плесна конете с юздите. Щом потеглиха, продължи:

— В момента положението в Кралството не е много добро. Познавам хора, които ще ви намерят работа, но никой, който да ви вземе за чираци. Но в Кеш е по-добре, а в Джонрил има хора, които ми дължат услуги. Ще видим дали ще се намери някой, който да вземе двама обещаващи младежи. Изучете занаят, станете майстори и след това, ако искате, се връщайте в Звезден пристан.

Каруцата друсаше. Зейн беше свил колене до гърдите си, а Тад бе изпънал крака. И двамата знаеха, че ги очаква дълго пътуване.

Каруцата подскачаше по пътя, конете вдигаха облачета прах. Следобед напече и момчетата започнаха да се оплакват. Бяха недоспали, беше им скучно и тръпката от пътуването скоро премина. Калеб си мълчеше, защото разбираше стреса, който им се бе стоварил с последните събития.

По някое време двамата свършиха със съжаленията и гнева към решението на майка им да ги отпрати. Напълно разбираха причините й. Звезден пристан не просперираше и бе трудно да се намери работа. Младежкият им оптимизъм ги бе карал да вярват, че нещата някак си ще се оправят, но към края на деня вече признаваха, че решението й е правилно. В крайна сметка щяха да приемат промяната, но в момента се чувстваха прекарани. Поне за успокоение на Калеб и двамата не споменаваха Ели като евентуална причина за решението на Мари.

Калеб познаваше момчетата отдавна и се бе привързал към тях. Бяха му почти като синове и макар че не го приемаха като баща, те го уважаваха като човек, когото майка им цени и обича.

Беше виждал Мари рядко, докато бе омъжена, но дори тогава знаеше, че е привлечена от него. Виждаше го в очите й, въпреки че тя се стараеше да е благопристойна съпруга. По-късно сама му бе признала. Той също я бе заглеждал, но както с всяка омъжена жена, се бе постарал да не мисли за глупости. Две години след тролското нападение и смъртта на съпруга й бяха станали любовници.

Калеб много искаше да се установи с Мари, но знаеше, че това е невъзможно. Работата за Конклава на сенките изискваше непрекъснато да пътува и да се изправя пред опасности. Нямаше да го има твърде много време, а Мари заслужаваше нещо по-добро.

Но тя никога не се бе оплакала, нито показваше интерес към други мъже. Калеб все пак се надяваше, че един ден ще я убеди да се премести с него на Острова на чародея — мястото, което смяташе за дом, — а може би той щеше да се установи в Звезден пристан. Реши да изостави тези мисли, защото щяха да му докарат лошо настроение, и каза:

— Като стигнем Наб-Яр, ще продадем каруцата и ще си купим коне.

— Ние не можем да яздим — обади се Зейн.

— Ще се научите.

Момчетата се спогледаха. Язденето беше за благородниците, войската и богатите търговци и пътници. Простите жители пътуваха с каруци. Но пък звучеше интересно, а всичко, което щеше да разсее скуката от пътуването, бе добре дошло.

Тад сви рамене, а Зейн се ухили.

— Може да станем куриери.

Калеб се засмя.

— За целта ще трябва да станете много добри ездачи, а и зависи как се справяте с меча.

— С меч ли? — учуди се Тад.

— Куриерите получават много пари за доставяне на бързи съобщения и трябва да могат да се справят с разбойниците по пътищата.

Момчетата се спогледаха отново. Никой от тях не беше хващал меч, а и не си бяха представяли, че ще се случи.

— Младият Том Сандерлинг стана войник в Наб-Яр и се научи да борави с меч — каза Зейн.

— Кешийските воини-псета се обучават в бой с меч — обясни Калеб. — Доколкото си спомням, баща му не бе никак доволен от това, че стана войник.

— Вярно, но искам да кажа, че щом той можа да се научи, ще успеем и ние.

— Може да ни покажеш — добави Тад. — Ти носиш меч, значи знаеш как се използва.

— Може би — отвърна Калеб и осъзна, че няма да е лошо да им покаже основните неща, когато спрат да нощуват.

Тад замахна диво към Калеб, който се мръдна и го прасна по ръката с пръчката, която бе отсякъл преди минути. Момчето изпищя и изтърва меча му на земята.

— Първото правило — каза Калеб и се наведе да вдигне оръжието от земята — е да не изтърваваш меча.

— Заболя ме — оплака се Тад и заразтрива ръката си.

— Не толкова, колкото ако използвах истинско оръжие. Макар че и тогава нямаше да те боли дълго, защото вече щях да съм те изкормил — той подхвърли меча на Зейн, който го улови сръчно. — Браво. Бърз си и имаш стабилна ръка. Да видим дали ще повториш грешките на Тад.

Мечът в ръката на Зейн сякаш бе жив и смъртоносен. Беше по-тежък, отколкото очакваше момчето, и имаше странен баланс. Зейн раздвижи леко китката си в различни посоки.

— Правилно — каза Калеб и заобиколи огъня, за да застане срещу него. — Свикни му. Нека да стане естествено продължение на ръката ти.

И внезапно замахна с пръчката, за да удари Зейн по ръката, както бе ударил Тад, но момчето извъртя китка и успя да парира.

— Много добре — каза Калеб и отстъпи. — Май имаш талант. Къде си го научил това?

— Не съм — Зейн се ухили и отпусна меча. — Просто се пазех да не ме удариш.

Калеб се обърна към Тад.

— Видя ли как го направи, Зейн?

Момчето кимна.

Калеб се приближи до Зейн и хвана китката му.

— Като я завъртиш така, най-ефективно ползваш силата на ръката и енергията й. Някои мъже използват цялата си ръка, чак до рамото, и понякога това се налага за париране, но принципно колкото по-малко сила влагаш отначало, толкова повече ще спестиш за после.

— Калеб, колко продължава една битка?

— Повечето са кратки, Тад. Но ако двамата противници са равностойни, може да се проточи и тогава ще зависи от издръжливостта. А ако си в голяма битка, щом убиеш някой, насреща ти ще изскочи друг.

— Нещо не ми допадат битките — измърмори Зейн. — Май е по-добре да си намеря наистина бърз кон.

Тад се засмя.

— Това не е лош поглед върху нещата — отвърна Калеб.

След още няколко минути прекратиха тренировката и се приготвиха да легнат под каруцата.

— Аз ще поема първата стража. После ще събудя Тад, а след това е Зейн.

— Стража ли? — опули се Тад. — Досега не сме стояли на стража.

— Бяхме близо до Звезден пристан — Калеб се огледа, сякаш искаше да прецени дали нещо не дебне в мрака. — Оттук до Яр-Рин е по-малко цивилизовано. Навлизаме в Долината.

Долината на сънищата беше безкраен низ от ферми, градини и села, разположени покрай многобройните потоци, които извираха от Звездните стълбове. Регионът беше причина за конфликт между Кралството и Велики Кеш от повече от век. И двете страни изпращаха свои патрули, но според официалната спогодба кралските не слизаха много на юг, а кешийските не ходеха много на север. В резултат регионът се бе напълнил с разбойници, бандити и наемнически отряди. Често се случваше да нападнат някой град или да изгорят цяло село. Ако нещата станеха твърде неконтролируеми, едната страна си затваряше очите, а другата изпращаше армия, за да се справи с проблемите.

Зейн се огледа, сякаш очакваше опасност зад всяко дърво. Тад не беше толкова убеден.

— Че какво ще искат бандитите от празна каруца?

— Биха взели всичко, което може да се продаде. Хайде, време е за сън.

Калеб пое първата стража. Нощта течеше и той на два пъти се надигна да види дали момчетата са заспали на своя пост. И двамата бяха, и той ги разбуждаше с укор, като обещаваше да не каже на другия за издънката.

До третата нощ момчетата вече бяха нащрек и Калеб можеше да спи спокойно до зазоряване.

— Още една нощ на открито, момчета. Утре към обед ще стигнем Яр-Рин — каза Калеб. Каруцата все така подскачаше по пътя.

Момчетата кимнаха без ентусиазъм. Неколкодневното пътуване си бе казало думата — и двамата бяха натъртени и схванати от непрестанното друсане по това, което минаваше за пътища в този край. Заради постоянния конфликт нито една от нациите не си правеше труда да ги поддържа. Понякога от градовете изпращаха работници, ако се окажеше, че търговията е застрашена, но това се случваше изключително рядко.

Затова често се налагаше момчетата да се държат, за да не изпаднат от каруцата.

— Направо не спирай, Калеб — каза накрая Тад. — Карай направо. Предпочитам да спя в конюшня, отколкото да се друсам още един ден в тази каруца.

Както и предполагаше Калеб, пътуването ги бе направило по-склонни да се научат да яздят. Вероятно щяха да намерят три свестни коня в Яр-Рин и след няколко дни щеше да ги боли на други места, но със сигурност щеше да им допадне повече.

В момента леко се изкачваха, защото фермерският регион бе отстъпил пред гористите хълмове. На юг, вдясно от тях, се издигаха Звездните стълбове, планинската верига, която маркираше абсолютната граница на империята Велики Кеш. Яр-Рин се намираше в подножието на източните склонове, в красива долина, която отделяше планината от огромната гора, известна като Зелени предели.

Но най-важният плюс в достигането на Яр-Рин беше в това, че щяха да напуснат ничията територия и да влязат във Велики Кеш. Калеб беше решен да потърси къде да чиракуват момчетата и да се върне при семейството си на Острова на чародея. Не че толкова му се искаше да ги води в Кеш, но в Кралството имаше още по-малко възможности за тях. От около две години в търговията имаше спад, който бе довел до обичайните кризи, джебчийски банди в градовете, увеличение на кражбите, покачване на цените.

Изведнъж Калеб дръпна юздите на конете.

След един завой се бяха озовали на малко било, а пътят се спускаше в една сенчеста долчинка. Дърветата бяха надвиснали от двете му страни и създаваха някак заплашителна атмосфера.

— Какво има? — попита Тад и се надигна да надникне над рамото на Калеб.

— Струва ми се, че мярнах нещо сред дърветата отсреща.

Зейн се изправи и заслони очите си с длани.

— Свали си ръцете, Зейн. Не искаме да разберат, че сме ги забелязали.

— Кои? — попита Тад.

— Тия, които ни дебнат.

— Какво ще правим? — прошепна Зейн.

— Не мисля, че ни чуват — отвърна сухо Калеб.

— Защо не изчакаме тук? — предложи Тад.

— Тогава те ще дойдат при нас — каза Калеб и плесна конете с юздите.

— А защо не обърнем? — попита Зейн притеснено.

— Защото тогава ще са сигурни, че имаме нещо ценно — конете започнаха да се спускат по склона. — Слушайте внимателно. Аз съм колар, а вие сте мои помощници. Доставили сме стока в Звезден пристан от търговското предприятие „Майджес и Зейгон“.

— „Майджес и Зейгон“ — повтори Тад.

— Стоката е била платена предварително и сега връщаме каруцата в Ядом.

— Ядом — откликна Зейн.

— Защо е тази история? — попита Тад.

— Защото ако помислят, че крием злато, ще ни убият веднага. А ако решат, че сме прости колари, може да ни пуснат да стигнем до Яр-Рин пеша.

— Пеша ли? Защо?

— Защото ще вземат каруцата, конете и всичко, което решат, че е ценно.

— Ще им позволиш ли?

— Единственото, което може да загубя, е мечът ми, а мога да си купя нов — каруцата стигна дъното на долчинката. Пътят пресичаше малко поточе, чиито камъни предизвикаха още една тежка доза друсане.

— Ами ако не се вържат? — попита Зейн, когато започнаха да катерят склона.

— Тогава ще извикам „бягайте“ и тичате в гората. Колкото се може по-бързо и се спускате обратно надолу. Няма да ги изпреварите, ако тичате нагоре. Като стигнете дъното, следвате потока на юг, а на зазоряване ще откриете една пътечка, на още миля на юг. Тя излиза на този път, на пет мили от Яр-Рин. Отивате в „Спящият петел“ и намирате Макгрудър. Кажете му какво се е случило и правете каквото ви нареди — Тад понечи да попита нещо, но Калеб го спря. — Сега тихо. Оставете ме аз да говоря.

Когато стигнаха билото, Калеб спря конете. Слънцето вече се бе скрило и пътят пред тях приличаше на тунел заради спускащите се сенки. Калеб зачака. След секунди иззад едно дърво излезе мъж.

— Добър ден, пътниче — усмивката му бе студена. Говореше кешийски с акцент от Кралството.

Беше набит и с мърляви дрехи — кожени панталони, някога скъпа бродирана риза, натруфен син колан и елече от черна кожа. Косата му бе скрита под червена кърпа, а на ушите му висяха две златни обеци. На дясното му бедро висеше меч, а на лявото две ками. Когато се усмихна, момчетата видяха, че му липсват предните два зъба.

— Малко е късничко за път, а?

Калеб отвърна спокойно:

— Решихме да се понапънем, за да стигнем една поляна на около миля оттук. Има вода и е добра за лагер.

— И преди ли си минавал по тия места?

— Много пъти. Затова ме наеха за тази работа. Какво да сторя за теб, страннико?

— Това е въпросът, нали? Какво да сториш за мен?

Калеб въздъхна, сякаш бе имал такива срещи и преди.

— Празни сме. С чираците ми закарахме едни стоки до Звезден пристан. Предплатени, така че не носим злато. Имам кесия с два сребърника и няколко медни монети, и дрехите на гърба си.

Иззад дърветата се появиха и други мъже. Водачът на бандитите се обърна към Зейн.

— Момче, откъде карахте товар?

— От Ядом — отвърна Зейн тихо, докато наблюдаваше как останалите четирима, един от които с арбалет, ги заобикалят. — От „Майджес и Зейгон“… — щеше да каже „склад“, но се сети, че Калеб не е уточнявал точно за какво предприятие става дума. Остави думите си недовършени, все едно си беше изкарал акъла от страх, което общо взето бе така.

Ръката на Тад се доближи до китката му и момчето разбра жеста: бъди готов да побегнеш. Тад извъртя очи настрани и Зейн разбра, че бандитите са оставили задната част на каруцата без охрана.

Калеб се огледа.

— Вижте, вие сте петима, а аз не искам да се бия за една каруца. Знаете, че не струва много, така че няма да рискувам моя живот и живота на момчетата. Ще ми платят, като се върна, „Майджес и Зейгон“ могат да си позволят нова. Така че защо не ни пуснете?

— Откъде да знаем, че не криеш злато? — водачът спря да се усмихва. — Може да е някъде в колана или под ризата.

Калеб се изправи и показа, че не носи нищо под дрехите си. Мечът му бе опрян на капрата.

— Нямам никакви скрити кесии. Само резервни дрехи. Вземете каруцата, но ме пуснете с момчетата.

— Има нещо в теб, дето не ми харесва. Ти си колар, колкото съм и аз. Приличаш на наемник. Никой не би взел наемник за каруцар, освен ако не превозва нещо ценно — бандитът видя малкото сандъче. — Сигурно там има нещо ценно, а? — засмя се и погледна към спътниците си. — Освен това съм сигурен, че като пристигнете, ще ни опишете подробно на властите. Така не може да си похарчим плячката! — измъкна меча с лявата си ръка и изкрещя: — Убийте ги!

— Бягайте! — извика Калеб, грабна меча си и скочи надясно, така че каруцата да е между него и трима от мъжете.

Тад и Зейн скочиха на земята и хукнаха надолу по склона.

Зад тях се разнесе шум на битка, а по-наблизо — тропот на ботуши. Явно ги гонеше поне един бандит. Двамата притежаваха момчешката увереност, че ще успеят да спечелят това надбягване в тъмния лабиринт от дървета и храсти.

Провряха се през гъстите храсти и се озоваха на скалист хребет, по който минаваше пътечка. Забързаха по нея, докато скалите не свършиха, и отново се юрнаха надолу. Надяваха се, че дърветата ще ги скрият достатъчно, за да се измъкнат от преследвачите си.

Тад сграбчи ръката на Зейн и посочи надясно. Без да се колебаят, двамата поеха по някакво свлачище.

Светлината отслабваше, но мракът нямаше да успее да ги скрие поне още половин час. За малко щяха да паднат от скален ръб и едва успяха да се спрат в едно дърво. Тад махна и Зейн го последва по нов сипей, водещ към дъното на дерето.

Гъстите храсти ги забавиха. Зад тях звуците се усилваха — преследвачите бяха поне двама. Зейн спря до едно дърво и погледна нагоре. Сплете ръце в стреме и кимна на Тад. Брат му не се поколеба, стъпи на ръцете му и се качи на дървото. Зейн се огледа, грабна един дебел отчупен клон, който ставаше за тояга, и го метна нагоре.

Тад го хвана сръчно с една ръка и се наведе да му подаде другата. Зейн подскочи, хвана я и се издърпа горе. Двете момчета затаиха дъх. Надяваха се да не се виждат отдолу.

След миг от гората се появиха двама мъже и спряха точно под тях.

— Проклятие! — извика първият, висок тип с дълга русолява коса. — Къде отидоха?

— Обзалагам се, че са тука някъде — отвърна другият, широкоплещест и с гъста черна брада. — Проклетите храсти им скриват следите. Ти върви натам — той посочи незабележимата пътечка, която водеше към центъра на долчинката, — а аз ще се кача нагоре и ще гледам да ги подгоня към теб.

Мъжете тръгнаха, а момчетата зачакаха. Тад допря пръст до устните си. Това се оказа предвидливо, защото само след минута русият дългуч се върна по пътеката. Зейн взе тоягата от Тад и мълчаливо зачака. Бандитът не правеше опит да се прикрие, а ругаеше под нос и не усети движението над него, когато Зейн обви клона с бедра и замахна с две ръце. Тоягата удари мъжа по лицето с неприятен пукот, който накара Тад да потръпне. Разбойникът рухна на земята с разбит нос.

При удара обаче Зейн се изпусна от клона и падна тежко по гръб. Тад веднага скочи до него и прошепна:

— Добре ли си?

— Ще оживея — отвърна Зейн, изправи се и изпъшка. — Той как е?

Двамата се обърнаха към поваления бандит.

— Мисля, че си го убил — каза Тад, след като коленичи до него.

Лицето на мъжа представляваше кървава каша заради смазания нос и дълбоката рана на челото. Зейн се наведе и докосна гърдите му. Очите на разбойника внезапно се отвориха и той посегна да го хване за туниката. Момчето изписка от ужас и отскочи, а мъжът се опита да избърше кръвта от лицето си. И измърмори нещо неразбираемо. Убийствените му намерения бяха очевидни.

Тад вдигна изпуснатия от Зейн клон и го удари с все сила по главата. Бандитът падна със стон. Тад го удари отново и тялото му потръпна и застина.

Зейн се приближи до брат си.

— Май не диша.

— Надявам се — отвърна Тад.

— Ти го уби — каза Зейн със смес от ужас и възхищение.

— Иначе той щеше да ни убие.

— Ей!

Двете момчета замръзнаха. Вторият бандит се връщаше.

— Видя ли ги? — долетя гласът му вече по-отблизо.

— Тука са! — извика Тад с престорено дебел глас.

Зейн се ококори, но брат му посочи дървото и на свой ред сплете ръце в стреме. Зейн бързо се покатери на клона.

— Аз ще го примамя, а ти го фрасни! — прошепна Тад.

— Дай ми тогава тоягата, глупако!

Тад тъкмо щеше да му я подхвърли, когато се появи и вторият бандит. Беше останал без дъх, но щом видя момчето над поваления си другар, измъкна меча си и се втурна напред.

Тад замръзна за момент и едва успя да се наведе, за да не му отсекат главата. Острието се заби дълбоко в дървото, като брадва. Заседна здраво и мъжът не успя да го извади веднага. Тад се възползва от това и го прасна с тоягата през лицето.

— Проклятие! — изрева мъжът и отблъсна тоягата с лявата си ръка. По лицето му имаше драскотини, но ударът не бе успял да причини сериозни вреди. Тад сграбчи дръжката на меча, измъкна го и застана срещу бандита.

Мъжът извади камата си.

— Дано да можеш да го използваш, защото иначе ще те изкормя като пиле заради това, което стори с Матиас.

И тръгна напред. Изведнъж над главата му се появиха два крака и Зейн скочи от клона и го изрита във врата и рамото. Тежестта на момчето повали бандита и Тад видя учуденото му изражение и чу шумното изпукване, когато вратът му се счупи.

Зейн обаче отново беше паднал лошо и стенеше на земята. Все пак Тад първо провери разбойника в краката си. Главата на мъжа бе извита неестествено, безжизнените му очи бяха зяпнали в небето. Тад се обърна към Зейн, който лежеше неподвижно, и побърза да коленичи до доведения си брат.

— Май си счупих гръбнака — изпъшка Зейн.

— Наистина ли? — попита притеснено Тад.

— Боли ужасно.

Тад го ощипа силно по крака.

— Това усещаш ли го?

— Ау! — извика Зейн и се надигна. — Боли бе!

— Значи гръбнакът ти не е счупен — Тад се изправи и му подаде ръка.

— Откъде знаеш?

— Джейкъб Стивънсън ми каза, че когато бащата на Туоми Круум паднал от плевнята и си счупил гръбнака, не можел да усеща нищо под кръста.

— Гадно.

— Няма значение. Умрял на другия ден.

— А бе доста ме боли — опита се да изтръгне съчувствие Зейн.

— Вземи другия меч.

Зейн се наведе и прибра оръжието на първия разбойник.

— Трябва да се върнем при каруцата.

— Калеб каза да не се връщаме — отвърна Зейн.

— Може да има нужда от помощ! — извика разпалено Тад.

— Дали е добре?

— Щом ние убихме тия двамата, съм сигурен, че Калеб е успял да се справи с останалите трима — отвърна Тад със смесица от страх и вълнение.

Зейн не изглеждаше убеден, но го последва.

Тръгнаха предпазливо нагоре. Вече беше тъмно и се ориентираха трудно през гъстите шубраци. Щом видяха пътя, спряха и се ослушаха. Лекият ветрец шумолеше в листата и се чуваха няколко горски птици, но иначе всичко бе спокойно.

Двамата излязоха на пътя и се огледаха.

— Къде е каруцата? — прошепна Тад.

Зейн сви рамена, но жестът му остана незабелязан.

— Не знам. Не съм сигурен къде излязохме.

Отляво се дочу изпръхтяване на кон. Явно се бяха изкатерили по̀ на изток, отколкото предполагаха. Момчетата тръгнаха предпазливо, готови да побегнат при първата опасност.

В здрача едва забелязаха първото тяло, проснато от другата страна на коловозите. Беше бандитът, който ги бе заговорил. Малко по-надолу двата все още впрегнати коня се опитваха да пасат каквото могат. До каруцата лежеше друг мъртъв бандит. Двамата заобиколиха и видяха тялото на онзи с арбалета, проснато до предното ляво колело, а до него имаше още някой. Калеб. Беше облегнат на колелото, но бе в безсъзнание.

— Май диша!

Зейн дръпна тялото на бандита и Калеб се свлече настрани. Тад го огледа и видя раната от арбалетната стрела — беше си направо дупка, както и няколко рани от меч.

— Трябва да направим нещо!

— Съблечи ризата на този и я накъсай на бинтове.

Тад се подчини и започна да реже ризата с ловния нож на Калеб. Зейн прегледа другите два трупа и се върна с мечовете им и малка кесия.

— Явно са обирали и преди.

— Да бе, верно ли? — изсумтя ядосано Тад.

— Искам да кажа, съвсем скоро — Зейн разтърси кесията. — Има няколко монети.

— По-добре да качим Калеб в каруцата, че не знам колко ще издържи.

Вдигнаха ранения и го пренесоха отзад.

— Ти стой при него, а аз ще карам — каза Тад.

Не бяха опитни колари, но все пак сменяха понякога Калеб по време на пътуването и Зейн признаваше, че брат му е по-добър. Конете обаче не изгаряха от желание да изоставят пашата и да потеглят.

— Колко каза, че има до селото?

— Не помня — отвърна Зейн. — Побързай. Не мисля, че имаме много време.

Тад дръпна надясно и върна конете на пътя. С викане и пляскане с юздите успя да ги подкара в тръс, колкото се може по-бързо, без да рискува каруцата да излезе от пътя.

Отзад Калеб лежеше неподвижно, а Зейн се мъчеше да спре кръвта.

— Не умирай! — шепнеше момчето.

Тад повтаряше наум думите на брат си. Каруцата трополеше по тъмния път.

Пътят през гората изглеждаше безкраен. Момчетата се мятаха между паническата тревога и вълните на оптимизъм, че всичко ще се оправи.

Бяха изгубили представа за времето. Пътят сякаш едва се нижеше под копитата на конете — животните не бяха почивали преди засадата и вече бяха изтощени. Левият очевидно куцаше, но Тад бе решен да ги умори, но да спаси Калеб.

Момчетата харесваха високия мълчалив ловец. Знаеха, че е свързан по някакъв начин с владетелите на Звезден пристан, макар не всичко да им бе ясно. Освен това знаеха, че майка им го обича и че той също изпитва чувства към нея. В началото не бяха гледали с добро око на връзката им, но после оцениха колко щастлива я правят редките му визити. Тад се страхуваше, че ще му се наложи да се върне и да обяснява на майка си за смъртта на Калеб.

Внезапно се озоваха в селото. Тад осъзна, че е бил толкова съсредоточен върху това, което може да се наложи да каже на майка си, а Зейн така погълнат от грижи за ранения, че и двамата не са забелязали кога са излезли от гората.

Село Яр-Рин бе огряно от лунната светлина. На площада имаше три големи сгради. Отсреща беше селската мелница, а другите две бяха магазин и странноприемница. На табелата й бе нарисуван спящ петел, който пренебрегваше надигащото се слънце. Тад си спомни инструкциите, спря конете и захлопа по вратата.

След минута горе се отвори прозорец и прозвуча ядосан глас:

— Какво има?

— Ти ли си Макгрудър? Имаме нужда от помощ.

— Чакайте малко.

След няколко мига вратата се отвори и се появи едър мъж с нощна риза и фенер в ръка.

— Кои сте вие и каква помощ ви трябва? — въпросът му заглъхна, щом видя наведения над ранения в каруцата Зейн. — Милостиви богове!

Обърна се към мръсните изтощени момчета.

— Помогнете ми да го внесем вътре.

Тад се покатери при Зейн и двамата пъхнаха рамене под мишниците на Калеб и го вдигнаха.

— Подайте ми го — каза кръчмарят.

Двамата бавно спуснаха ранения на рамото му и мъжът го внесе вътре, без да обръща внимание на кръвта, стичаща се по нощницата му.

— Елизабет! Ставай, жено!

След няколко мига се появи пълна, но все още привлекателна жена на средна възраст и се приближи до масата, където вече лежеше раненият.

— Това е Калеб — каза кръчмарят.

— Ти ли си Макгрудър? — попита Тад.

— Да, а това е странноприемницата ми „Спящият петел“. Кои сте вие и защо приятелят ми е в такова състояние?

— Загубил е много кръв, Хенри — каза жената, докато преглеждаше раните.

— Виждам, жено. Направи каквото можеш.

— Тад и аз сме от Звезден пристан — обясни Зейн и набързо разказа за засадата.

— Проклети разбойници — възкликна Макгрудър. — Преди две седмици ги издирваше един кешийски патрул от Ядом.

— Всичките са мъртви — обади се Тад.

— Всичките?

— Петима — допълни Зейн. — Ние с Тад убихме двама, а Калеб останалите трима.

— Убили сте двама? — изненада се Макгрудър, а момчетата кимнаха.

След като кръчмарят не каза нищо за няколко мига, Тад допълни:

— Имахме късмет.

— Така си е — съгласи се кръчмарят.

— Хенри — обади се Елизабет, — не мисля, че мога да го спася. Твърде е късно.

— Проклятие. Маргарет! — извика Макгрудър.

След минута от задната врата се появи момиче на годините на братята.

— Облечи си нещо и изтичай до колибата на вещицата.

— Вещицата! — момичето се ококори.

— Хайде! По-бързо! Този човек умира.

Момичето пребледня и изчезна през вратата. След минута се върна, навлякла проста рокля и кожени обувки.

— Вземи фенера и върви с нея — обърна се Макгрудър към Зейн. — Старата вещица няма да говори с непознат, но познава Маргарет. Може да не иска да дойде, но й кажете, че е време да си върне дълга. Тогава ще се съгласи.

Зейн последва разтревоженото момиче през селския площад. Тази част от селото бе разположена над потока и нямаше ферми. След малко навлязоха в малка горичка.

Зейн се мъчеше да поддържа крачката на момичето.

— Казвам се Зейн — представи се той след неколкоминутно мълчание.

— Млъкни!

Момчето се изчерви, но не каза нищо. Нямаше представа каква е причината за тази грубост, но бе по-добре да изяснява това в по-спокоен момент.

Тръгнаха по тясна пътечка и скоро стигнаха до потока. Малко по-нататък на една кална поляна имаше колиба. Зейн се зачуди как водата не я е отнесла досега.

Колибата беше от клонки и кал и имаше малък каменен комин. Беше голяма точно колкото за един човек. За врата служеше кожена завеса, а от лявата страна имаше отвор, наподобяващ прозорец.

Момичето спря на няколко метра от нея и се провикна:

— Го… госпожо!

— Какво искаш, момиче? — отговори й веднага глас.

— Аз съм Маргарет. Макгрудър ме праща.

— Знам коя си, глупаво момиче. Защо ме безпокоите?

— Макгрудър каза да дойдеш. Един мъж има нужда от помощ в кръчмата.

— И защо трябва да помагам на случайни пътници?

— Макгрудър каза, че е време да си върнеш дълга.

Настъпи тишина, а след това кожената завеса се отметна и старицата излезе. Зейн никога не бе виждал толкова дребен човек. Беше висока само четири стъпки, най-много четири и половина. Веднъж през Звезден пристан бе минало джудже, на път към крепостта Дорджин, и дори то бе с десетина сантиметра по-високо от старицата.

Косата й бе бяла, а кожата загоряла от слънцето. Изгърбването я правеше още по-ниска.

Но дори в тъмното Зейн виждаше енергията в очите й — изглеждаха сини на лунната светлина.

Зъбите й бяха опадали и тя фъфлеше.

— Тогава ще дойда — каза вещицата. — Не искам да съм задължена на никого.

Влезе в колибата, върна се с някакъв вързоп и тръгна. Мърмореше си нещо.

Зейн и момичето с лекота поддържаха крачката й и стигнаха до кръчмата заедно. Момчето с изненада установи, че на светло старицата изглежда още по-дребна.

— С какво съм ти задължена, Макгрудър, че ме викаш?

— Не на мен, старице — отвърна кръчмарят. — На него.

Жената погледна ранения на масата.

— Калеб! Махнете му дрехите да му прегледам раните.

Макгрудър понечи да вдигне Калеб, за да го съблече, но старицата се развика:

— Срежи ги бе, глупак! Да го убиеш ли искаш?

Тад подаде ловджийския нож на Калеб на кръчмаря с дръжката напред. Макгрудър го взе и внимателно разряза туниката и жакета.

Жената огледа раните.

— Близо е до смъртта. Изварете бинтове и ми донесете чаша вино. По-бързо.

После извади от вързопа кожена торбичка, от нея — смачкана пергаментова кесийка и изсипа прахчето вътре в донесеното вино.

— Ти, момче. Вдигни му главата и гледай да не се задави, докато му давам да пие.

Зейн се подчини. Устните на Калеб леко помръдваха, докато гълташе лекарството.

Щом водата завря, старицата накисна вътре изрязани от стари чаршафи бинтове.

— Момиче, донеси ми сапун и студена вода.

Маргарет се върна с ведро и калъп сапун. Дребната жена започна да промива раните на Калеб. След това нареди на Макгрудър да извади бинтовете с металния ръжен и да ги подържи до огъня, докато не изсъхнат. Щом реши, че са достатъчно сухи, превърза ранения и се обърна към кръчмаря.

— Качи го в някоя стая и го остави да спи.

Макгрудър вдигна Калеб и го понесе като дете към стълбите.

— Ще оживее ли? — попита Зейн.

Старицата го изгледа скептично.

— Вероятно не. Но ще издържи още малко, а това е важно.

— Защо? — обади се Тад.

Жената се усмихна леко.

— Чакай.

— Какво друго да направим? — попита Макгрудър, щом се върна.

— Знаеш какво — отвърна жената и се приготви да си ходи.

— Чакай! — извика Зейн. — Това ли е всичко? Чаша вино и бинтове?

— Лекарството ми е много повече от чаша вино, момче. Ще го запази жив, докато Макгрудър повика друга помощ, която да спаси Калеб, син на Пъг.

— Каква помощ? — попита Макгрудър.

— Не ме мотай, мошенико. Знам кой е истинският ти господар и че в случай на нужда можеш да пратиш спешно известие — жената вдигна палец към стълбите. — Синът му умира горе и ако това не е спешност, не знам кое е.

Макгрудър я изгледа навъсено.

— За жена, която твърди, че разбира само от билки и корени, знаеш много неща.

— Ако живееш достатъчно дълго, научаваш това-онова. Но Калеб ми направи услуга, както и баща му преди години, а един от неговите приятели ми помогна страшно много, така че още имам голям дълг. Но не и към теб, Макгрудър. Така че внимавай, като ме обезпокоиш другия път.

Старицата излезе, а Тад и Зейн се спогледаха.

— Момчета, може да спите с Калеб, втората врата вляво — каза кръчмарят. — Стаята е с едно легло, но под него има голям дюшек, издърпайте си го — после се обърна към момичето. — Маргарет, лягай си, утре ще има много работа — накрая погледна жена си, която мълчаливо търкаше кръвта от масата и пода. — Ей сега ще ти помогна, Елизабет. Само мъничко.

— Знам, трябва да изпратиш съобщение.

Той кимна и излезе през задната врата. Жената погледна момчетата и кимна към свещника на тезгяха.

— Идете да си починете. До зазоряване има само три часа, а утре ще е тежък ден.

Зейн взе свещта и двамата безмълвно се качиха на втория етаж. Калеб лежеше на леглото, завит с дебел юрган, лицето му бе бледо и изпито.

Тад коленичи, измъкна дюшека и момчетата си легнаха.

— Какво ще правим сега? — попита Зейн след малко.

4

Тъмната богиня

Тад се събуди внезапно.

Някой отваряше вратата и той сръчка лежащия до него Зейн. Слънцето скоро щеше да изгрее. През прозореца се виждаха първите розови отблясъци, но в стаята бе тъмно и не можеше да различи чертите на влизащия.

— А? — смотолеви полуспящият Зейн, докато Тад се опитваше да намери свещника.

— Не е необходимо — каза фигурата на прага и вдигна ръка. Стаята се изпълни с неестествена светлина със синкав оттенък. Зейн примигна, а Тад се изправи.

Мъжът приличаше на Калеб и бе висок колкото него, но кожата му бе бледа и имаше бяла коса. Очите му бяха бледосини, но изражението им бе същото като на очите на Калеб. Зад него на прага се появи Макгрудър.

Зейн се дръпна настрани, за да не пречи на непознатия да прегледа ранения.

— Добре, че ме повика. Дишането му е плитко, има слаб пулс и треска. Ако не се направи нещо, ще умре до обяд — мъжът се обърна към Тад. — Кои сте вие?

— Аз съм Тад, а това е Зейн. Пътувахме с Калеб.

— Какви се падате на брат ми?

Зейн погледна Тад и отговори:

— Може да се каже, че Калеб ни взе за чираци.

— Не бих казал — намръщи се бледият. — После ще разнищим цялата тази история. Трябва да го взема с мен, за да го спася. А вие стойте тук.

— Чакай, Магнус — намеси се Макгрудър. — Знаеш, че не могат да останат тук.

— Защо не? Не мога да ги взема с мен.

— Налага се. Те те видяха и дори само една дума пред неподходящ човек… — той кимна към момчетата. — Знаеш.

— Вземи ги на работа — предложи Магнус.

— Не мога. Баща ти ще ни премести след ден-два. Онези мъже може да са били бандити, както казват момчетата, а може и да са нещо друго. Във всички случаи Пъг ще ни премести и тук ще има друг кръчмар със семейството си. Ще кажат, че са далечни роднини или нещо друго — Макгрудър се огледа, сякаш вече съжаляваше, че трябва да напусне уютната странноприемница. — Селяните не говорят пред непознати, но старата вещица вече знае повече, отколкото трябва, а не търпи да й казват какво да прави. Тези момчета ще са още един потенциален проблем, ако ги оставиш тук. Ако са ги проследили и знаят, че са пътували с Калеб… Най-добре ще е да се махнат възможно по-бързо. А ако Калеб наистина ги е взел за чираци, знаеш какво означава това.

— Че е видял нещо в тях. Е, добре — Магнус се обърна към момчетата. — Като вдигна брат си, стойте близо до мен.

Наведе се и вдигна Калеб без усилия, въпреки че бяха еднакви на тегло.

— Приближете се.

Тад и Зейн се подчиниха… и за момент всичко потъна в мрак. След секунда се озоваха в някаква зала.

Зейн залитна й за малко щеше да падне. Тад се оглеждаше ококорено, като заслепен от фенер бухал.

Мъжът, когото Макгрудър бе нарекъл Магнус, тръгна напред, без да им обръща внимание. Двамата се спогледаха и видяха изумените си изражения. Зейн кимна и тръгнаха след мъжа, защото нямаха никакво желание да остават сами на такова място.

Въпреки че носеше брат си, Магнус вървеше бързо и момчетата трябваше да подтичват. Осъзнаха, че се намират в някаква голяма постройка, защото стените и подовете бяха от гранит и мрамор. По стените имаше запалени факли и тежки врати с малки прозорчета в средата.

— Прилича на подземие — измърмори Зейн.

— Ти пък откъде знаеш? — прошепна Тад. — Все едно си виждал някога подземие.

— Не съм, но знаеш за какво говоря. Точно така си представям подземията от приказките.

— Вярно.

Момчетата спряха внезапно. Бяха влезли в огромна зала. Таванът едва се виждаше от пушека на стотината факли по стените. До отсрещната стена имаше голяма статуя на жена с разперени ръце, сякаш приканваше влизащите в прегръдката си. Зад нея по стените имаше по-малки барелефи.

— Дали е това, което си мисля? — прошепна Тад.

— Сигурно, като гледам мрежата в дясната й ръка.

Двамата направиха всеки жест срещу уроки, който бяха виждали в живота си, и побързаха да настигнат Магнус. Намираха се в храм на Лимс-Крагма, Дърпащата мрежи, Богинята на Смъртта.

Няколко фигури с черни роби се появиха от вратите вляво от статуята. Един мъж ги подмина, но вторият спря до тях.

— Каква работа имате тук, момчета?

Тад посочи Магнус, който тъкмо оставяше тялото на брат си в краката на статуята.

— Ние сме с него.

— Тогава елате.

Те кимнаха и забързаха след него.

Зейн изгледа мъжа с крайчеца на окото си. Имаше обикновени черти и бе почти плешив, само с малко коса на тила и над ушите. Беше съвсем обикновен, като се изключи фактът, че носеше роба на жрец на Богинята на Смъртта.

От една врата вдясно се появи по-възрастен мъж. Вървеше бавно и се подпираше на бял жезъл, по-висок от него. Бялата му коса се спускаше до раменете. Когато се приближи до Магнус, момчетата видяха, че е сляп.

— Защо смущаваш покоя ни, Магнус?

— Брат ми умира — Магнус се изправи и погледна стареца. — Познаваш баща ми и знаеш с какво се занимаваме. Животът на брат ми трябва да бъде пощаден.

Мъжът гледаше с празен поглед. Наглед беше крехък, но гласът му бе дълбок и силен.

— Господарката призовава всички, когато им дойде времето. Не мога да направя нищо за това.

— Можеш да го излекуваш! Знам какви способности имаш, Бетаниал.

— Защо не го занесе в храм на Килиан или Сунг? Лекуването е по тяхната част.

— Защото семейството ми е сключило договор с господарката ти и тя може да избере да не взима брат ми. Имаме нужда от него. Не му е още времето.

— Кога въобще е времето на смъртния? — попита върховният жрец.

Магнус пристъпи към него.

— Още не му е времето!

— Кога е времето? — прозвуча глас и момчетата инстинктивно пристъпиха едно към друго. В гласа се долавяше безнадеждност, но и някаква сигурност, че накрая всичко ще е наред.

Магнус се обърна към гигантската статуя.

— Когато този свят е в безопасност.

За момент всички факли проблеснаха и после запушиха.

Магнус се озова в толкова огромна зала, че таванът се губеше в мрака, а от стените виждаше само тази отдясно.

Пред себе си виждаше редица каменни пиедестали, на които лежаха мъже, жени и деца, а имаше и множество празни. Една жена се надигна, слезе от пиедестала си и започна да си проправя път през каменния лабиринт.

Още по-наблизо, на един пиедестал, се появи новородено. Магнус за момент се зачуди как това дете, което очевидно не бе оцеляло при раждането, ще успее да слезе и да отиде да се срещне с богинята. После си напомни, че това тук не е истинско. Виждаше илюзия, създадена от боговете, за да може много по-просто устроеният му ум да понесе срещата с тях. Принципно не беше от търпеливите, а сега положението бе критично.

— Достатъчно! — каза той и махна с ръка.

Залата изчезна и той се озова в по-малка, на върха на някаква планина. Беше облицована с мрамор и слонова кост. Таванът бе подпрян на високи колони. Но поне сега виждаше всички стени.

Залата предлагаше гледка към далечни планински върхове, въздухът бе рядък и студен. Магнус промени условията около тялото си, за да му е по-топло и да диша нормално. Отвън, малко под нивото на пода, започваше море от бели облаци и той разбра, че се намира в Павилиона на боговете — или Шатрата на боговете, както също го наричаха, — място, за което бе чувал от родителите си. Усмихна се, защото те се бяха видели тук за пръв път и това място изглеждаше подходящо за среща с богинята.

На една проста мраморна пейка седеше фигура, загърната в черна роба. Приличаше на млада жена и когато Магнус се приближи, махна качулката си. Кожата й бе бяла като най-чист порцелан, а косата и очите — черни като оникс. Имаше червени като кръв устни, а гласът й бе режещ като леден вятър.

— За простосмъртен уменията ти са удивителни, Магнус. Някой ден може да задминеш баща си и майка си в магическите изкуства. Освен това си по-арогантен и от двамата.

— Липсва ми търпението на баща ми и разбиранията на майка ми — отвърна предизвикателно Магнус. — Брат ми е нужен. Знаеш това.

— Не знам подобно нещо — отговори жената и се изправи. — Баща ти веднъж дойде при мен със своя приятел, човека, който стана валхеру.

Магнус с изненада откри, че тя е по-висока от него. По някаква причина това го подразни и само с една мисъл той се извиси над богинята.

Жената се засмя.

— Суетни сме, а? След това баща ти дойде втори път.

— Знам — каза Магнус. — Той ми обясни за вашата сделка.

— Така ли? — жената се обърна, все едно разглеждаше далечните планински върхове. — Не си спомням за сделка. Но помня, че му предложих избор.

— Не разбирам.

— Естествено. Не знам какво ти е казал баща ти за това, което се задава, но нямам дълг към семейството ви, просто става въпрос за едно споразумение, което сключих с Пъг преди време. Брат ти не е изключение. Той лежи пред вратите на царството ми и не мога да му откажа да влезе. Дошло е неговото време.

— Не — каза глас зад Магнус.

Той се обърна и видя крехка стара жена, кожата й бе опъната като пергамент над костите й. Косата й беше бяла, а робата й бе с цвета на снега по планинските върхове. Носеше украса от слонова кост, а краката й се губеха в полите на робата.

— Можеш да постъпиш както искаш, дъще, защото ти управляваш царството си. Но точно в това е смисълът — че правиш каквото искаш.

— Трябва да поддържам реда и недей да ме наричаш „дъще“, старице. Не ти е тук мястото.

— Явно никъде не ми е мястото — отвърна старицата и се усмихна на Магнус.

Той я огледа по-внимателно.

— Ти си вещицата от селото.

— Не. Но я познавам. Както познавам мнозина други.

Магнус беше озадачен, защото двете жени всъщност бяха една и съща жена. Единствената разлика беше в цвета и вида на кожата.

— Коя си ти?

— Аз съм тази, която беше и която ще бъде, но сега…

— Сега е никоя — обади се Лимс-Крагма.

— Да — отвърна старицата и изчезна, но ехото от последните й думи остана. — Можеш да постъпиш, както поискаш.

За момент Магнус и богинята останаха безмълвни.

— Добре. Отказвам на брат ти да влезе в моето царство. Ще бъде съден друг път. Сега го заведи на твоя остров.

— Коя беше тя?

— Онази, която беше — отвърна богинята и за миг по лицето й се мярна следа от емоция. — И може би, както каза, някой ден ще бъде отново — с един жест тя ги пренесе в храма. Всички наоколо бяха застинали като мухи в кехлибар. — Попитай Накор за ехото — след това богинята изчезна внезапно и всички се раздвижиха.

Калеб изстена и отвори очи.

— Братко?

— Богинята отвърна на молитвите ти — каза върховният жрец и сведе глава. Останалите също се поклониха.

— Елате — обърна се Магнус към момчетата и вдигна брат си от пода: Калеб отново бе изпаднал в безсъзнание. Братята се приближиха към магьосника и тъмнината отново ги погълна.

Намираха се близо до океана. Можеха да подушат уханието на сол в нощния въздух. Тад посочи двете луни и момчетата разбраха, че се намират на северозапад от странноприемницата на Макгрудър. Магнус тръгна към една широка правоъгълна постройка, без да каже нищо.

Сградата се намираше сред тревиста поляна и към вратата водеше павирана пътека. От двете страни на портата бяха запалени факли. Магнус влезе и зави наляво. Момчетата го последваха, гледаха към отсрещната врата, водеща във вътрешен двор, превърнат в градина.

Магнус пак зави наляво и тръгна по някакъв коридор. Пред една врата ги очакваха нисък мъж с тъмна брада, жена с проста, но красива синя рокля и дребен мъж в опърпана оранжева роба.

Никой от тримата не обърна внимание на момчетата — всички гледаха Магнус, който внесе брат си в широка, но бедно обзаведена спалня. Остави го на леглото и се отдръпна. Мъжът с оръфаната оранжева роба се наведе да огледа Калеб, после каза:

— Има нужда от почивка, а след това само лека храна и течности — обърна се към Магнус. — Какво точно се случи?

— Трябва да попитате тези двамата — отвърна магьосникът и посочи момчетата.

Брадатият мъж се приближи до Тад и Зейн и се представи.

— Аз съм Пъг, бащата на Калеб. Какво се случи?

Тад започна да обяснява за засадата, а Зейн вмъкваше по някой коментар. Когато стигнаха до събитията в странноприемницата на Макгрудър, Магнус ги прекъсна.

— Нека аз продължа — обърна се към баща си. — Старата селска вещица забавила смъртта му.

— Селска вещица? — намеси се мъжът с оранжевата роба.

— Ще стигна и до това — Магнус започна да разказва за пътешествието си в залите на Лимс-Крагма, а Зейн се приближи до Тад, сякаш търсеше опора.

— Белокосата изглеждаше точно като селската вещица. Каза, че вие двамата — Магнус махна към баща си й другия мъж — се досещате коя е. Според Лимс-Крагма била ехо.

Пъг се обърна към дребния мъж.

— Какво мислиш, Накор?

— Помниш ли Залтаис, с когото се сблъскахме при нашествието на Изумрудената кралица? Казах ти, че той е сън.

— Не съм чувал за това — намеси се Магнус.

— Има много неща, за които не си чувал — Пъг се намръщи на сина си. — Какво си въобразяваше? Защо отиде в царството на Богинята на Смъртта?

— Защото на Калеб му оставаха броени минути. Освен това ти си бил там два пъти и си жив.

— Втория път не беше по мой избор — напомни му Пъг. Магнус знаеше историята. Баща му почти бе загинал при сблъсъка с демона, предвождал армиите на Изумрудената кралица по време на Войната на студенокръвните.

— Но първия път си отишъл да потърсиш баба и си се върнал.

— С Томас едва оживяхме при първото посещение в залата й. Можеше да се озовеш в капан.

— Татко, залата е илюзия.

Накор поклати глава.

— Илюзиите на боговете убиват по-лесно от стомана. Могат да са достатъчно истински, когато се наложи.

— Това е лудост. Можеше да загубя и двамата си синове — намеси се Миранда.

Магнус присви сините си очи.

— Обучихте ме добре. Не се подведох по илюзията и я предизвиках да се промени. Срещнахме се в Павилиона на боговете.

Пъг и Миранда се спогледаха.

— Бих рискувал всичко, за да спася брат си — Магнус видя недоволното изражение на майка си и продължи: — Знам, че се притесняваш и за двама ни, но нали останахме живи.

— Факт, който трябва да обсъдим — каза Пъг. — Накор?

— Ще ти кажа каквото знам — отвърна дребният мъж с усмивка и посочи момчетата. — Първо да се оправим с тях.

Пъг се обърна и въпреки че бе говорил с Тад и Зейн само преди няколко минути, сякаш ги съзираше за първи път.

— Та кои бяхте вие?

— Аз съм Тад. Това е Зейн. Ние сме от Звезден пристан.

— Защо бяхте със сина ми? — попита Миранда.

Тад започна да разправя за празника и как се бяха събудили в каруцата. Разказът беше малко накъсан, но сравнително точен.

— Значи не сте чираци на Калеб? — попита накрая Магнус.

Тад и Зейн се спогледаха виновно.

— Никога не сме се представяли за негови чираци.

— Макгрудър го каза.

Тад сви рамене.

— Калеб ни водеше към Яр-Рин и след това към Кеш, за да ни намери занаят. Ако не успееше там, щеше да ни заведе в Крондор. Правеше го по молба на майка ни.

— Вече знаете повече, отколкото трябва, само от това, което сте чули и видели за един ден — каза Пъг. — Трябва да помислим какво да ви правим. Междувременно можете да си починете. Накор, намери им стая и после ела да поговорим.

Накор кимна и махна на момчетата да го последват. Тад и Зейн тръгнаха послушно след него.

— Аз съм Накор и съм комарджия. Знаете ли игри с карти? — братята отговориха отрицателно и той поклати глава. — Загубил съм форма. Никой на този остров не играе. Вие с какво се занимавате?

Момчетата мълчаха, сякаш и двамата чакаха другият да отговори.

— С разни неща — отвърна накрая Тад.

— Какви? — попита Накор, докато ги водеше по коридор с врати от двете страни.

— Товарим и разтоварваме — обади се Зейн.

— А, значи сте хамали.

— Не съвсем — отвърна Зейн. — И можем да караме каруца!

— Колари?

— Не точно. Но аз мога да управлявам лодка — каза Тад. — И двамата разбираме от риболов.

— А аз мога да ловувам. Калеб ме заведе веднъж и ми показа как се стреля с лък. Каза, че съм имал талант. Уцелих един елен съвсем сам! — гордостта в гласа на Зейн личеше съвсем ясно.

— Понякога помагах на Фаулър Кенси да плете мрежи — добави Тад. — Той ме научи как да хващам патици в езерото.

— А аз помагах на ковача Ингвар, като оправяше казаните. На него не му се занимаваше с калайджийство и ме научи. И знам как се поддържа пещ, та да не изгасне до сутринта, и как се закалява стомана — Тад го изгледа със съмнение. — Гледах го, достатъчно пъти!

Накор ги заведе в една празна стая с четири легла с навити постели.

— Е, това е доста впечатляващ списък с умения за момчета на вашите години — махна им да разгънат постелите и посочи една ракла до вратата. — Одеялата са там. Има свещ и огниво, но няма да ви трябват. Предполагам, че ще заспите веднага щом се махна. До разсъмване има още три часа, така че си починете. Като се събудите, някой ще дойде и ще ви донесе нещо за ядене. Сигурно ще сте гладни.

— Аз и сега съм гладен — оплака се Зейн.

Тад поклати глава.

— Но ще изчакам до сутринта — поправи се бързо брат му и отиде за одеялата.

— Сър, може ли да питам нещо? — каза Тад.

— Наричайте ме Накор, не сър. Какво ще ме питаш?

— Къде сме?

Накор замълча за момент, после се ухили.

— Още не мога да ви кажа. Ще разберете, щом Пъг реши какво да ви правим.

— Какво искате да кажете, сър… Накор?

Мъжът спря да се усмихва.

— Момчета, видяхте и чухте неща, заради които някои хора може да загинат — Тад пребледня, а Зейн се опули. — Пъг трябва да реши какво да правим с вас. Магнус е мислил, че сте чираци на Калеб, което означава определени неща. Вие не сте, което пък означава други. Не мога да съм по-подробен, но скоро ще научите волята на Пъг. Дотогава сте гости, но не се разхождайте без придружител. Разбрахте ли?

Двамата кимнаха и Накор излезе.

— Ще ни убият ли? — попита Тад, докато си лягаха.

— Той говореше принципно, не за нас.

— Но защо?

— Не знам — отговори Зейн. — Бащата на Калеб е могъщ, той е магьосник, като другия си син — момчетата изпитваха обичайния за простолюдието страх от магьосници, но се утешаваха с факта, че все пак става дума за бащата на Калеб. В техните умове високият ловец беше нещо като добронамерен чичо, което пък правеше Пъг нещо като дядо. Поне така се надяваха.

— Всички казват, че той притежава острова на Звезден пристан — продължи Зейн. — Това означава, че е някакъв благородник. Те имат врагове. Благородниците водят войни и се занимават с други опасни работи.

Тад подложи ръка под главата си.

— Уморен съм, но не ми се спи.

— Ами нали го чу? Не можем да ходим никъде. По-добре да пробваме да дремнем.

Тад зяпна в тъмния таван.

— Иска ми се да си бяхме в Звезден пристан.

Зейн въздъхна дълбоко.

— И на мен.

5

Островът на чародея

Всички бяха вперили очи в Накор.

Той измъкна портокал от сякаш бездънната си торба и го предложи първо на Миранда, а после на Пъг и Магнус. И тримата отказаха. Исаланецът заби пръст в кората и започна да я бели, процес, който всички бяха наблюдавали безброй пъти.

— Накор — каза Пъг. — Какво не ни казваш?

— Нищо. Или поне не знаех нищо, преди да се появи Магнус.

— Как така? — попита Миранда, която седеше на леглото на Калеб.

Пъг се бе разположил до краката му, а Магнус беше на единствения друг стол.

— Знаеш ли коя е старата селска вещица? — попита Накор.

— Не съвсем — отвърна Магнус. — Срещал съм я преди и усещах, че в нея има нещо повече от познаването на билки и правенето на отвари. Има мощ, но е заглушена.

— Каза, че Богинята я нарекла ехо — намеси се Миранда, после се обърна към Накор. — Това какво означава?

— Мисля, че разбирам, или поне частично — обади се Пъг. — Накор, кажи каквото знаеш.

Обичайното щастливо изражение на дребосъка изчезна. Вместо това се появи най-мрачната физиономия, която Пъг бе виждал на лицето му.

— Боговете са изключително мощни същества. Нашето разбиране за тях е ограничено от възприятията ни. И тримата сте били в Павилиона на боговете и знаете, че е едновременно истински и метафоричен. Това е място на ума, както и на тялото. Когато съм се сблъсквал с определен тип същества… — той спря, сякаш подбираше следващите си думи. — Споменах Залтаис — Пъг му кимна. — Помниш ли, казах, че е сън?

— Казваш това всеки път, като споменеш за него, но не си ни обяснявал.

Накор се усмихна.

— Предположих, че сам ще прозреш истината, защото дискутирахме тези неща в Крондор, преди Войната на студенокръвните.

— Всичко това е ново за мен, така че защо не обясниш отначало? — намеси се Магнус.

— Безименният спи — каза Накор.

Тримата знаеха за Налар, Великия бог на злото, прокуден от Контролиращите богове, или така наречените Велики.

— Поне такава е легендата. Когато започнали Войните на хаоса, Безименният подмамил валхеру да се опълчат на Дребните богове, така както по-рано накарал Дребните да се изправят срещу Контролиращите.

— Изучавал съм текстове не по-малко от жреците — обади се Магнус. — Но не бях чел, че Безименният е накарал Дребните богове да се опълчат на Великите. Той самият е бил Велик. Защо му е било да прави подобно нещо?

— За да наруши баланса — отговори Пъг. — Да промени отношенията между седемте Контролиращи — започна да изброява на пръсти. — Безименният, който е Мрак. Арч-Индар, Светлината; Ев-Дем, Работещият отвътре; Абрем-Сев, Строителят; Графт, Тъкачът на желанието; Хелбинор, Въздържащият се, и в средата Балансът.

— Ишап — допълни Магнус.

Накор свърши с портокала, пусна обелките в торбата и облиза пръсти.

— След Войните на хаоса балансът се променил — той вдигна едната си ръка, показвайки четири пръста и сгънат палец. — Останали Безименният и четирите динамични бога: Абрем-Сев, Ев-Дем, Графт и Хелбинор.

Исаланецът разгъна палеца си.

— Ишап в средата, за да поддържа баланс. Донякъде той е най-могъщият бог, защото ще застане на някоя страна, ако тя е затруднена, и ще се опълчи на другата, която е с предимство. За да поддържа баланса. Всички те са в основата на съществуването на нашия свят. Един за действие, един за противодействие, един за висшата цел и ума и един за всички непознати и невидими неща, важни за нашето съществуване. Последният за баланс.

Събра връхчетата на пръстите си.

— Те са в единство. Формират тъканта на нашата реалност. Те са изражение на различни сили, които са жизнени и динамични и които на свой ред са изражение на нещо по-първично. Себеотдайната, Тази, Която е Светлина и Безименният, Този, Който е Мрак, са източникът на тези две първични сили. Богинята на Доброто загинала във Войните на хаоса и останалите петима били принудени да затворят Безименния в друг свят, под планина толкова голяма, че нашият свят би се събрал в някоя дупка на върха й.

— Там лежи той — Накор се огледа. — Залтаис беше един от сънищата му.

— Мислех, че разбирам, ама май не е така — каза Пъг.

— Ако някой лежи в затвор, не може ли да сънува, че някой друг седи на далечен трон и събира армии, които да го освободят?

— Нима Залтаис е събирал армия, за да щурмува друга реалност? — възкликна Миранда.

— Не, това е просто метафора — отвърна Пъг.

— Всичко е метафора — отговори Накор. — Вещицата е ехо от Богинята на Доброто.

— Чакай — намеси се Магнус. — Старата жена, която видях в Павилиона, може и да е била такава, но вещицата си е истински човек.

— Несъмнено — съгласи се Накор. — Боговете често оставят малка част от себе си в смъртните. Така разбират как да проявяват своите роли в света и да изпълняват задълженията си към вярващите в тях. Когато смъртният умре, искрата се завръща при бога. Взаимоотношенията между боговете и хората са сложни. Боговете се проявяват по начина, по който ги виждат хората. Банат в Мидкемия и Калкин в Новиндус са на практика един и същ бог, но изглеждат различно.

— Значи старата вещица има в себе си божествен отпечатък? — попита Магнус.

— Точно така. Арч-Индар е мъртва, поне според нашите разбирания, но нейната мощ е толкова голяма и фундаментална, че дори векове след смъртта й нейното ехо продължава да ни оказва влияние.

— Затова ли започна онази религия в Крондор? — попита Миранда.

— Не съм я започнал — отговори Накор. — Просто я възкресих. Когато се появи аватарът, разбрах, че и богинята ще се върне. Щом момичето, Алийта, започна да демонстрира способностите си, разбрах, че това е правилният избор.

— Когато това се случи, останалите богове ще освободят Безименния, за да възстановят реда. Без Арч-Индар, която да противодейства на злото му, той ще остане затворен — Накор ги огледа един по един.

— Освен това не забравяйте, че Ишап също е „мъртъв“. Но последователите му набраха сили. Той ще се завърне преди Богинята, защото неговият храм е възстановен отпреди доста време, а моят е още млад. Но когато Ишап и Арч-Индар се завърнат, останалите Контролиращи богове ще освободят Безименния.

— И наличието на вярващи ще причини това? — попита Магнус.

— Рано или късно — отвърна Накор. — Можем само да гадаем след колко време.

— Векове — обади се Миранда.

— Ако имаме късмет — каза Накор. — Може и повече. Вероятно никой от нас няма да го доживее. А ние живеем много по-дълго от другите хора!

— Говорите за неща, които ще се случат след векове в бъдещето — повиши глас Магнус. — Какво общо има това с настоящата ситуация?

Накор разпери театрално ръце.

— Нямам представа. Пъг, ти имаш ли?

— Донякъде. Един от проблемите ни е, че Безименният продължава да влияе индиректно на нашия свят дори от такова разстояние. Богинята на Доброто може и да е оставила ехо след себе си, но опонентът й има по-голямо предимство. В известен смисъл ние сме нейни агенти и се борим с онези, които са под влиянието на Безименния.

— Съмнявам се, че нашият стар враг Лесо Варен е осъзнал кога е станал зъл. Може би е било въпрос на избор — сделка за власт срещу служба.

— А може и да не знае на кого служи — предположи Накор. — Помниш ли ситуацията със Сълзата на боговете?

Пъг се навъси.

— Имах продължителен спор с Арута, че не ми е казал за събитията, преди да се развият.

Накор кимна. Той знаеше историята, макар да не бе намесен директно. А и знаеше, че темата е болезнена, защото Уилям, най-големият син на Пъг, и Яжара, една от най-добрите му ученички, бяха в центъра на събитията.

Те, заедно с мъжа, станал по-късно известен като Джеймс, херцога на Крондор, бяха предотвратили опита на Варен да открадне Сълзата на боговете — мощен артефакт, чрез който храмовете комуникираха с боговете.

— Никога няма да разберем цялата история — продължи Накор. — От това, което знаем, мъжът, наричан Мечището, е действал сам. Дори спрял да приема заповеди от Варен и това е знак за намесата на Безименния. Агентите му често… полудяват и нападат дори съюзниците си.

— Това, че ние сме единни, е главното предимство на Конклава. Дори тези, които ни гледат с подозрение, като жреците и магьосниците от Звезден пристан, не се месят в делата ни.

— Те не знаят какво правим — обади се Магнус.

Пъг се засмя прощаващо.

— Не ги подценявай, сине, и недей да ни приписваш излишна важност. Храмовете и монарсите имат добра представа с какво се занимаваме, иначе вероятно нямаше да ни оказват такова съдействие.

Накор също се ухили.

— Когато дойде денят, в който ще се изправим срещу агентите на Безименния, точно тези хора, които презираш, може да са ни от голяма полза.

Магнус благоразумно сведе поглед.

— Това, което ме тревожи — продължи Накор, — е, че тези събития, ехота, сънища и други божествени прояви зачестяват. След Войната на студенокръвните имаме сведения за поне дузина такива инциденти.

— И какво означава това? — попита Миранда.

— Че нещо предстои. Нещо свързано със спящия враг.

— Дасатите ли? — попита Пъг.

— Безименният повлия на пантатийците да докарат демона на нашия свят. Разрушенията и хаосът са негови съюзници. Той не се тревожи за краткотрайните ефекти върху света, стига ужасът да се изсипва върху хората и мощта му да расте. Само предполагам, но вероятно той сънува за превъзходство, иначе защо ще поставя на трона Залтаис вместо Изумрудената кралица? Искал е сънят му да контролира нещата, за да ускори връщането му. Иска да спечели надмощие, преди другите Контролиращи да възстановят баланса.

— Лудост — каза Миранда.

— В своята основа злото си е лудост — съгласи се Накор. — Оттам идват и Дните на яростта на Лудия бог.

— Войните на хаоса — каза Пъг.

— Значи трябва да се борим, докато сме живи, а после и нашите деца да продължат? — попита Магнус.

— Вероятно — отговори Накор. — Може никога да не триумфираме и да победим напълно, а да сме обречени на вечна борба. Мислете си, че сме мравки. Трябва да съборим огромен каменен замък и за целта разполагаме само с телата си. Така че ще се трудим с години, векове, хилядолетия, епохи — ще чоплим камъните с малките си челюсти. Десетки хиляди, милиони ще умрат, но постепенно камъните ще поддадат.

— Защото, ако имаме знания и план, може да изберем къде да ухапем — продължи той. — Няма да се занимаваме с всеки камък, а само с опорните. И след това ще прегризем хоросана, за да може да го избутаме, и когато това стане, и другите камъни ще започнат да падат… Да, може никога да не видим края на борбата, но когато Безименният и Богинята на Доброто се върнат, балансът ще бъде възстановен.

— Какъв ли ще е този свят? — зачуди се Магнус.

— С по-малко борба, надявам се — каза Миранда.

— Може би — отвърна Накор. — Но дори да не е така, борбата ще е по-скучна. Докато сега се състезаваме, а светът виси на косъм.

— А цената на поражението е твърде ужасна — Магнус погледна надолу към брат си.

— Това го знам добре — въздъхна Пъг.

Останалите замълчаха. Първите две деца на Пъг бяха загинали във Войната на студенокръвните.

Накор се изправи и каза:

— Да се разотиваме. Ще изпратя съобщение на нашите агенти да проверят дали атаката срещу Калеб е нещастна случайност, или част от нещо по-голямо.

— Накор, чакай малко — спря го Пъг, докато Миранда и Магнус излизаха. — Налага ли се да местим Макгрудър?

— Не. Предлагам да го оставим. Ако са били обикновени бандити, значи няма опасност. А ако нападателите на Калеб са агенти на Варен, нека да повярват, че са ни заблудили. Ако Макгрудър усети, че е под наблюдение, което няма да е трудно в такова забутано място, винаги можем да изпратим някой да следи наблюдателите.

Накор се ухили. Подобни планове винаги му бяха по вкуса.

— Има и нещо друго — каза Пъг.

— Какво?

— Вчера получих съобщение, което ме разтревожи. Искам да чуя какво мислиш.

— Няма проблем.

Пъг извади един свитък от робата си и му го подаде.

— Не е първият. Появяват се на бюрото ми от време на време, от години.

— От колко години?

— Отпреди да се срещнем. В първия пишеше да накарам Джими да ти каже…

— Че няма магия — довърши Накор. — Знам. Щом го чух това, от магьосник на всичкото отгоре, разбрах, че веднага трябва да дойда в Звезден пристан — огледа свитъка. — Откъде ли идват?

— Не откъде, а откога. От бъдещето.

Накор кимна и очите му се разшириха, щом го прочете отново.

— Този е… от теб! — възкликна той. За първи път, откакто се познаваха, дребният исаланец нямаше думи.

Тад лежеше на леглото с ръце под главата си, а Зейн обикаляше из стаята.

— Ако продължаваш така, ще изкопаеш бразда в пода.

— Не мога да седя на едно място. Донесоха ни закуска и ни казаха да чакаме. После обяд. След това изхвърлиха нощното гърне. Вече е почти време за вечеря, а никой не иска да ни каже какво правим тук.

— Очевидно е. Чакаме. Само че не знаем какво.

Зейн се намръщи и Тад се надигна от леглото. Познаваше този поглед. Брат му щеше да му налети всеки момент.

В този миг обаче се появи Накор.

— Елате с мен.

И тръгна толкова внезапно, че Тад щеше да се пребие, за да го последва. Настигна го чак в средата на коридора и се зачуди как дребосъкът успява да върви толкова бързо.

— Не зяпайте — предупреди ги Накор.

След секунда Тад се удари в касата на една врата, която тъкмо бяха подминали, врата, водеща към вътрешен двор, зает от обширен басейн. По ръба му и във водата имаше млади жени. Голи. Всичките бяха невероятно красиви, но с бледозелена кожа и коса с цвят на медна тел.

В следващия миг Тад претърпя нова контузия, защото го блъсна Зейн — бе видял същото.

Момичетата се обърнаха към тях. Очите им нямаха ириси, бяха като млечнобели перли.

Накор махна за поздрав на момичетата и изсумтя:

— Казах ви да не зяпате. Хайде.

Тад опипа носа си, за да провери дали не го е разкървавил.

— Това са шест сестри от Питирендар — обясни Накор. — Не си падат много по дрехите и през повечето време са във водата. Може да се каже, че не са изцяло хора. Но имат достатъчно човешки черти, за да ви докарат неприятности. Стойте далече от тях или лично аз ще ви стъжня живота.

— Не са хора… — Зейн не можеше да повярва на очите си. Тад се протегна и го помъкна по коридора след Накор.

Завиха зад един ъгъл и Накор им махна да застанат до стената. Нещо — поради липса на по-добра дума — се носеше към тях. Беше наполовина на височината на момчетата и два пъти по-широко. Приличаше на маса с черна покривка и се движеше с крака като на рак. Освен това издаваше странни мъркащи звуци.

Накор го поздрави и нещото отвърна с изненадващо нормален женски глас.

— Какво е това? — прошепна Тад, след като нещото ги подмина.

— Посетител — отговори Накор и ги вкара в една стая.

Пъг се надигна от писалището си и им посочи да седнат на два стола срещу него. След това пак седна, а Накор застана до прозореца от лявата му страна.

— Честно казано, не знаем какво да ви правим — започна магьосникът.

Тад пребледня, а Зейн се изчерви.

— Как така „какво да ни правите“, сър?

Пъг се усмихна.

— Няма да ви навредим, ако това ви тревожи — отпусна се назад и ги погледна. — Сигурно вече сте забелязали, че тази общност не е като другите.

— Да, сър — отвърна Тад, а Зейн кимна.

— Засега се справяте добре — позасмя се Накор.

Зейн сви рамене.

— Не съм сигурен какво да мисля, но Калеб винаги е бил добър към нас и майка ни. Щом вие сте неговото семейство, предполагам… че тук сме в безопасност.

— Не обичам да се меся в личния живот на децата си, но разкажете ми нещо повече за майка си.

Тад заговори, защото Мари все пак беше негова майка, въпреки че се отнасяше и с двамата еднакво. Започна с обичайните неща. Че е добра готвачка и че скромната им къща е винаги подредена. Още от първите му думи беше ясно, че я обича и уважава.

— Беше трудно, след като татко загина. Тя взе Зейн, защото беше най-добрият ми приятел и си нямаше никого. Останалите от града не направиха нищо. Тя все успяваше да ни опази от неприятности.

— Познавам я по-дълго, отколкото истинската си майка — добави Зейн. — Може да се каже, че тя е истинската, ако разбирате, сър. Никога не взимаше страната на Тад, когато се карахме. Обичаше ме като свое дете.

Пъг въздъхна.

— И без да съм я срещал, разбирам защо синът ми я обича, както и вас. Постъпили сте смело, като сте се върнали при каруцата.

— Даже глупаво, доколкото разбрах от разказа им — обади се Накор. — Калеб не ви ли каза да отидете в селото, ако се измъкнете от бандитите?

— Да — отвърна Тад. — Каза, но вече бяхме убили двама и решихме, че може да има нужда от помощ. Освен това вече имахме два меча.

Пъг поклати глава.

— Аз лично се радвам, че не сте се подчинили, и ви се възхищавам, защото в противен случай щях да загубя сина си — за момент погледът му се разфокусира, сякаш беше някъде далече. — Това е нещо, от което се страхувам повече, отколкото си представяте. Е, какво да правим с вас?

— Калеб ни водеше към Кеш или към Крондор, защото при нас няма работа. Ако имате нужда от чираци, ние сме готови — каза Зейн.

— Вярно ли е, Тад?

— Да, сър.

— Имаме нужда от чираци — отвърна Пъг. — Първо обаче трябва да видим за какво ви бива.

Пъг се изправи и момчетата го последваха.

— Накор ще ви дава инструкции, докато синът ми се оправи. След това ще имам друга задача за него и ще ви подложим на още изпитания. Сега имам работа, така че сте свободни.

Момчетата излязоха и Тад се ухили. Страховете им бяха заменени от надежда, защото отначало се бяха стреснали не на шега от думите на исаланеца.

— Накор, а за какво ще чиракуваме? — попита Тад, докато вървяха по коридора.

— Това ще се разбере тепърва, млади приятелю. Не съм сигурен, че имаме име за това, което ще правите. Да речем, че ще работите.

— Каква работа? — поинтересува се Зейн.

— Най-разнообразна. Неща, които дори не си представяте. Защото ако станете служители на Конклава на сенките, това ще е нещо повече от занаят — той внезапно стана сериозен. — Ще е доживотно обвързване.

Момчетата не бяха сигурни какво точно означава това, но от изражението на Накор усещаха, че няма да са много щастливи, когато разберат.

6

Чираци

Зейн беше почервенял от гняв.

— Няма да го направя! — извика той с непокорен глас.

— Трябва — отвърна Тад. — Иначе ще си навлечеш повече неприятности, отколкото си представяш.

— Глупаво е — настоя Зейн. — Щом не съм се научил досега, никога няма да мога.

— Прекара целия си живот на брега на езеро, а не можеш да плуваш — ядоса се и Тад. — Ето това е глупаво. Накор каза, че трябва да се научиш.

Стояха под едно дърво. Останалите ученици шляпаха из плиткото, неколцина плуваха навътре. Тад беше приличен плувец, но Зейн така и не се бе научил.

В този момент се появиха шестте сестри от Питирендар, говореха на мелодичния си език. Момчетата вече бяха започнали да свикват с това, че много от обитателите на Острова на чародея са странни. Разбира се, хората бяха повече от посетителите от други светове. Сред тях имаше и няколко човешки момичета, които се бяха сприятелили с братята. Но по някаква причина шестте сестри предизвикваха по-силна реакция сред мъжките ученици. Тад и Зейн не правеха изключение.

Четири от момичетата бяха голи, както обикновено. Другите две носеха прости бели ризи, които свалиха, щом стигнаха до брега. След това и шестте се гмурнаха грациозно във водата.

— Добре — възкликна Тад. — Като искаш, стой тук. Аз отивам да плувам!

Зейн вече бе скочил на крака.

— Може и да си прав. Май е време да се науча — забърза след брат си и се бухна във водата.

Накор и Калеб ги наблюдаваха от известно разстояние.

— Как се справят? — попита Калеб.

Накор сви рамене.

— Те са добри момчета. Но ако не беше злополучният инцидент с теб, никога нямаше да се озоват тук. Нямат никакви специални умения, дарби и таланти.

— Освен че са добри момчета.

— Добри хора имаме в излишък — каза Накор. — Само че ни трябват няколко корави копелета, които биха изтръгнали и сърцето на майка си, ако се наложи — и обърна гръб на езерото, където момчетата се пръскаха с момичетата от Питирендар. Калеб стана и двамата тръгнаха към вилата.

Раните на Калеб вече бяха зараснали и той се движеше почти без болка.

— Знаеш, че ако не беше баща ми, и аз щях да съм просто „добър момък“.

— Ти имаш множество специални дарби — отвърна Накор.

— Например?

— Ти си невероятен ловец, разчиташ следи и се оправяш в горите не по-зле от елфите.

— Както би се научил всеки младеж с поне мъничко талант, пратен да живее сред елфите. Да виждаш множество талантливи ловци на острова?

Накор замълча.

— И двамата знаем, че причината, поради която ме пратиха при Томас в Елвандар, беше, че тук бях нещастен. Баща ми мислеше, че промяната ще е добра за мен, и бе прав. Има разлика между това да си единственият човек между елфите и да те уважават, и това да си единственият без магическа дарба сред децата и да те презират.

— Презиране е силна дума.

Калеб го погледна и каза:

— Ти не беше тук непрекъснато. Както и баща ми. Майка ми виждаше и се опитваше да ме защити, както и Магнус. Но децата често са жестоки. Ако искаш корави копелета, ги намери като малки и не ги учи на състрадание.

— Горчиви думи — каза Накор. Вече приближаваха кухнята.

— Така ли? — Калеб сви рамене. — Не се чувствам обиден, но явно някои рани, та били те и детски, не зарастват напълно. Просто избледняват.

— Това наистина ли те притеснява, Калеб?

Продължиха към главната постройка на Вила Беата.

— Чувствам се безполезен — Калеб спря, преди да стигнат коридора. — През повечето време нося съобщения. И то такива, които не са достатъчно важни, за да пратят теб, Магнус или някой друг магьосник. Знам, че мога да се промъкна там, където Магнус не може, но от мен няма никаква друга полза.

Накор понечи да каже нещо, но Калеб го спря. Очите му бяха присвити и в гласа му имаше гневни нотки.

— Мислиш ли, че ако в каруцата бяха Талвин Хокинс или Каспар от Оласко, нямаше да се оправят с бандитите без драскотина?

Накор не каза нищо.

— Аз съм приличен фехтовач. По-добър от средното ниво, но не съм забележителен. Добър ловец съм, може би дори невероятен, но това как помага в борбата с враговете ни? Мога да разузнавам. Както и мнозина други. Искам да кажа, че за мен няма никаква специална работа, с която да почувствам, че и аз играя своята роля.

Накор поклати глава и го потупа по рамото.

— Млади приятелю, грешиш дълбоко. Ще дойде ден, в който ще разкриеш истинския си потенциал и ще разбереш колко си специален. Дотогава, ако искаш да се самосъжаляваш, няма проблем. Само че аз нямам време да те слушам — исаланецът се обърна и си тръгна.

Калеб постоя около минута във вътрешен конфликт. После започна да се хили и накрая се засмя. Разговорите с Накор винаги му оправяха настроението. Реши да се върне в покоите си и да помисли какво да прави с Тад и Зейн.

Зейн лежеше на брега, кашляше и се опитваше да не изглежда унизително. Тад му помогна да се изправи.

— Ако ще влизаш в дълбокото, трябва да се научиш поне да махаш с ръце.

Зейн изплю още малко вода.

— Разсеях се.

— Добре ли е? — попита една от сестрите зад Тад. Шестте, както и останалите ученици, се бяха събрали и гледаха със смесица от притеснение и веселие.

— Ще живее — отвърна Тад и дръпна приятеля си. Сестрите започнаха да си шепнат и да хихикат и отново тръгнаха към водата. — Какво се опитваше да направиш?

Зейн заговори, без да откъсва очи от момичетата.

— Една от тях, мисля че Задрина, ме дръпна и ме целуна.

— Аз не мога да ги различа. Освен това всичките ще те целуват, ако ги оставиш.

— Но това беше целувка! Истинска.

— И след това отвори очи и откри, че си под водата?

Зейн повтори, без да се замисля:

— След това отворих очи и открих, че съм под водата.

— И почна да се давиш.

— И почнах да се давя.

— Ще трябва да те науча да плуваш.

— Скоро — отвърна Зейн, докато гледаше как сестрите се закачат с останалите момчета. — Но не днес. Нагълтах толкова вода, че никога няма да ожаднея.

— Да се връщаме — Тад погледна към вилата. — Калеб и Накор си говореха, преди да влезем да плуваме. Дали са решили какво да правят с нас?

— Каквото и да решат, надявам се да изчакат до утре, защото тази вечер имам среща със Задрина край басейна.

Тад потупа доведения си брат по рамото.

— Само гледай да не се удавиш.

— Няма — тръгнаха към вилата. — Знаеш ли, че техният свят е предимно от вода? Затова киснат по цял ден в нея.

— Още ми е трудно да си представя друг свят.

— Светове — поправи го Зейн. — И на мен ми беше трудно, но тук всички го приемат за нормално и взех да свиквам. Като бяхме малки, беше лесно да си представям Кеш и Кралството, защото в града често идваха хора от там. Докато за другите народи ми бе по-трудно. Сега е нещо подобно, само че по-странно. Разбираш ли?

Тад кимна.

Преди да стигнат до постройката, от вратата се подаде строен мъж с тесен клин и торбеста риза.

— А! Ето къде сте. Нали вие сте момчетата от Звезден пристан? — и им махна да го последват, без да чака отговор. Движеше се като танцьор или акробат, с елегантни и пестеливи движения. Краката му бяха обути в странни обувки до глезените, с подметки от двойно подсилена кожа. Косата му бе светлоруса и се спускаше до раменете.

Когато заобиколиха селището от другата страна, мъжът се обърна и ги изгледа със сините си очи.

— Не изоставайте.

Започнаха да изкачват една пътечка към билото и докато стигнат до върха, вече бяха останали без дъх.

— Още е рано за почивка.

Тад и Зейн въздъхнаха и поеха надолу по склона към морския бряг. Вляво от тях, на един нос, се издигаше черна постройка.

— Какво е това? — учуди се Зейн.

— Замъкът на Черния магьосник — отвърна мъжът.

— А кой е Черният магьосник? — попита Тад.

Мъжът се усмихна през рамо. Лицето му изглеждаше младо, сякаш бе само с няколко години по-голям от тях, но в косата му си личаха сивите кичури.

— Пъг, когато е тук. А ако го няма, Накор, Магнус или пък Миранда. Който е свободен.

— Не разбирам — Тад спря да си поеме дъх. — Може ли да починем за минута?

— Задъхахте ли се? На вашата възраст?

— Изкачването беше дълго — Зейн също спря.

— Нищо не е. Когато свършим с подготовката ви, ще тичате по тези склонове, без да се замислите.

— Обясни ни за Черния магьосник — помоли Тад между вдишванията.

— Е, нали знаете историите…

— Не — прекъсна го Зейн. — Не ги знаем. Затова питаме.

— Мислех, че всички от Горчиво море знаят легендата.

— Ние не сме от Горчиво море. Ние сме от Звезден пристан.

— А, да, Звезден пристан — мъжът кимна разбиращо и се обърна. — Хайде, почивката свърши.

Момчетата си поеха дълбоко дъх и забързаха след него.

— Едно време тук е живял мъж на име Макрос. Той започнал легендата за Черния магьосник, за да не го закачат. По-късно оставил този остров на Пъг. Който продължи легендата, за да не се отбиват кораби. Така поне е относително спокойно.

Докато се спускаха към брега, пътечката им се срещна с друга, водеща към замъка.

— Ако тръгнете по нея, ще стигнете до крепостта. Празна е. Няма кой знае какво да се види, но ако имаме съмнения, че ни наблюдават, показваме всякакви странни светлини от прозорците — мъжът отново се усмихна. — Много добро представление — щом стигнаха на пясъка, той ги спря и обясни: — Ето какво искам. Тичайте до онези скали, зад които започва следващият залив, и се върнете. Колкото се може по-бързо.

Тад едва се крепеше на крака.

— А ти кой си?

Мъжът сложи ръце на кръста си.

— Тиленбрук. Фарсез Тиленбрук. Аз ще водя физическата ви подготовка. Поне за известно време. Двамата сте се разпуснали и не сте във форма за предизвикателствата, които ще срещнете като чираци на Калеб.

Момчетата се спогледаха.

— Значи ще сме негови чираци? — попита Зейн.

— Може би. Сега тичайте!

Двамата тръгнаха в бавно темпо, все още уморени от качването по склона. Фарсез ги чакаше търпеливо, докато стигнат с препъване до скалите и поемат обратно. Щом се върнаха при него, момчетата паднаха на колене, бяха се задъхали. Зейн се просна на пясъка.

— Леле — възкликна Тиленбрук. — Ама вие сте в съвсем лошо състояние. Обзалагам се, че е заради мързелуването цял ден. Ставайте! Бърз ход обратно към вилата.

И тръгна с рязка крачка. Момчетата го последваха с ръмжене.

След половин час братята се спуснаха по склона над селището, капнали и целите в пот. Тиленбрук ги чакаше на стената с халба в ръка. Отпи спокойно и погледна позицията на слънцето, докато те се приближаваха.

— Добре. За днес стига. Ще повторим упражнението утре и така всеки ден, докато не постигнете задоволително време.

Момчетата се спогледаха. Зейн беше затворил очи и се бе навел напред, с ръце на коленете. Тад се опитваше да отпусне мускулите си, като обикаляше бавно в кръг.

Тиленбрук се смъкна от стената.

— Ще се срещнем тук веднага след закуска — и си тръгна без повече приказки.

Зейн се обърна към Тад.

— Иде ми да се самоубия.

Тад кимна и бавно тръгна към стаята им. Когато стигнаха, спря и подуши въздуха.

— Ако ще се срещаш тази вечер със сестрите, няма да е зле да се окъпеш.

— Забравих — изръмжа Зейн и се обърна към брат си, който се бе проснал на леглото. — Хайде да отидем до езерото.

— Ами вечерята?

— Гладен ли си?

— Не много.

— Добре. Ела да се окъпя, хем ще ми покажеш как се плува.

Тад изпъшка и се надигна.

— Поне си вземи чисти дрехи. Ще вземем сапун от банята.

Както и очакваха, точно преди вечеря банята бе празна. Представляваше постройка с три помещения с гореща, топла и студена вода. Накор им беше обяснил някакъв ритуал за къпането, но момчетата обикновено се измиваха с кофи и после се топваха в топлия басейн.

— Май може да оставим езерото за утре — каза Зейн.

Бързо се съблякоха и отмиха прахоляка и потта от деня. След това влязоха в топлия басейн и с въздишка отпуснаха уморените си мускули. Водата се затопляше, като тръбите минаваха над кухненския огън, който гореше постоянно. С цялото това население на острова готвенето беше непрекъснат процес.

След няколко минути двамата се унесоха.

Зейн внезапно се сепна и зърна красиво зеленикаво лице на сантиметри от своето. Очите, които отдалече изглеждаха млечнобели, отблизо бяха на зеленикави точици.

— Тук си бил значи. Търсих те.

— Сигурно съм заспал — очите му се разшириха, когато момичето прокара ръка по гърдите и корема му и се наведе да го целуне.

Над рамото й виждаше, че една от сестрите й — нямаше представа коя — оказва същото внимание на Тад. Затвори очи и се отдаде на чудесните нови усещания. „Надявам се, че това е Задрина, а не някоя от сестрите й.“

През следващите седмици тренировките им нямаха ясна посока, но бяха все така тежки и изтощителни. Когато започнаха да бягат до скалите, без да се задъхват, Тиленбрук започна да ги праща втори път, като ги караше да тичат и нагоре по склона.

Зейн признаваше, че вече не му е толкова трудно и спи по-добре нощем. Тад пък се оплакваше, че панталоните му ставали по-широки.

Единственият щастлив аспект бяха сестрите. Задрина със Зейн и Калинда с брат му. След първата вечер Тад вече твърдеше, че няма проблем да ги различава.

Все пак по-голямата част от деня им бе заета с тичане и въпреки че ставаха добри, не виждаха какъв точно е смисълът на тези упражнения.

Три седмици след като започнаха, двамата се връщаха от един пробег на десет мили и завариха инструктора си заедно с някакъв друг мъж, брадат. Момчетата бяха само леко задъхани и бавно изминаха последните метри. Тиленбрук извади два меча и им ги подхвърли.

— Защитавайте се.

Тад хвана своя във въздуха, а Зейн не успя. Вторият мъж им налетя като разярен бик. Държеше странно извита сабя. Преди да се осъзнае, Тад беше съборен, а Зейн получи удар с плоското на сабята по главата и падна на колене.

— Врагът ви няма да се интересува дали сте уморени — каза брадатият, грабна Зейн за туниката, вдигна го и опря сабята си в гърлото му. След това с едно завъртане на китката плесна Тад по рамото. — И двамата сте мъртви.

— Това е Болден — каза Тиленбрук. — Той ще ви е инструктор. Вече сте във форма и моята работа е привършена.

— Ставайте!

Момчетата се изправиха. Тиленбрук тръгна към селището.

— Знаете ли какво най-често отделя живите от мъртвите по време на битка? — попита Болден.

— Не — отвърна Зейн и разтърка буза. Ухото му още пищеше от удара.

— Решителността — каза едрият мъж. — Воинът не е нищо повече от човек с оръжие и решителност. И без колебание. И двамата умряхте, защото се поколебахте. Ако бях нападнал двама опитни воини, сега мен щеше да ме боли главата, или още по-лошо. Вдигнете мечовете.

Двамата се подчиниха и пак бяха нападнати светкавично. Брадатият отново ги обезоръжи за секунди.

— Пак сте мъртви!

И отново им махна да вземат мечовете.

— Знаете ли защо само неколцина въоръжени мъже могат да контролират цели тълпи?

— Заради решителността? — предположи Тад.

Инструкторът кимна.

— Уплашеният човек побягва или направо се предава. А повечето хора се страхуват — той махна да го последват и тръгна към вилата. — Други опитват да се разберат и умират, преди да си отворят устата. Половин дузина бандити могат да унищожат село с двеста души, защото селяните ги е страх или опитват да се разберат. Ако селяните действат решително, без да се замислят, бандитите ще са мъртви.

Стигнаха до пътеката в подножието на склона и почнаха да се изкачват.

— Носете мечовете с вас, без значение какво правите. Ако видя някой от вас без меч в селището, ще го пребия. Ясно?

— Да — отвърнаха момчетата.

Остатъка от пътя изминаха в мълчание.

Болден удържа на думата си и през следващите седмици отупа Зейн и на два пъти Тад. Втория път бе доста унизително, защото го хвана в езерото с Калинда, а мечът му лежеше на брега заедно с дрехите им.

Обучението беше трудно, повече заради изискванията на Болден, отколкото от физическо естество. Всяко колебание или недобра реакция водеше до наказания. Като стоене цяла нощ на скала над морето или бой с пръчка.

От много дни не бяха виждали Калеб.

Другите задачи им се струваха съвсем малко по-смислени. И двамата се научиха как се стреля с лък, а един мъж, Леар, им показа основите на разчитането на следи и ловуването. Освен това момчетата помагаха в градините в другия край на острова и се грижеха за животните.

Някои от нещата, които правеха, сякаш нямаха никакъв смисъл. Например, когато помагаха в кухнята, трябваше да слушат дълги лекции за приготовленията на ястията. А когато поддържаха къщата, трябваше да правят всичко, от оправяне на легла до изхвърляне на гърнета. Двамата смятаха това за „женска работа“, но когато Зейн се изпусна пред едно от момичетата, червенокосата фурия Брунела, си отнесе сериозен тупаник.

Един ден братята се чудеха на глас кои богове са обидили, че да им поставят такава задача. Трябваше да мъкнат камъни от брега нагоре по пътеката до място, посочено им от един намусен мъж, казваше Насур. Той беше як и широкоплещест, с дълга черна коса и брада. Беше се появил сутринта след закуска и им каза, че е новият им наставник.

Заведе ги на билото и им посочи една срутена каменна стена до пътеката към замъка.

— Камъните се свличат по склона от години и Пъг нареди да я оправим. Бъдете добри момчета и качете камъните догоре. Опитайте се да ги поставите така, че да не паднат пак при следващия дъжд. Всеки идиот може с хоросан, номерът е да ги закрепиш чрез собственото им тегло и форма. Аз ще ви донеса нещо за обед. Почвайте.

— А, и още нещо — добави на тръгване. — Съблечете си туниките да не се оцапат.

Момчетата го послушаха и започнаха с по-малките камъни. Към обед вече бяха принудени да се мъчат с по-големите. Слънцето бе вече високо и мислеха, че Насур ги е забравил, но когато закрепиха поредния камък, го видяха да се задава по склона.

Носеше голяма торба и ведро с капак. Лъсналите от пот момчета седнаха и изчакаха да се доближи. Мъжът подаде ведрото на Тад.

— Ейл! — възкликна момчето и отпи, докато Зейн отваряше торбата.

— Храна! — зарадва се тъмнокосото момче и измъкна нещо, увито в плат.

— Нарича се юмрук — обясни Насур. — Слагаш сирене, месо и каквото още има между два комата и можеш да ядеш без чинии и прибори.

Зейн подаде един „юмрук“ на Тад, извади втори за себе си и видя, че има и трети за Насур.

— Тези са с пилешко, сирене и парченца домат и краставица — каза мъжът, преди да отхапе. — Сложих и малко горчица, за вкус — изглеждаше доволен от себе си. Махна за ведрото и Тад му го подаде.

След като отпи, даде и на Зейн, който удари здрава глътка.

— Полека, момчета. Гледайте да не се замаете. Все още има половин ден работа.

Зейн размърда рамене, за да облекчи болката.

— За какво им е притрябвало внезапно да ремонтират тази стена, Насур?

Брадатият сви рамене и преглътна.

— Не знам. Предполагам, просто за да правите нещо. И да понатрупате мускули. Болден каза, че няма да станете много добри фехтовачи и няма смисъл да ви мъчи повече. Но поне ще позаякнете малко, така че вероятно това е целта.

Тад продължи да мълчи, а Зейн се замисли и попита:

— Някой знае ли какво ще правят с нас?

— Пъг със сигурност. Вероятно Калеб, Миранда, Накор и Магнус. Тук те взимат решенията. Аз просто правя амулети. Дребни дрънкулки за прогонване на дребни гадости. Те се борят с големите гадории — Насур се изправи. — Тук не е много хубаво да се задават въпроси, защото много от отговорите няма да ви харесат. Освен това не може да издадете неща, които не знаете. Но всичко, на което ви учат сега, дори да не осъзнавате как, един ден ще ви спаси живота — той посочи към скалите. — Имате работа и ще я вършите, докато слънцето не се скрие. После се върнете да се почистите за вечеря. Нали?

Двамата кимнаха и мъжът се скри зад хълма. Те свършиха с обяда и погледаха известно време купчината камъни.

— Е — каза Тад, — няма сами да се дотъркалят дотук, нали?

— Не, освен ако внезапно не си станал магьосник — отвърна Зейн и тръгна по пътеката.

След като свършиха със стената, разчистваха изхвърлените от буря отломки в някакъв залив. После им възложиха да боядисат цялата вила. Задачата им отне почти месец. След това ги изпратиха да ремонтират и почистят една колиба, кацнала на склон срещу морето чак в другия край на острова. Зейн успя да пропадне през прогнилия покрив и си спечели дълга драскотина под лявото рамо.

— Като се приберем, намери някой да я погледне — каза Тад. — Не че е сериозно.

Зейн кимна. Двамата бяха почернели от слънцето и имаха малки белези, придобити през изминалите месеци. Но и двамата бяха понатрупали мускули. Тад вече не беше мършавият младеж от Звезден пристан, а Зейн вече не бе закръглен. И двамата имаха плоски кореми, широки рамене и повече мускули, отколкото бяха предполагали, че ще имат някога. Можеха да бягат бързо и продължително и да пристигнат готови за битка. Освен това щяха да действат решително.

Когато свършиха с колибата, отново минаха под опеката на Тиленбрук, който се бе върнал от някаква тайнствена мисия.

На следващата сутрин стройният мъж ги накара да се срещнат на една поляна до езерото.

— Време е да научите как да се биете.

— С юмруци ли? — попита Тад, защото не бяха взели оръжия.

— Не само, но общо взето да. Кой иска да пробва пръв?

Тад се обърна към Зейн.

— Обикновено ти почваш боевете, така че давай.

Зейн се усмихна, сви юмруци и ги вдигна до главата си.

— Много добре — каза Тиленбрук и пристъпи леко, като танцьор. — Позицията на лявата ти ръка предпазва главата — юмрукът му внезапно се стрелна под лакътя на Зейн и изкара въздуха на момчето. — Разбира се, трябва да знаеш и как да си предпазваш тялото.

Пристъпи към Зейн и му показа как да си свива лактите и да стои приведен, за да отбива подобни удари.

— Накарай противника да се измори, докато те удря в ръцете, раменете и бедрата. На другия ден ще си натъртен и схванат, но ще си жив. Противникът ще е задъхан и с изтръпнали ръце. Така дори да е по-добър от теб, имаш шанс да спечелиш боя.

През цялата сутрин им показва как да използват юмруците си, а следобед минаха към истинското изкуство на кръчмарския бой: юмруци, лакти, колене, дори удар с глава.

— Бъркането в очите е много добър ход. Особено ако се направи с двата палеца. Така противникът ви ще бъде заслепен за достатъчно време, та да му причините други щети — Тиленбрук се обърна към залязващото слънце. — Мисля, че приключихме за днес. Утре ще продължим с оръжия.

Тад и Зейн се спогледаха, но бяха твърде уморени, за да проговорят.

На другата сутрин, след закуска, двамата отидоха на поляната, но Тиленбрук го нямаше. Вместо това видяха напълно излекувания Калеб, с раница на гърба и още две в краката му.

— Къде е Тиленбрук? — попита Тад.

— Има друга работа — отвърна Калеб. — Обучението ви ще бъде съкратено, защото трябва да заминем още тази сутрин. Взимайте раниците. Вътре има ризи, панталони, допълнителни обувки и други полезни вещи. Ще ви намерим оръжия, щом се качим на кораба.

— Кораб ли? — възкликна Тад.

Калеб се усмихна.

— Понякога е по-добре да се ползва нормален транспорт.

— Калеб, къде отиваме? — попита Зейн, докато вдигаше раницата си.

— В Кеш.

— В Яр-Рин ли?

— Или в Джонрил? — предположи Зейн.

— Не, в самата столица. Ще ви обясня повече по пътя. Като начало отиваме в Порт Викор, оттам в Звезден пристан, да видим майка ви, и после в сърцето на Империята.

— Какво ще правим там? — попита Тад.

Калеб спря да се усмихва.

— Това е дълга история, за която ще имаме време на кораба.

Тръгнаха без повече приказки.

7

Ралан Бек

Магнус наблюдаваше замислено.

Трима цурански магьосници се въртяха около талноя, който им бе донесъл преди близо година. Намираха се в голямо помещение в подземията на Събранието на магьосниците на техния свят. Залата бе осветена от множество магически устройства, защото факлите опушваха твърде много.

— Магнус, мислим, че успяхме да разберем устройството на това… нещо — каза единият магьосник, Илианда. — Консултирахме се с жреци на различни ордени за възможността вътре да има… душа, както я наричате вие.

Илианда носеше проста черна роба като братята си. За разлика от тях обаче беше висок и слаб. На ръст беше почти колкото жител на Кралството, което го правеше доста висок за цуранин. След Войната на разлома множество местни деца имаха подобни черти. Лицето и главата на Илианда бяха гладко избръснати. Тъмните му очи се взираха в Магнус, докато говореше.

— Главното ни притеснение е възможността това нещо да действа като маяк за другия свят.

Фомойн, друг от магьосниците, с типична цуранска външност, се намеси:

— Вчера научихме за разлом, появил се в долина на север от град Барак в провинция Колтари — интересът на Магнус се изостри. — Един пастир видял в небето черен разлом, през който преминало ято птици. Според описанията изглеждали много зловещо.

— Един от нашите братя се пренесе в долината и откри остатъчна енергия от разлома — добави третият магьосник, Савдари. — Не е от това ниво на реалността и вероятно идва от света на дасатите.

— Също така намерил птиците и ги унищожил, но не преди да убият няколко ниидра от стадото на пастира — каза Фомойн. — Донесе три птици и сега ги проучваме. Аналог са на вашите гарвани и нашите янифи. Само че са много по-агресивни и опасни. Пастирът се скрил в един храсталак, за да се спаси.

— Наистина е тревожно — съгласи се Магнус. — Успяхте ли да повишите защитните заклинания?

— Слабо. За пореден път се прекланяме пред работата на легендарния ти дядо.

Магнус присви вежди, но не показа друга емоция. Винаги се дразнеше, когато споменаваха, че Макрос Черния му е дядо. Макрос бе умрял преди той да се роди и за него знаеше само нещата, които му бе разказвала майка му. Повечето от тях не бяха ласкави. Нямаше спор, че дядо му е бил изключителен магьосник. Но в много отношения той се бе оказвал по-голям мошеник и от Накор и често бе прескачал етиката и съчувствието. Десетки хиляди бяха загинали заради манипулациите му. Можеше да се спори дали това са били необходими жертви, или е имало възможност да бъдат избегнати. С Пъг често бяха говорили по този въпрос в дискусиите си за последствията от изборите на хората с власт.

Магнус беше проучвал официалната история на Кралството, както и множество хроники от Свободните градове, но нищо не си противоречеше така, както разказите на Пъг и Томас за Войната на разлома.

Понякога Магнус усещаше, че ще бъде подложен на изпитание като баща си и дядо си. Опасяваше се от провал, защото знаеше, че тогава ще страдат и други.

Само майка му успяваше да се изолира от подобни притеснения. Според нейната позиция без Конклава злото щяло да има силно предимство във вечната битка. Магнус подозираше, че майка му прилича повече на дядо му, отколкото сама признава.

— Жалко, че онези, които са намерили талноя, са унищожили повечето заклинания, докато го извадят от криптата — каза Магнус. Зачуди се как ли щяха да реагират цураните, ако научеха, че в пещерата в Новиндус има още десет хиляди такива същества. За щастие, заклинанията около голямата зала бяха непокътнати. Накор, Магнус, Пъг и Миранда се редуваха да разучават тайните на Макрос.

Видя, че тримата Велики го чакат да продължи.

— Може би баща ми е научил нещо повече, откакто говорихме за последно.

Те кимнаха, а Магнус пак се подразни. Беше говорил с баща си само час преди да дойде на Келеуан. Съмняваше се, че оттогава е научил нещо особено. Пъг изглеждаше по-разтревожен от новините за действията на Нощните ястреби в Кеш.

— Ще се посъветвам с баща ми и ще се върна след два дни. Сигурен съм, че иска да научи за разлома, който споменахте.

Илианда пристъпи напред.

— Кажи му за нашето откритие. Както почнах да обяснявам, с помощта на жреците се уверихме, че не души задвижват тези неща, а духове.

— Май не виждам разликата.

— Ще се опитам да обясня накратко, за да прескочим дългите дискусии с жреците. Душата е специфична част от съзнанието, индивидуална за всеки, и след смъртта на тялото отива при боговете. Духът, от друга страна, е форма на жизнена енергия и точно това задвижва талноите.

Магнус вдигна вежди.

— С други думи, те са обсебени?

— Енергията, която е служела на душата, сега е пленена в това същество. Според нашия опит душата и духът са неразривно свързани, но в това нещо не е така. С други думи, това е просто вид енергия.

— И какво можем да заключим от това?

— Две неща — каза Фомойн. — Първо, повечето жречески изкуства няма да са ни от помощ, защото тук не става дума за душа…

— Стига да предположим, че съществата от долните нива имат души, както ги определяме ние — прекъсна го Савдари.

Фомойн го изгледа строго.

— Така че всякакви форми на екзорсизъм и прогонвания няма да действат. Означава и че те са безмозъчни и пръстенът, с който се контролират, е истинско постижение на магическото изкуство. Също така значи, че дасатите разполагат с много по-силни магьосници от нас. Но все пак има и нещо добро. Щом това е жива енергия, значи е ограничена.

— Как така? — попита Магнус. — Талноят е изкарал хиляди години в пещерата и още е активен.

— Смятаме, че когато не се ползва, жизнената сила на талноя се запазва. Но когато той се движи, бие или прави нещо друго, има изтичане. Тоест накрая той ще спре да функционира.

— За колко време? — попита Магнус. — Това може да е много важно.

— Най-много няколко седмици — каза Илианда. — От това, което ни разказа, съществото е действало няколко часа, преди да го доведеш тук. С течение на експериментите ни видяхме, че има леко отслабване. Опитахме да го натоварим максимално и издържа около половин ден.

Магнус замълча за момент, после отрони:

— Това би обяснило разказа на Каспар, че дасатите ползват собствени войници в дребните конфликти. Талноите явно са специални части.

— Силата ще е в количеството им и за известно време ще са непобедими. След това вероятно ще бъдат лесно неутрализирани.

— Сещам се за няколко начина — той се обърна към вратата. — Ще се консултирам с родителите си за защитните заклинания и скоро някой от нас ще се върне тук с повече информация. Дори талноите да се изтощават, дасатите не са за подценяване. Трябва да разберем как Макрос е успял да скрие това нещо през вековете. Ако има нови разломи, бъдете така добри да ни уведомите. Лек ден.

Магнус се отправи към стаята, в която се намираше порталът за Мидкемия, а магьосниците отново насочиха вниманието си към талноя. И тримата усещаха, че Магнус не им казва всичко.

Накор се спусна по тесния проход между външната пещера и галерията, в която бяха десетте хиляди талноя. Пред него се изправи самотна фигура.

— Здравей, Накор — каза облеченият в бяло и златна броня воин.

— Здравей, Томас. Надявам се, че не ти е станало съвсем скучно.

— Връща ми стари спомени. По време на Войната на разлома прекарах месеци в тунелите на джуджетата в Сивите кули — той се обърна към строените в редици талнои. — Но последните дни нямаше с кого да обеля и една дума.

— Пъг цени помощта ти.

Томас внезапно се намръщи.

— Чуваш ли коне?

Накор се обърна към тесния тунел.

— Вече да. Слухът ти е страхотен — Томас понечи да провери шума, но Накор го спря. — Аз ще отида. Ти стой тук, освен ако не загазя. Вероятно са само неколцина парцаливи бандити. Ще ги разгоня набързо.

Томас се засмя. И той като мнозина други бе подценил Накор, когато се бяха срещнали за пръв път. Кльощавият дребосък с раздърпана роба и неизменната торба на рамо изглеждаше не по-заплашителен от котенце. Но през годините Томас бе започнал да долавя истинската му природа. Вече бе склонен да се съгласи с Пъг, че Накор е най-опасният човек, когото са срещали.

Все пак Томас не беше от хората, които да седят търпеливо при евентуална заплаха, а и освен това му бе скучно. Той изчака няколко минути и се изкачи в по-малката пещера, където бе намерен първият талной.

От мястото си виждаше седящия пред входа Накор и конниците, които се приближаваха към него.

— Здравейте — каза усмихнато дребосъкът. Едната ръка почиваше на торбата му, а с другата махаше за поздрав. Томас се приближи още, за да вижда по-хубаво.

Ездачите бяха петима млади мъже по-скоро с вид на авантюристи, отколкото на закоравели бандити. Не изглеждаха много опасни, но бяха въоръжени и готови за схватка.

Този най-отпред се засмя.

— Ти си най-забавното нещо, което съм виждал от години, старче. Чухме от един колар в Джакалабра, че тук имало пещера със съкровище. И решихме да проверим лично.

Беше млад, на не повече от двадесет, но с широки рамене, здрави мускули и висок колкото Томас, над шест стъпки и половина. Носеше кожена броня и кожени бричове, затъкнати в ботушите. Ръцете му бяха голи, с изключение на кожените предпазители на китките. Имаше черна коса до раменете и златни обици на ушите. Очите му бяха с цвета на нощта, а красивото му лице имаше слънчев тен. Нещо в него накара Томас бавно да извади меча си.

Накор сви рамене.

— Ако вътре имаше съкровище, мислите ли, че щях да стоя тук и да се крия от слънцето? Вече щях да съм станал радж на Махарта! — той се засмя. — Съкровище? Помисли, млади приятелю. Ако това беше вярно, докато вие разберете, някой вече щеше да е опразнил пещерата — Накор махна с ръка да покаже, че тунелът е пуст.

— Хората често пропускат разни неща — отвърна младежът. — Мисля да поразгледам сам.

— Не мисля, че искаш да направиш подобно нещо.

— Защо? — попита младият мъж и извади меча си.

Томас излезе и застана пред входа.

— Защото аз ще се ядосам.

Накор пристъпи настрани, за да държи под око останалите ездачи. Младежите огледаха Томас и усетиха, че наближава кръвопролитие. Единият кимна на останалите и те обърнаха конете и бързо се отдалечиха.

Младият мъж погледна през рамо и се засмя.

— Страхливци — после се обърна към Томас и започна да обикаля вляво. — Здравичък си.

Като момче Томас бе попаднал в пещера, обитавана от валхеру, Драконов господар, един от древните владетели на Триагия.

След като Томас облече бронята му, която носеше и до днес, умът и тялото му се бяха променили, докато не бе станал едно с древната раса. Ролята на консорт на кралицата на елфите, бащинството и грижата за новия му народ го бяха променили повече и от древното наследство, което носеше. Но това не го правеше по-малко опасен. Имаше само десетина човека, които можеха да оцелеят в битка с него, и всичките бяха магьосници. Дори най-добрите дуелисти като Талвин Хокинс можеха да издържат само няколко минути.

Накор отмести вниманието си от отдалечаващите се ездачи към младежа. Нещо в него го караше да се чувства неудобно. Дребният комарджия хвана поводите на коня и го дръпна настрани, за да осигури повече място за схватката.

— Наистина ли ще опиташ да ме спреш да вляза? — попита младият мъж. Погледът му беше леко налудничав.

— Няма да опитвам, момче. Кракът ти няма да стъпи в тази пещера.

— Така ми е още по-трудно да повярвам, че вътре няма нищо ценно.

— Не ме интересува в какво вярваш — Томас се приготви да посрещне атаката.

Тъмнокосият младеж нападна с бързина, каквато Накор не вярваше, че може да съществува, и атаката му накара Томас да отстъпи. Ударите на младежа бяха толкова бързи и мощни, уменията му с меча засенчваха най-добрите в Мидкемия дотолкова, че наистина караха Томас да отстъпва.

Сблъсъкът на желязо в желязо беше като удари на чук по наковалня. Накор осъзна, че младежът не е обикновен човек. С всяка секунда битката ставаше все по-ожесточена.

Накор внезапно разбра какво точно усеща.

— Томас, не го убивай. Искам да го разпитам!

— Ще се опитам, Накор — извика Томас, който вече бе започнал да се изкушава за фатален удар — все пак той разполагаше с много по-могъщи оръжия от силата на тялото си.

Бе се опитал да изтощи противника си, защото нямаше желание да убива човек, чието единствено престъпление е дързостта. Само че младежът сякаш ставаше по-силен с всяка минута.

— Достатъчно! — извика Томас, натисна с цялата си мощ и плъзна златистото си острие по меча на противника, така че да застанат лице в лице, и стисна дясната му китка с лявата си ръка.

В следващия момент неговата дясна китка бе сграбчена, защото това бе единственият възможен ход на младежа. Томас се изненада от силата му — много по-голяма от силата на обикновените хора. Все пак той беше прероден Драконов господар и успя да избута непознатия назад.

И тогава дойде моментът, който очакваше. Младежът залитна. Томас светкавично го избута, като извъртя оръжието си, и противникът му падна по задник на земята и изпусна меча си. Томас светкавично го улови с лявата си ръка.

Младежът понечи да се изправи, но двете остриета вече бяха опрени във врата му.

— Лично аз не бих опитал — каза Накор.

Младият мъж гледаше двата меча — знаеше, че главата му може да отхвърчи за миг. После подхвърли:

— И аз.

— Ако те оставя да станеш, ще се държиш ли възпитано? — попита Томас.

— Естествено — съгласи се тъмнокосият.

Накор се приближи, а Томас се дръпна крачка назад.

— Как се казваш?

Младежът се извиси над него и се ухили.

— Аз съм Ралан Бек, дребосък. А вие кои сте?

— Името ми е Накор и съм комарджия. Това е Томас, Драконов господар.

Бек се засмя.

— Досега никой не ме е побеждавал, но не е срамно да загубиш от легенда. Мислех, че Драконовите господари са митични същества.

Томас присви вежди.

— Малцина знаят за легендите. Откъде си чувал за валхеру?

— Оттук-оттам. Приказки край лагерния огън.

— Бих искал да знам повече за теб и живота ти — каза Накор.

Бек се засмя отново.

— Аз съм обезоръжен и ще ти кажа всичко, каквото поискаш, дребосък. Мир?

— Мир? — обърна се Накор към Томас.

Воинът кимна и подаде меча на Бек с дръжката напред.

— Мир.

— Значи все пак има някакво съкровище? — каза младежът, докато прибираше оръжието си.

Накор поклати глава.

— Не и злато и скъпоценности. Но има нещо, от което се интересуваме и което би донесло беди на много хора. Важно е, но също така и много опасно.

— Няма да се бия с него отново само за да проверя дали ме лъжете. Но какво може да е по-ценно от богатството?

— Знанието винаги е много скъпо — обади се Томас.

— И опасно, както разбирам — Бек посочи към коня си. — Ако нямате нищо против, ще догоня моите хора. Без мен като нищо ще забъркат някоя неприятност. Освен това ще изпият половината пиене в странноприемницата в Данкино, докато стигна там.

— Всъщност — Накор сложи ръка на гърба на младежа, жест, който веднага го спря, — се чудех дали не искаш да изкараш малко злато с почтен труд?

— Как така?

Накор посочи Томас.

— Той охранява нещата, които проучвам. Ако имаме още едни очи и уши, Томас би могъл да прекара малко време със семейството си.

— Драконовите господари имат семейства? — изненада се Бек.

Накор почти щеше да се засмее.

— Откъде мислиш, че идват малките Драконови господарчета?

Томас отвори уста да каже, че не иска помощник, но замълча, спрян от предупредителния поглед на Накор. Не го познаваше толкова добре, колкото Пъг, но се бе научил да вярва на инстинктите му. Щом дребосъкът държеше Бек да остане, значи имаше важна причина.

Ралан се засмя на шегата.

— И какво ще получа?

— Право в целта — каза Накор. — Харесваш ми. Тук е доста затънтено, но както сам ни показа, непрекъснато може да се случи нещо неочаквано. Ще ти платим добре.

— Колко добре?

— Две златни монети на ден плюс храна.

— За колко време?

— Колкото се наложи — отвърна Накор.

Бек спря да се усмихва.

— Добри пари за няколкодневно пазене на пещерата от диви кучета и бандити, дребосък. Но не бих стоял тук повече от седмица дори да ми давате по три на ден.

— Някъде другаде ли трябва да отидеш? — попита Томас.

Бек отметна глава и се засмя.

— Не, но винаги ми е било трудно да седя дълго на едно място. Баща ми имаше навика да ме пребива, когато му се мернех пред очите.

Накор присви очи.

— На колко години си избягал? Тринадесет, четиринадесет?

— Тринадесет. Как разбра?

— Историята ми е позната. Дали три златни монети на ден ще те направят по-търпелив?

Бек сви рамене.

— За три ще остана месец. Но после искам да отида на някое място с красиви курви и много пиене, за да ги похарча!

— Дадено.

— Накор, може ли да поговорим? — Томас му кимна да се отдалечат. — Сигурен ли си, че искаш да остане с нас?

Веселото изражение на Накор изчезна.

— Не искам, но трябва. Този момък е… необикновен.

— В това няма спор. Той е най-опасният смъртен противник, който съм срещал. В него има нещо неестествено.

— Именно. Историята му е много подобна на моята. И аз имах проблеми вкъщи и баща ми ме биеше. Когато избягах, бях още момче. Същото е!

Томас погледна младежа, после отново Накор.

— Не е същото.

— Е, аз взех да лъжа на карти, а той е станал бандит, но имаме много общо. Историята на Макрос също е била подобна. Това не може да е просто съвпадение. Искам да проуча нещата.

— Има и друго, нали?

— Помниш ли онази поговорка: дръж приятелите си близо, а враговете още по-близо?

— Помня я — каза Томас.

— Мисля, че трябва да държим този младеж съвсем близо. Ако инстинктите ми не лъжат и от него има някаква полза, ще я открия.

— Сигурен съм. Какво искаш от мен?

— Прибери се за малко. Аз ще наглеждам Бек и пещерата, докато Магнус се върне от Келеуан. Имам няколко идеи как да контролираме талноите, които искам да обсъдя с него.

— Добре. Ще се радвам да видя кралицата.

— Имаш ли нужда от сфера? — Накор измъкна от торбата едно метално кълбо.

— Мога да призова дракон, но ще привлече много внимание. Така е по-бързо — той натисна бутона и след миг изчезна.

Накор се обърна към Бек.

— Имаш ли храна?

— Почти никаква.

Комарджията се приближи до младежа и извади от торбата си един портокал.

— Искаш ли?

— С удоволствие — Бек се усмихна и започна да бели портокала. — Какво ще правим?

— Ще изчакаме едни приятели. Ти отвън, а аз вътре.

— Само едно нещо.

— Какво?

— Трите монети. Започвам от днес.

Накор сви рамене.

— Добре. Тогава бъди полезен и събери дърва за огън.

Бек се засмя.

Бек се надигна бавно в мрака. Безшумно взе едно горящо дърво от огъня и погледна към лежащия Накор. Тръгна към пещерата и видя, че има само един тунел.

Влезе и скоро се озова пред строените в редица талнои.

Очите му се разшириха като на дете, той се усмихна и чак подсвирна.

— Виж ти какво си имаме тук!

Накор лежеше, без да мърда. Беше усетил как Бек влиза в пещерата и знаеше, че в момента младежът е пред армията от талнои.

След няколко минути го чу да се връща. Бе готов да реагира мигновено, ако усети заплаха. След двубоя на младежа с Томас знаеше, че в случай на нужда ще има само секунди, за да приложи най-опасните си трикове.

Но Ралан Бек просто легна от другата страна на огъня и след малко вече спеше. Накор не мигна чак до изгрев-слънце.

8

Завръщане

Пътят се простираше до хоризонта.

Тад и Зейн отново се возеха в каруца, също като преди половин година. Само че този път в обратна посока, към Звезден пристан.

В Шамата бяха разбрали, че има пратка за Академията, покрай бреговете на Морето на сънищата и до Звездното езеро. Калеб се бе наел да я превози и бе обещал, че ще намери кой да върне каруцата. Тъй като търговската компания бе собственост на баща му, нямаше възражения.

Беше казал на момчетата, че ще минат през Звезден пристан, но ще останат само една нощ. Тад се возеше отпред, при Калеб, а Зейн седеше отзад при товара и си клатеше краката.

В късния следобед приближиха Звезден пристан. Първите сгради се виждаха от лявата им страна, покрай брега на езерото. Почти цял ден бяха подминавали околните ферми, така че щяха да пристигнат преди залез.

Тад и Зейн махнаха на няколко познати, но повечето ги гледаха неразбиращо.

— Калеб, хората не могат да ни познаят — каза Тад.

— Защото сте се променили — отвърна ловецът. Момчетата бяха със същите дрехи, с които бяха заминали. И двамата се оплакваха, че са им тесни, и Калеб бе обещал да им купи нови, щом стигнат Кеш.

Момчетата скочиха още преди каруцата да е спряла.

— Къде хукнахте? — попита Калеб.

— Да видим мама — отговори Тад.

— Първо трябва да разтоварите — и посочи стоката зад гърба си с палец.

— Груумс и неговите момчета ще се оправят — каза Зейн.

— Не и днес. Ще разтоварите всичко ето там — Калеб показа един празен палет в дъното на двора.

Това означаваше, че стоката е предназначена за острова. Двамата се спогледаха и попитаха може ли да повикат помощ.

— Да. Кажете на Груумс, че ще се разберем после.

— А ти къде отиваш? — попита Тад.

— Да видя майка ви — отвърна Калеб през рамо, вече се отдалечаваше. — Ще й кажа, че няма да се бавите.

Тад се качи на капрата, за да закара впряга до посоченото място, а Зейн отиде да потърси Груумс, управителя на склада.

Калеб бързо стигна до къщата на Мари и я откри в градината. Щом го зърна, тя скочи и го прегърна.

— Много ми липсваше — каза между страстните целувки. — Бях много самотна, откакто взе момчетата. Каза, че ще ги накараш да ми пишат — добави Мари леко укорително.

— Накарах ги — отвърна Калеб и извади от ризата си сгънат пергамент. — Реших, че е по-добре да ти го предам лично, отколкото по куриер.

Тя отново го целуна.

— Влез да пием чай и ми разкажи какво става с тях.

Той я последва вътре.

— Като съм сама, не готвя толкова често — продължи Мари. — Вече пека по един хляб на седмица, а не по три-четири. Какво става с момчетата?

— Добре са. Много се промениха за изминалата половин година.

Мари му наля чай и седна на масата, която заемаше една трета от помещението.

— Разкажи ми.

— Нещата не се развиха, както исках. Надявах се да ги уредя за чираци…

— Кажи ми поне, че си им намерил почтен занаят, Калеб. И тук можеха да си станат безделници и нехранимайковци.

Той се усмихна.

— Няма такова нещо. В момента са занимават с една каруца.

— Колари? — очите й се разшириха. — Странно, и двамата не обичаха много коне и мулета.

— Все още е така, но им се налага. В момента разтоварват в склада с момчетата на Груумс. Скоро ще са тук.

— Гадняр! — Мари го удари по ръката. — Защо не ми каза веднага?

— Защото исках да те видя насаме. Щом се появят, няма да ми отделиш повече от няколко секунди.

Тя го целуна.

— Те са достатъчно големи, за да разберат, че майка им има и други нужди и задължения освен готвене…

Не можа да довърши, защото Тад и Зейн нахлуха през вратата. Когато заминаха, и двамата бяха още момчета, но сега Мари направо не можеше да познае синовете си. И двамата бяха наедрели и почернели. Лицата им бяха загубили и последните детски черти. Бузите им бяха хлътнали, челюстите ясно очертани. Ръцете им бяха мускулести, а дланите — покрити с мазоли.

Прегърнаха я.

— Мислех, че няма да ви видя повече — очите й се бяха налели със сълзи. Тя ги пусна, за да ги огледа по-добре. — Променили сте се. И двамата.

— Тежък труд, мамо — каза Тад. — Никога не бях работил толкова много.

— Какво правехте?

Момчетата размениха бърз поглед с Калеб.

— Зидария, оправяне на стени. Малко лов и риболов.

— Освен това карахме каруца, с доста товарене и разтоварване — допълни Зейн. — Научих се да плувам!

— Най-накрая си преодолял страха от водата?

Зейн се изчерви.

— Не ме беше страх. Просто не ми харесваше.

— Имаше добри учители — изхили се Тад.

Зейн се изчерви още повече.

Мари се обърна объркано към Калеб.

— Хайде да ядем в странноприемницата — предложи той.

— Ще се наложи. Тук нямам достатъчно да ви нахраня и тримата. Момчета, вървете да се измиете. Ние ще дойдем след малко.

След като тръгнаха, тя целуна страстно Калеб.

— Благодаря.

— За какво? — попита я той нежно.

— Затова, че се грижиш за тях. И си ги направил мъже.

— Има още какво да се желае.

— Но е начало. Когато бащата на Тад умря… — тя започна да подсмърча.

— Какво има?

— Просто се вълнувам — Мари преглътна сълзите си. — Много се радвам, че си дойдохте.

След малко бавно тръгнаха в спускащия се здрач към странноприемницата.

— Тази вечер ще се видим, както трябва — каза Калеб. — Само двамата.

— Естествено.

— Иначе как се справяш? — попита той след малко. — Отслабнала си.

— Нищо ново. Продавам реколтата от градината и си купувам, каквото ми трябва. Понякога шия дребни неща. Мисля да си взема кокошки и евентуално да продавам излишните яйца — хвана го под ръка. — Оправям се.

Калеб не каза нищо, но сърцето му се сви, защото осъзна, че въобще не е мислил за нуждите й, преди да вземе момчетата. Прегърна я през кръста.

— Може би ще измислим нещо по-добро.

— Какво искаш да кажеш?

— Ще ти обясня по-късно — обеща той и отвори вратата на странноприемницата.

Вечерята си беше истински пир. Въпреки че бе минала само половин година, мнозина от местните поздравяваха момчетата, след като ги познаеха, и казваха колко са се променили. Няколко момичета също ги бяха спрели, за да им подхвърлят, че по-късно може да се срещнат на площада.

По време на вечерята Мари им съобщи, че Ели чака дете след няколко месеца. Двамата само се спогледаха и избухнаха в смях.

— Какво ви е толкова смешно?

Момчетата не отговориха. Чувствата им към Ели им се виждаха много далечни в сравнение с ярките спомени от раздялата със сестрите. В рамките на три дни и шестте момичета бяха изразили индивидуално съжаленията си за заминаването им по начин, който Тад и Зейн доскоро въобще не биха могли да си представят.

След вечеря братята казаха, че ще идат да се видят с приятелите си. Щом тръгнаха, Мари огледа относително празното помещение и попита:

— Тук ли ще останеш да спиш?

Калеб се надигна и й предложи ръка.

— И двамата ще останем тук. Казах на момчетата да спят в къщата.

— Е, вече са достатъчно големи, за да знаят, какво се случва.

— Мари, те знаят от много време. Но сега, така да се каже, имат по-дълбоки разбирания.

— О! — възкликна тя, докато се качваха по стълбите. — Искаш да кажеш…

— Да.

— Значи са станали мъже?

— Има неща, които една майка не бива да узнава — отвърна той и отвори вратата на стаята.

На другата сутрин Мари и Калеб откриха Тад и Зейн още да спят. Калеб ги събуди с подритвания и двамата се надигнаха с кървясали очи и недоволно сумтене.

— Някой май си е пийнал повечко снощи.

— Матю Конохър и брат му Джеймс Черния — обясни Зейн. — Бренди. Ха! По-скоро имаше вкус на лак за дърво.

— Но въпреки това го изпихте?

— Аха — отвърна Тад и се протегна с прозявка. Беше само по панталони.

Майка му огледа гърдите и ръцете му.

— Откъде са всичките тези белези? — гласът й бе тревожен, а очите й се присвиха, докато проследяваше с пръст един грозен белег по рамото му.

Тад потръпна, защото докосването гъделичкаше.

— Носех един голям камък по пътеката от брега и ми се изплъзна. Ако го бях пуснал, после пак трябваше да го тътря нагоре, затова се опитах да го задържа и ме одра.

Мари се обърна към Калеб.

— За момент си помислих…

Тад се ухили.

— Какво. Че Калеб ни е бил ли?

— Само малко — призна Калеб. — И то само когато го заслужаваха.

— Не — Мари се намръщи на закачките им. — Помислих си, че е от оръжие.

Тад засия.

— Този не е — и посочи друг, по-малък, отстрани на ребрата. — Това вече е от меч!

— Меч!? — възкликна майка му.

— И аз имам — обади се Зейн и посочи една резка на предмишницата си. — Тад ме дерна, защото не успях да парирам достатъчно бързо.

— Облечете се — каза тя твърдо и се обърна към Калеб. — Ела отвън.

Излязоха пред колибата.

— Какво си направил с момчетата ми?

Калеб поклати глава.

— Това, за което ми благодари снощи. Превръщам ги в мъже. Само че нещата не се развиха точно както исках… Нека ти разкажа за засадата.

И накратко й обясни всичко, без да спестява колко критично е бил ранен и без да надценява помощта и куража на момчетата. Мъчеше се да говори максимално спокойно.

— И баща ми решил, че те са ми чираци, и… Да речем, че вече бе късно просто да ги оставя при някой пекар да учат занаят. Вече са моя отговорност и ще се грижа за тях по най-добрия начин.

— Но защо ги учиш да се бият? Войници ли ще стават?

— Не, но трябва да знаят как да се грижат за себе си. Ако ще работят за баща ми, често ще се сблъскват с неприятности. Искам да съм сигурен, че са подготвени за оцеляване.

Мари не изглеждаше убедена, но не каза нищо.

Тад подаде глава през вратата и попита:

— Може ли вече да излезем?

Калеб им махна, че могат.

— За мен винаги ще си останат моите бебчета — въздъхна Мари.

— Бебчетата са гладни — обади се Тад.

Мари го плесна по рамото.

— Трябва да отидем до пазара.

— Ще ядем в странноприемницата — прекъсна ги Калеб. — Но първо искам да обсъдим нещо.

Момчетата все още бяха полузаспали и примигваха срещу слънцето.

— Сигурно има по-добро време и място, но съм решил да се възползвам от случая.

— Калеб, за какво говориш?

— Момчетата ти са под моите грижи, защото с куража си ми спасиха живота.

Обърна се към братята.

— Знаете, че обичам майка ви и съм й верен от години. Мари, не мога да обещая, че ще идвам по-често отпреди, затова искам да напуснеш Звезден пристан и да се преместиш при семейството ми.

— Но моят дом е тук.

— Ще си направим нов. Четиримата.

— Какво искаш да кажеш, Калеб?

— Да се оженим. И ще осиновя момчетата. Ако нямате нищо против, младежи.

Братята се ухилиха.

— Това означава ли, че ще трябва да ти викаме „татко“? — попита Тад.

— Само ако си просите боя — усмихна се Калеб, но очите му бяха взрени в очите на Мари.

— Да, Калеб. Ще дойда с теб.

Той я целуна и се обърна към Зейн.

— Върви в странноприемницата и кажи на Джакеш да извади най-доброто вино и ейл. Да приготви печено овнешко и всякакви други ястия. Тази вечер ще има празненство. Тад, намери отец Демонте и му кажи, че по залез ще има сватба.

— Днес ли? — възкликна Мари.

— Защо да чакаме? Обичам те и искам да съм сигурен, че каквото и да се случи с мен, ще се погрижат за теб и момчетата. Искам да знам, че ще ме чакаш.

— Винаги съм те чакала, Калеб. Знаеш го.

— Имам предвид като съпруга.

Тя зарови лице в рамото му и го прегърна.

— Добре, ще се омъжа за теб.

Момчетата хукнаха да изпълняват задачите.

— Сигурен ли си? — попита Мари след малко.

— Никога през живота си не съм бил по-сигурен — той я целуна. — Почти умрях и мисълта никога повече да не те видя… — очите му се насълзиха. — А после тези две чудесни момчета, които си отгледала. Не знаех дали да не им се карам, че не ми се подчиниха… Но ако го бяха направили, сега щяха да се щурат из Кеш, а аз щях да гния в някоя канавка. Не искам да чакам нито ден повече.

— Кога ще се преместим?

— Тази вечер, след празненството.

— Трябва да свърша толкова много неща…

— Трябва само да си красива, а това вече е направено.

— Ако ще тръгнем тази вечер, трябва да събера багажа.

— Какъв багаж? Какво би взела? Имаш момчетата, а нищо от колибата няма да ти трябва там, където отиваме. Какво остава? Няколко лични вещи?

— Да.

— Тогава ги събери и прекарай остатъка от деня в приготовления за сватба. Намери шивачка и не се притеснявай за парите. И виж кои ще са свидетели.

Тя кимна с насълзени очи и скри лицето си с длани.

— Плача като глупаво момиче.

— Няма нищо глупаво в това, Мари — отвърна той и я целуна.

— Трябва да ида при шивачката веднага. Бетел Роучман ще вдигне олелия, че ще я карам да е готова до залез.

— Да вдига. Важното е ти да си доволна.

Мари се усмихна и тръгна, като повдигна полите на роклята си, за да не се изкалят.

Калеб остана сам и се замисли за внезапната нужда да официализира връзката им. За момент се разтревожи, но бързо изостави тези мисли. Държеше светът да знае, че обича тази жена и ще се грижи за момчетата й. Искаше бракът им да бъде благословен от жрец, преди да се яви пред баща си, за да го постави пред свършена ситуация.

— Слънцето едва е изгряло, а вече имам нужда от питие — измърмори той под нос, въздъхна и тръгна към склада. Трябваше да изпрати спешно съобщение на семейството си.

Пъг и Миранда стояха отстрани и гледаха как по-малкият им син и любимата му дават обет пред отец Демонте, тукашния жрец на Килиан.

Магнус стоеше зад родителите си и гледаше брат си със смесица от радост и лека завист. Беше много доволен, че Калеб е намерил мъничко щастие в мрачния свят, в който живееха.

Пъг бе впечатлен колко много е направено за толкова кратко време. Местните момчета под ръководството на Тад бяха вдигнали арки и момичетата ги бяха окичили с венци и гирлянди. Зейн се бе погрижил за яденето и пиенето и масите преливаха от изобилие. Щом вестта за предстоящата сватба се бе разнесла, повечето местни бяха донесли по нещо и събитието се бе превърнало в истински празник, точно както бе предрекъл Калеб.

Тад и Зейн стояха от страната на Мари, зад трите жени, изпълняващи ролята на свидетели. Мярнаха Ели и Грейм Ходовър. Ели им махна и те погледнаха издутия й корем и мълчаливо благодариха на съдбата, че ги е отправила по друг път.

Няколкото минути, които бяха прекарали с нея през деня, бяха възвърнали баланса в живота им и тя отново им бе като сестра. Грейм както винаги бе самовлюбено скучен и те не можеха да разберат какво му харесва Ели, но се бяха примирили с това, че го обича, и не му обръщаха внимание.

След като церемонията свърши, Пъг махна на момчетата да се приближат. Прошепна няколко думи на жена си и тя кимна и отиде при Мари. Той дръпна братята настрани от тълпата и докато се отдалечаваха, почувства леко жегване. Мари изглеждаше по-стара от Миранда. Да, Мари щеше да остарее, докато Пъг, съпругата му и вероятно Магнус нямаше да се променят. Не бе ясно какво щеше да стане с Калеб. Някои от аспектите на природата му бяха скрити за всички освен за Накор. Пъг се бе убедил, че ако нещо заинтересува дребничкия исаланец, не може да остане в тайна.

— Момчета, добре стана, че не ви удавих, когато се появихте на острова ми — каза той.

Братята се изненадаха за момент, след което се разсмяха.

— От този момент сте мои внуци. С това идват както привилегии, така и отговорности. Ще поговорим повече утре сутринта. Сега се радвайте на празника на майка ви.

Те се поколебаха, след което за негова изненада го прегърнаха спонтанно.

— Благодаря, Пъг — каза Зейн. — Ще те накараме да се гордееш с нас.

— Знам.

Момчетата тръгнаха към празненството, а Магнус и майка му се приближиха до магьосника.

— Изглеждаш слисан — каза Миранда.

— Просто съм изненадан.

— От какво, татко?

— От това, че две почти непознати момчета за един миг стават важни за мен.

Миранда се усмихна.

— Винаги си позволявал хората да станат важни за теб. Това е една от причините да те обичам толкова и същевременно да се ядосвам.

— Напомнят ми на Уилям.

Миранда и Магнус не казаха нищо. Уилям бе мъртъв от години, но баща му още тъгуваше.

Доста по-късно Пъг извика малкия си син на разходка.

— Получих новини — каза му, щом се отдалечиха от празнуващите.

— И?

— В Кеш е станало ново убийство.

Калеб знаеше, че откакто Накор се бе върнал от срещата си с Ерик фон Даркмоор, Пъг е накарал всичките си агенти в Кеш да бдят за евентуална поява на Нощните ястреби. Щом новината за това убийство бе дошла толкова бързо, сигурно жертвата бе важна.

— Кой е?

— Някакъв дребен благородник, но част от важна фракция в Галерията на лордовете. Все още не ми е ясна цялата картина, но май сме изправени пред сериозна промяна на властта в империята.

— Убийствата в Кеш винаги са били свързани с политиката.

— Да. Но започват да ми напомнят на последния опит за взимане на властта. За онези събития, които ме срещнаха с Накор.

— Чувал съм тази история — Калеб въздъхна. — Надявах се, че ще имам малко повече време да отпразнувам брака си.

— Съжалявам, но ще имаш само няколко дни. Искам да си във Велики Кеш до седмица. Мари и момчетата трябва да свикнат, че макар често да пътуваш с обикновен транспорт, ще се случва да те прехвърлят и с магия — Пъг се огледа, за да се увери, че наоколо няма никого.

— Вече изпратих Тал, Каспар, Паско и Амафи в столицата. Каспар е толкова променен, че никой няма да познае новоизлюпения конт дьо Басилон от двора на Батира поне докато не стигне в двореца.

— Сигурен съм, че сте го снабдили с необходимите документи.

Пъг кимна.

— Като бивш шампион от Двора на майсторите и известна личност, Тал ще получава покани за събирания, на които имаме нужда от очи и уши. Разбира се, има и места, които са по-достъпни за един колар и неговите чираци…

— Татко! Искам да отведеш момчетата с теб.

Пъг го хвана за ръката.

— Отнасям се с теб като с мъж още откакто ми показа, че можеш да поемаш отговорности. Помниш ли на колко години беше?

— На седемнадесет. Помня, че те накарах да ме пратиш на задача — Калеб наведе глава, защото знаеше накъде отива разговорът.

— Тад и Зейн на колко години са?

— На седемнадесет.

Пъг замълча за момент.

— Ти нямаше избор, освен да ги доведеш на острова. Но това решение ги забърква в делата на Конклава, дори да знаем, че имат ограничени способности. Ти не говори нито с мен, нито с майка си, преди да доведеш Мари и момчетата в семейството ни.

— Вярно е.

— Не мога да ти кажа къде да търсиш щастието. Никой не може. Знам, че в много отношения животът ти беше и е по-труден от този на Магнус. Винаги си бил странната птица, онзи, който няма магическа дарба. Разбирам това. Но твоят избор постави момчетата в ситуация, която почти не разбират. Твоя е отговорността да ги научиш какво означава да си част от това семейство. На техните години аз бях военнопленник на цураните, а Томас се сражаваше в тунелите на джуджетата.

Пъг погледна сина си в очите.

— Може би е прищявка на съдбата, но те вече са част от нас и трябва да им обясниш какво значи това.

— Мари няма да се зарадва.

— Знам, но ще направим всичко, за да я приобщим към семейството — Пъг се усмихна. — Дали е готова за това, което ще открие на Острова на чародея?

— Тя е доста хладнокръвна. Мисля, че ще се справи — двамата тръгнаха да се връщат към празнуващите. — Все пак гледай да не се сближава много със сестрите от Питирендар. Има неща, които една майка не бива да научава за синовете си.

— Както когато майка ти се появи в онзи бардак в Саладор да те търси?

Калеб се засмя.

— Точно. Не знам кой беше по-ядосан — аз, тя или курвата.

Пъг го потупа по рамото.

— Аз бих заложил на майка ти.

— Вероятно си прав.

Калеб тръгна да търси булката си. Чудеше се как ще й обясни, че и той, и синовете им ще я зарежат съвсем скоро.

9

Кеш

Тал излъчваше престорено търпение.

Петро Амафи стоеше от дясната му страна и отново играеше ролята на слуга на отегчен благородник. Малко встрани бе Каспар, сега подвизаващ се като Андре конт дьо Басилон от двора на херцога на Батира.

Като всички чуждестранни благородници, трябваше да се представят в императорския двор при пристигането си. Разбира се, император Диигаи беше твърде зает, за да им обърне внимание. Каспар носеше акредитации на търговски делегат от Кралството, а Тал бе дребен благородник и шампион на Двора на майсторите в Ролдем. И двамата бяха твърде незначителни, за да отнемат от времето на стария император.

Щяха да бъдат посрещнати от някой благородник с достатъчно висок ранг, за да не се обидят, но и да не получат твърде високо мнение за статуса си. Преди да тръгнат, Каспар бе обяснил, че Ролдем се има за културен център в Кралското море, но Кеш се смята за център на света, при това донякъде с право.

Исторически кешийците бяха най-могъщата нация на Мидкемия. Само непрекъснатата необходимост да се държи във васалство така наречената Кешийска конфедерация спираше Империята от експанзия. Преди двеста години един бунт в юга бе позволил на северната провинция Босания да се отцепи. Сега тя се делеше на херцогство Крудий, Островната държава Квег и Свободните градове на Натал.

Понастоящем ролдемската флота имаше договорка с Източния флот на Кралството и малките източни държави за взаимопомощ в случай на кешийска атака. Това възпираше имперските амбиции на изток.

На запад статуквото се поддържаше от Западната флота на Кралството, корабите на Квег и икономическата мощ на Свободните градове. За пръв път от векове целият континент Триагия беше политически стабилен и борбата се водеше основно на политически и икономически фронтове. Доста по-безкръвна, но не по-малко мръсна и ожесточена.

Талвин бе тук, за да се погрижи стабилността на континента да продължава. Всякакъв хаос щеше да е от полза на враговете им.

Тал забеляза, че Каспар се опитва да привлече вниманието му, и каза на слугата си:

— Иди да видиш какво иска лорд Андре.

Петро Амафи, някогашен наемен убиец, предал и двамата, започна да си проправя път през чакащите.

Имаше някакъв естествен ред в това кой къде бе застанал. Най-близо до вратата чакаха онези, които бяха почти достойни да се срещнат с императора. Дребни принцове, благородници, кръвно свързани с управляващите династии, пратеници с ранг малко по-нисък от посланически.

Преди, като херцог на Оласко, Каспар бе имал по-висок статут. Бяха изминали пет години от последната му визита в Кеш и се съмняваше, че някой ще го познае, въпреки че от време на време разни чиновници го заглеждаха като смътно познат. Беше смъкнал почти петнадесет килограма. Това се дължеше на годината суров живот с недостатъчно храна и последвалите тренировки. Вместо късата брада, с която ходеше, сега бе гладко обръснат и имаше дълга коса. Дрехите му бяха от най-модерния шивач в Батира, така че перфектно се вписваше в образа на тамошен граф.

— Господарят ми пита от какво се нуждаете, ваше великолепие — каза Амафи, щом се приближи.

— Кажи му, че имам лек проблем. Може би ме познаха.

Амафи се завъртя небрежно, сякаш искаше да поговори с Паско, един от старите учители на Нокът. Набързо огледа наоколо, без да задържа очите си върху никого дори за миг, но все пак преценявайки всяка потенциална заплаха. След това се обърна към Каспар и се усмихна.

— Предполагам, че говорите за чиновника, който стои до малката вратичка вдясно?

— Всъщност ставаше дума за мъжа, който говореше с него преди миг и излезе през вратичката. Другият вероятно просто ме държи под око.

— Ще предам на господаря вашата загриженост. Ако не ви видим на уговореното място, ще предположим най-лошото.

Каспар се усмихна насила.

— Добре, Амафи.

— Предай и на онези, които се интересуват — каза Паско.

Амафи кимна. Паско беше кисел мъж на средна възраст, изпратен от Конклава да наглежда Каспар. Бившият херцог беше помогнал много, известявайки ги за заплахата от дасатите, но все още не се ползваше с пълно доверие. Затова Паско го държеше под око, а Талвин наглеждаше Амафи.

Планът беше доста ясен. Конклавът изпращаше в Кеш три групи агенти — Каспар и Паско, Тал и Амафи и Калеб с момчетата. Каспар щеше да има достъп до множество държавни институции и чиновници. Тал трябваше да се подвизава сред дребните благородници. Славата му на женкар, комарджия и бивш шампион щеше да му осигури достатъчно покани. Калеб и момчетата щяха да действат сред обикновеното население, като се почне от бедните работници, та се стигне до престъпния свят. Конклавът се надяваше, че чрез тези три групи ще успее да открие лидера на Нощните ястреби. Пъг предполагаше, че по този начин ще открие къде е старият му враг Лесо Варен.

Амафи предаде съобщението на Каспар на господаря си, който отвърна само:

— Ако ни разделят, за да ни разпитват, знаеш какво да кажеш.

— Да, ваше великолепие — отвърна побелелият убиец. — Срещали сте се с конта няколко пъти и преди. Играли сте карти и със задоволство сте открили, че пътувате на същия кораб от Каралиен за Кеш. Пътували сме по суша до Ишлана и оттам по реката. Контът пристига от Риланон, така че сигурно е минал през падината Таутон. За наше щастие, той е много приятен спътник и слаб картоиграч — лицето му се изкриви в зла усмивка.

— Гледай да не се престараеш. Но пък ако решат, че пътувам с него, за да го мамя на карти, може да не заподозрат, че работим заедно.

— Хората често са склонни да повярват в по-малките злини, отколкото в по-големи. Веднъж се отървах от бесилото, като излъгах, че съм влязъл в една къща, за да прелюбодействам с жената, а не да убия съпруга. Тя отричаше яростно, но колкото повече се палеше, толкова повече властите вярваха на мен. Затвориха ме и след няколко дни избягах. Мъжът преби жена си, след което брат й го призова на дуел и го уби. Така си прибрах наградата, без да го пипвам с пръст. А после посетих жената, за да я утеша, и разбрах защо магистратите бяха склонни да повярват на мен — очите му заблестяха. — Мъката бе разпалила страстта й.

Тал се засмя. През годините бе имало повече от един случай, когато искаше да убие Амафи, освен това не се съмняваше, че старецът също би го премахнал, срещу подходяща цена, но въпреки това двамата бяха развили странна привързаност.

Чувствата му към Каспар бяха доста по-сложни. Херцогът бе отговорен за унищожаването на неговия народ. Ако не бе прищявката на съдбата, Талвин Хокинс, някога наричан Нокът на сребърния ястреб, щеше да е мъртъв като останалите оросини.

Сега Каспар беше съюзник, поредният агент на Конклава. Тал знаеше, че много от действията му са били под влияние на опасния магьосник Лесо Варен. Но дори без него Каспар си оставаше коравосърдечно копеле. Въпреки това през цялото време нещо в него караше Тал да му се възхищава. Ако се наложеше, щеше да даде живота си, за да го спаси от общите им врагове, но при други обстоятелства щеше да го убие с радост.

— Май се отнесохте, господарю. Нещо притеснява ли ви?

— Обичайните неща, Амафи. Понякога ми се струва, че боговете имат доста странно чувство за хумор.

— Вярно е. Баща ми, относително мъдър човек, веднъж каза, че сме благословени само когато боговете не ни обръщат внимание.

Тал отново погледна към Каспар и каза тихо:

— Нещо става.

Амафи се обърна и видя, че Каспар и Паско тръгват след някакъв чиновник през малката странична врата.

— Да видим дали плановете ни няма да се провалят още преди да сме започнали — въздъхна Тал.

— Да се надяваме, че днес боговете няма да ни обърнат внимание, господарю.

Каспар следваше учтивия служител по дългите коридори. Заобиколиха малката приемна и се отправиха към кабинетите на по-висшите държавни чиновници.

Дворецът заемаше цялата горна половина на платото, което гледаше над Оверн. Преди векове кешийските управници бяха издигнали крепост на тази превъзходна защитна позиция, за да пазят града долу. През годините крепостта бе реконструирана и разширявана и вече заемаше цялото плато. Навсякъде имаше тунели, някои от които се спускаха чак до града. Естествено, при предишните визити на Каспар винаги го бяха съпровождали различни кешийски благородници.

Каспар беше наясно с принципите на държавното управление и знаеше, че всяка държава преди всичко се ръководи от бюрокрацията. Апарат, който надживява всички династии. Кралете издават укази, а принцовете командват армии, но ако няма кой да сведе указите до народа, никой не се подчинява, а ако не се организират продоволствените линии, армиите умират от глад или дезертират.

Често бе благодарен, че неговото херцогство е относително малко. Можеше да назове почти всеки служител, работил в цитаделата му. Тук императорът едва ли познаваше и слугите в собствените си покои.

Стигнаха до един по-голям кабинет и наредиха на Паско да изчака отвън. Каспар влезе и видя, че в стаята цари някаква смес между функционалност и богатство. В средата, зад една широка маса, стоеше мъж. Някога широкоплещест и здрав, сега изглеждаше по-скоро дебел, въпреки че мускулите му все още си личаха. Каспар знаеше, че има остър и опасен ум. Носеше традиционни за Истинската кръв дрехи — ленена пола около бедрата, копринен колан и сандали. Гърдите му бяха голи, но имаше впечатляващ набор от бижута и верижки с доста скъпи камъни, открояващи се в ярък контраст на тъмната му кожа. Очите му също бяха черни, за разлика от белите зъби, които разкри усмивката му.

— Каспар — започна той приятелски. — Променил си се, приятелю. Бих казал, че дори изглеждаш по-добре, ако това не те обижда — и махна на ескорта и стражите да ги оставят сами.

Каспар кимна леко и каза:

— Турган Бей, Пазителят на цитаделата. Защо ли не се изненадвам?

— Нали не си вярвал, че бившият херцог на Оласко може да се вмъкне в империята ни незабелязано?

— Винаги има надежда.

Турган му махна да седне.

— Конт Андре? — погледна някакъв пергамент. — Това е равнозначно на граф, нали? Признавам, че много се изкушавах да те прибера още на границата, но исках да видя какво си намислил. Ако се бе промъкнал в града да се срещнеш с известни контрабандисти примерно, би имало смисъл. Вместо това идваш да се представиш като търговски делегат от Батира? И после идваш тук и стоиш като… и аз не знам.

Едрият старец забарабани с пръсти по масата.

— Ако има някаква причина да не нахраня крокодилите в Оверн с теб и слугата ти, ще се радвам да я чуя. А може да хвърля и твоя приятел Хокинс.

— С Хокинс играем карти и си мисля, че мами. Това е всичко. Мислех си, че ако пристигна с един известен скуайър от Кралството, ще е по-достоверно.

— Или ще успееш да видиш сметката на младока — Турган Бей се засмя. — Нима си мислиш, че не знам, че Талвин Хокинс беше на служба при теб две години? И че той бе в основата на свалянето ти? А ето че идвате в моята цитадела и се преструвате на обикновени пътници, които си убиват времето с комар — той поклати глава. — Не мога да кажа, че съм много привързан към теб, Каспар. Винаги сме те наблюдавали, като човек, предизвикващ неприятности, но докато си седеше в твоето ъгълче, не ти обръщахме внимание. Макар че, ако трябва да съм честен, винаги си уважавал спогодбите с Кеш. Но вече не си владетел на Оласко, така че няма нужда от политически любезности. И тъй като се опитваш да влезеш в двореца с фалшива самоличност, може да предположим, че си шпионин. Нали?

— Може — усмихна се Каспар. — Имам нещо за теб — измъкна черния амулет на Нощните ястреби и го постави на масата. Старият министър го разгледа внимателно.

— Откъде го имаш?

— От приятел на приятел, който го взе от лорд Ерик фон Даркмоор.

— Това име кара нашите генерали да сънуват кошмари. На няколко пъти ни нанесе горчиви загуби на границата.

— Е, ако вашите погранични командири нямаха навика да действат без съгласието на централната власт, щяхте да имате по-малко проблеми с него.

— Признавам, че не пращаме на западната граница най-умните си офицери. Тях ги държим в столицата, за да си правят собствени фракции. Тази политика ме съсипва — той почука с пръсти по амулета. — Какво знаеш за това?

— Умират кешийски благородници.

— Това се случва често — усмихна се Турган. — Имаме си много. В Долния град не можеш да хвърлиш камък, без да уцелиш някой благородник. Дължи се на сериозната раждаемост през последните хилядолетия.

— Умират и от Истинската кръв.

Турган Бей спря да се усмихва.

— Това не би трябвало да е известно на Даркмоор. Май има по-добри шпиони, отколкото предполагах. Продължавам да се чудя обаче защо бившият херцог на Оласко идва в собствената ми цитадела, за да ми даде това. Кой те праща? Херцог Родоски?

— Едва ли — отвърна Каспар. — Зет ми с радост би видял главата ми набучена на пика. Само любовта към сестра ми го спира, както и фактът, че не се мяркам в Оласко.

— Значи фон Даркмоор? — Турган Бей се намръщи.

— Виждал съм прочутия рицар-маршал на Крондор само веднъж, а и тогава не говорихме много.

— Тогава кой, Каспар?

— Някой, който иска да ти напомни, че в сенките не се крият само врагове.

Турган Бей се изправи.

— Ела с мен.

И поведе Каспар към вътрешната стая, в която имаше две писалища и диван, ставащ за спане. След това излязоха на балкон, издаден над намиращата се три етажа по-долу градина.

— Тук може да сме сигурни, че не ни подслушват.

— Не вярваш ли на собствената си охрана?

— Вярвам, но не и когато членове от императорската фамилия, колкото и да са далечни, започнат да умират. Накор ли те праща?

— Индиректно — отвърна Каспар.

— Баща ми често разказваше как откаченият исаланец се появил за пръв път в двореца. Заедно с принцовете Боррик и Ерланд и лорд Джеймс, който тогава е бил барон, успели да спасят императрицата и уредили Диигаи да заеме престола, като се ожени за една от внучките й. Защитавали я в самата тронна зала! Срещу убийците, които се опитвали да издигнат онзи глупак Авари. Оттогава баща ми променил отношението си към Кралството. Било е забележителен ден. Можеш да си представиш колко се изненадах, когато Накор се появи в имението на баща ми в Геаншарна. Сигурно съм бил на петнадесет — очите му се присвиха. — Този откачен исаланец не спира да ме изненадва. Няма да те питам как и защо работиш за него, но щом те праща, явно има сериозна причина.

— Така е. Преди за мен работеше, или поне така си мислех, един магьосник, Лесо Варен. Оказа се, че някои от безчинствата, които извърших, са по негова вина.

Турган като че ли щеше да го прекъсне, но размисли.

— Ако някой ден искаш да ти дотежа с цялата история, няма проблем, но засега ще кажа само, че вероятно Варен е в центъра на неприятностите ти. Ако това е вярно, сме изправени пред нещо повече от малко по-кървава политическа интрига. Ако Накор е прав, целият регион ще се дестабилизира и сме изправени пред война.

— Кой друг знае, че си тук?

— Хокинс, разбира се — отвърна Каспар. — Накор, мъжете с нас и още неколцина агенти на Конклава на север. Но тук, в Кеш, само ти — нямаше намерение да издава ролята на Калеб. Беше по-добре да има някаква застраховка, в случай че нещата се объркат.

— Това може да е проблем — каза Турган. — Неколцина от моите хора знаят и въпреки че се надявам, че са извън подозрение, историята сочи обратното. Как да извъртим ситуацията в наша полза?

— Политическо убежище?

— Може и да стане. Така поне няма да се тревожим за фалшивите ти документи. Макар че подозирам, че са много добри?

— Непробиваеми.

— Никой няма да ги гледа. Ще кажем, че всичко е било маскарад, за да те измъкнем от… Е, виж си в списъка, Каспар. Сигурен съм, че много хора искат да те видят мъртъв.

— Колкото и да ми е неприятно, трябва да призная, че това е вярно.

— Е, ще ни трябват малко подробности, за да изгладим историята. Но да се спрем на това: въпреки че зет ти е обещал да те пощади, неговите агенти те преследват. Така ти остава да отидеш на единственото място, където ще те приемат относително добре, тоест Велики Кеш. Става ли?

— Става. Родоски е човек, който държи на думата си, но едва ли някой ще се заинтересува. Освен това наистина обещах да напусна Оласко.

— Ще трябва да ти намеря благодетел, Каспар. Не може да съм аз. Пазителят на цитаделата е последната защита на трона, а ако това, което подозирам, е вярно, скоро ще ни нападнат… Императорът използва магия, за да удължи живота си, и вече е на над сто години. Мнозина от Галерията на лордовете жадуват за промяна. Императорът няма живи синове, а дъщерите му вече са възрастни.

— Кой е евентуалният наследник?

— Сезиоти, най-големият му внук, но той не е харизматичен лидер. Малкият му брат Дангаи е много популярен. Брилянтен ловец, знаеш колко се цени това сред Истинската кръв, и добър воин. В момента командва Вътрешния легион, а това е много важна позиция. Сезиоти е учен и при все че го харесват, не смятат, че е роден лидер. Въпреки това има подкрепата на лорд Семалкар, Предводителя на конницата, и лорд Рава, Командира на имперските колесници. Това е доста сериозна подкрепа в сравнение с Вътрешния легион.

— Накратко, Галерията на лордовете отново е разделена и имате реална опасност от гражданска война.

— Уви, така е — отвърна Турган Бей.

— Значи имаме обща кауза — каза Каспар.

— Очевидно. Ще ти уредя покои и ще намеря благодетел, който да те представи на императора. Естествено, това ще е само проформа. А какво ще правим с Хокинс?

— Остави го за известно време. Както щеше да постъпиш, ако не бе дошъл с мен.

— Добре. Ще изпратя да повикат слугата ти и до няколко дни ще решим какво ще правим.

— Тук е заложена не само сигурността на Империята — напомни му Каспар. — Може и да съм прокуден от Оласко, но обичам сестра си повече от всичко. Една война тук може да се прехвърли през границите и да обхване целия континент.

Реши да не споменава за талноя и дасатите. Турган и без това си имаше достатъчно неприятности.

— Каспар, липсват ми старите времена. Тогава трябваше да се тревожа само за бунтовниците на юг и амбициозните генерали от Кралството на север — Турган Бей му махна за сбогуване. — Пограничните войни са толкова по-прости в сравнение с тези заговори, интриги и тайни съюзи. Почини си. Пак ще поговорим.

Каспар последва слугата до новите си покои. За негова радост наистина бяха подходящи за царска особа. Апартаментът имаше седем помещения и бе изпълнен със слуги, повечето от които красиви момичета, облечени с традиционните носии с открити гърди.

Когато дойде, Паско завари Каспар на дивана — наслаждаваше се на поднос с плодове, а две красиви жени очакваха нарежданията му.

— Всичко ли мина според плана? — попита бившият учител на Нокът и дългогодишен агент на Конклава.

— Както очаквахме. Турган Бей е точно такъв, какъвто ни го описаха.

Двамата огледаха разкошните покои. Каспар намигна на едно от момичетата и то му се усмихна.

— Ако знаех, че ще е така, щях да поискам убежище много отдавна — въздъхна Каспар.

10

Заплаха

Ралан Бек беше изчезнал.

Накор се изправи и се огледа, но не видя и следа от младия мъж. След това нещо помръдна на склона източно от пещерата и след малко се показа Бек, нарамил цял куп съчки.

— Станал си — усмихна се младежът. — Очевидно.

— Да — усмихна се и Накор. — Станах.

— Видях, че огънят догаря, и реших да отида за дърва. Очевидно.

Накор кимна.

— Гладен ли си?

— Винаги — младежът хвърли дървата на земята и седна, а Накор зарови в торбата си. — Надявам се, че не са пак портокали. Ще хвана разстройство.

Накор поклати глава.

— Храна за из път — измъкна някакъв пакет, увит в промазана хартия, и му го подаде.

Бек го отвори и видя, че вътре има хляб, твърдо сирене и парче сушено говеждо.

— И по-лошо сме яли.

Докато младежът се хранеше, Накор го оглеждаше. Сякаш почти го разбираше, но трябваше да се напъне още малко.

— Какво?

— Какво какво?

— Зяпнал си ме. Това е… странно.

Накор се усмихна.

— Двамата имаме подобно детство. Баща ми ме биеше и аз също избягах като малък — започна да му разправя как е станал комарджия и е срещнал Пъг и другите магьосници.

— Това обяснява защо онзи здравеняк със златните доспехи бе тук.

— Защо?

— Защото не разбирам и половината от приказките ти, но знам, че говориш за важни хора. А важните хора имат могъщи съюзници. Предполагам, че онези неща в пещерата също са важни и могъщи?

— Промъкна ли се вътре?

— Много добре знаеш — ухили се Бек. — Беше буден. Сигурен съм.

— Защо мислиш така?

— Защото аз не бих спал, ако се съмнявах, че някой може да опита нещо.

— А защо не опита? — попита Накор и отхапа от своята храна.

— Не съм глупав. Въпреки че понякога не разбирам разни неща.

— Значи затова не опита да ме нападнеш и да избягаш първата нощ?

Бек сви рамене.

— Нямам къде да ходя, а и онези неща са доста интересни. Освен това знам кога да не правя глупости.

— Щеше ли да е глупаво да ме нападнеш?

— И преди съм виждал такива като теб, Накор. Правиш се на глупав и безобиден, но знаеш какво вършиш. Нямаше да останеш сам с мен тук, ако не беше уверен, че можеш да се справиш с мен, ако реша да ти навредя.

Накор сви рамене и Бек вдигна обвинително пръст.

— Ти си някакъв магьосник, нали?

— Знам някои трикове.

— Така си и помислих — кимна Бек и продължи да дъвче.

— Какви са ти плановете, Ралан?

— Никакви. Просто тръгвам и си намирам компания, бой, жена, каквото дойде. Не виждам смисъл от планове. Не е като да имам нещо, което другите искат. Не мога да жъна, да гледам животни и там за каквото плащат хората. Мога само да яздя и да се бия.

— Има много места, на които боец като теб би заработил прилично.

— Войниклък! — Бек се изплю. — Да нося униформа и да изпълнявам заповеди? Да, сър; не, милорд. Никога. Веднъж опитах да бъда наемник, но ми стана скучно. Имам нужда… — той се загледа в празното пространство, след което отново се обърна към Накор. — Не знам от какво имам нужда, но нещо ме подтиква.

— Мисля, че разбирам.

— Ако е така, значи си първият — Бек се надигна и извади меча от ножницата си. Накор присви очи, но не помръдна. — Приближава опасност.

Откъм пътеката се чуваше конски тропот. Бек притича до билото и се спусна надолу. Накор побърза след него.

Видя, че към Бек се приближават двама ездачи. Дръпнаха юздите и спряха. Единият се опита да каже нещо, но Ралан скъси дистанцията с изумителен скок и с един мощен замах му отсече ръката от рамото.

Другият се опита да обърне коня и да побегне. Бек завъртя меча си на обратно, хвърли го като копие и прониза мъжа в гърба. Той се свлече на земята още преди Накор да е направил и две крачки.

Когато Накор стигна до мястото на битката, Бек вече бършеше меча си в дрехите на единия труп.

— Какво стана?

— Нали искаше да пазим това място в тайна — Бек се наведе и вдигна шапката на мъртвеца. Широкопола, от черен филц и с украса от мъниста. — Харесва ми — сложи си я да види дали му става и после я намести. — Хубава шапка.

— Но…

— Има ли още ядене?

Накор изгледа как Ралан Бек спокойно се връща и сяда на същото място, за да си дояде.

— Да имаш още някой портокал?

Исаланецът извади един и му го подхвърли.

— Защо ги уби? Защо просто не ги прогони?

— Защото така само щяха да заподозрат, че тук има нещо, и щяха да се върнат, вероятно с още хора. Реших да спестя безполезните приказки и да реша проблема директно. Или трябваше да ги убия сега, или след това — той присви очи. — Нещо не е наред ли?

Накор поклати глава и каза:

— Това е убийство.

— Ако можеха да ме убият, да го бяха направили.

— При самозащита! — повиши глас Накор. — Видях как се биеш. Ти се опъна дори на Томас, а единственият смъртен, който би успял донякъде, е Талвин Хокинс. А той беше шампион на Двора на майсторите! Тези мъже просто нямаха шанс!

— Този не съм го чувал.

— Тук не е известен — Накор проучваше Бек, докато младежът привърши с яденето.

— А сега какво?

— Ще чакаме.

— Какво?

— Някой да дойде да проучва онези неща, а аз да се захвана с друга работа.

— Може ли да дойда с теб? — ухили се Бек.

— Може би трябва. Ти си много импулсивен и въобще не се притесняваш за последствията.

— Че защо да се притеснявам? — попита Бек. — Някой ден ще умра, но дотогава искам разни неща и всеки, който ми се изпречи, ще страда. А аз обичам да ги карам да страдат — усмихна се. — Ако някой е достатъчно добър, ще ме убие и ще се свърши.

— Не се ли тревожиш какво ще стане, когато застанеш пред съда на Лимс-Крагма?

— Трябва ли? Нали боговете са ме направили такъв? Ако някой има проблем с това, нека си го реши. Аз не мога да се меря с тях. Ако съм навредил на някой бог, защо още не са ме превърнали в буболечка, да речем? — Бек се засмя. — Мисля, че боговете не се интересуват какво правя. Нито аз, нито останалите хора — кимна, сякаш бе мислил много по въпроса. — Сигурно би могъл да загазиш, ако плячкосаш храм или убиваш жреци без причина, но ако не закачаш боговете, и те няма да те закачат. Така си мисля.

— Нямаш ли приятели? Семейство?

Бек го погледна.

— А ти имаш ли?

— Семейство не. Бях женен веднъж, преди години. Но имам много приятели. Верни и добри. Хора, на които вярвам, както и те на мен.

— Е, значи си късметлия — Бек отново се загледа в далечината. — Понякога си мисля, че нещо в мен плаши хората. Рядко съм намирал общ език с другите. Предимно търся млади смелчаци, с които да яздя в търсене на бърза печалба и някоя неприятност. От време на време срещам някой, който харесвам. Обикновено такива, дето обичат да се бият. Имаше един момък, Касамир, най обичаше да се напие и да почне бой. Ей така, без причина. Отиваше и удряше някого. Наистина обичаше болката — очите на Бек заблестяха. — С него беше забавно, но един стражник в Киптак му счупи главата с дръжката на меча. Убих го, но се наложи да избягам от града. Оттогава пътувам с разни хора, дето си търсят забавление, но никого не бих нарекъл истински приятел.

Накор замълча за момент, преценяваше какво знае за младежа. Беше малко, но всъщност разкриваше твърде много.

— Кога започна да чуваш гласовете?

Бек го изгледа продължително.

— Като бях някъде на осем-девет. Откъде знаеш за гласовете?

— Защото и аз ги чух, когато бях на толкова.

— Какво ти казваха? — попита нетърпеливо младежът.

— Че… трябва да отиде някъде другаде.

Лицето на Бек се озари.

— И аз чух това… — усмивката му помръкна. — Както и други неща.

— Какви? — попита Накор.

— Не знам — Бек сви рамене и наведе поглед. — Понякога не са точно гласове… по-скоро усещане, че трябва да направя нещо. Да нараня някого. Да взема нещо. Да ида някъде — обърна се към пещерата. — Така стана, когато чух за това място. Някои от момчетата не искаха да идват тук, но аз знаех, че трябва да дойда.

Накор кимна и пак попита:

— Кога почнаха сънищата?

Бек затвори очи, сякаш споменаването за сънища беше болезнено.

— Откакто се помня — отново се втренчи в далечината. — Те са…

— Какви? — попита Накор след няколко мига.

— Сякаш гледам през прозорец или седя на висока кула. Виждам места… хора, които правят разни неща — отново отклони поглед. — Насилие, Накор. Битки, изнасилвания, горящи градове… Понякога ми идва твърде много. Все едно да срещнеш момиче, което обича пошляпването по време на секс. И стигате до момента, в който на нея не й харесва, и ти се удържаш, но знаеш, че ако я удариш още веднъж, ще ти стане хубаво. Тя се плаши и почва да пищи, но от това само ти става по-хубаво. Обаче ако я удариш пак, ще спре да се плаши, защото ще е в безсъзнание…

— Или мъртва — каза тихо Накор.

Бек сви рамене.

— Или мъртва. Все едно си на ръба и знаеш, че всеки момент нещата ще се променят. Както когато скачаш с коня си през препятствие, което може да е твърде високо, или се втурваш в стая и знаеш, че хората вътре са готови да те убият — очите му се разшириха и той загледа Накор с маниакално изражение. — Винаги се будя с лек ужас и сякаш все чакам нещо да се случи.

— Постоянно очакване?

— Да! Очакване… сякаш тези сцени всеки миг ще се случат. Разбираш ли? — Бек сякаш се успокои и изпадна в размисъл.

— Да — каза Накор нежно. — Разбирам.

Чертите на Бек отново се разкривиха.

— Но ако направя нещо… — той протегна ръка и загледа дланта си. — Ако ударя момичето. Наистина силно. Или скоча с коня, без значение, че ще си разпори корема на оградата или ще счупи крак… или изтичам в стаята и убия онзи вътре…

— Тогава сънищата за малко спират — довърши Накор.

— Да! — Бек скочи на крака. — Наистина разбираш! Откъде знаеш?

— Защото преди години и аз сънувах.

— Караха ли те да правиш такива неща?

— Да. Ако действах според тях, за известно време спираха. Станах комарджия и ако излъжех някого за много пари, преставаха за няколко дни. Или ако успеех да измамя някого. Колкото по-голяма вреда нанасях с мамене и крадене, толкова по-дълго изкарвах, без да сънувам.

Бек поклати глава.

— Ако започна бой или накарам някой да направи нещо…

— Лошо?

— Не различавам добро от лошо. Просто знам какво искам да правя. Ако накарам някой да направи нещо, което не иска…

— Като например?

— Преди две години с Драго бяхме в Ланада. Драго беше един тип, с когото се запознах там. Бяхме пияни и си взехме момичета. Не помня чия идея беше — очите му се разфокусираха, сякаш отново се пренасяше там. — Една от курвите обичаше да я пошляпват. Винаги си избирам такива. Тази беше истинска тигрица. Драскаше и хапеше — той замълча за момент. — Както и да е, по някое време явно стана по-грубо, отколкото й харесваше, защото почна да пищи. Драго ме хвана за ръката и каза да спра, и аз го убих. Тогава момичетата съвсем се разпищяха и убих и тях — Бек погледна Накор. — Наистина не знам как така нещата излязоха от контрол.

— Да, наистина са излезли.

— Но се чувствам добре, когато стане така — Бек се усмихна. — Знаеш, нали?

— Знам.

Накор се изправи и застана до младежа, който продължаваше да гледа налудничаво.

— Сега ще ме нараниш, нали?

— Да — отвърна исаланецът и сложи длан на главата му.

Бек опита да се защити, но от ръката на Накор излезе ярка светлина и го вцепени. Зъбите му затракаха и той започна да издава странни звуци. Отначало звучеше като ръмжене, което в гърлото му преминаваше в хрипове, докато накрая не се извиси в агонизиращ писък.

Накрая Бек остана без въздух и само трепереше неконтролируемо. Очите му се подбелиха, лицето му започна да почервенява. Когато придоби почти синкав оттенък, Накор махна ръката си.

Младежът политна и падна на земята. Лежеше и трепереше, но поне очите му бяха затворени.

Накор го наблюдаваше неподвижно. След пет-шест минути пристъпът премина и Бек се успокои. След още пет изстена и отвори очи.

Примигна два пъти и погледна Накор.

— Това беше… поразително — каза, докато се надигаше. Пое си дълбоко дъх, издиша бавно и се усмихна. — Хареса ми!

Исаланецът му подаде ръка.

— Харесваш болката?

Бек потупа тялото си, за да се увери, че му няма нищо.

— Понякога. Болката… пробужда разни неща. Кара те да си нащрек. В началото искаш да престане, но постепенно се потапяш в нея. И ако я преодолееш, от другата страна има… — той погледна Накор, сякаш търсеше точната дума.

— Яснота.

— Да! Яснота. Виждаш нещата по различен начин! Не може да се сравни с нищо. С никое друго чувство. Но ти знаеш за какво говоря!

Накор кимна.

— Да, за съжаление.

— Какво ми направи?

— Един от триковете, които знам. В теб има нещо, което те прави такъв. Трябваше да го намеря и да го… огранича.

Бек опипа гръдния си кош, сякаш искаше да почувства нещо.

— Да го ограничиш ли? Не усещам нищо различно.

Накор се обърна към хоризонта.

— Знам. Но за известно време ще се въздържаш да се замесваш в неприятности. И няма да сънуваш — отново погледна младежа. — Още е рано и имам работа. Ще те оставя за няколко минути. Ще се върна скоро — исаланецът бръкна в торбата си и извади златиста сфера. Натисна копчето и изчезна.

Щом Накор се появи в кабинета му, Пъг вдигна поглед.

— Какво има?

— Помниш ли, че вчера ти споменах за един младеж?

— Онзи, дето се изправил срещу Томас? Разбира се.

— Имах подозрения, от първия миг, в който се появи пред пещерата, и сега вече съм сигурен.

— За кое?

— Говорихме за сънищата и спомените на боговете, но какво ти казах за… фрагментите?

— Че понякога боговете проявяват своята мощ директно върху даден смъртен. Като вграждат малко парченце от себе си в душата му. Защо?

— Вече го знам със сигурност. Бек е такъв човек.

— Убеден ли си?

— Да. Той е едновременно голяма възможност и голяма заплаха.

Пъг присви очи.

— Продължавай.

— Използвах един трик, с който докосваш човек отвътре. Полезно е, когато искаш да знаеш дали има нещо необичайно. Например дали е обладан от демон.

— Разбирам.

— Или пък да разбереш дали лъже. Но тук става въпрос за друго. В Бек открих мъничка частица от бог. Съвсем мъничко парченце на божествено съзнание, даващо му способностите, които го правят опасен и непредсказуем. Пъг, в Бек има частица от Безименния.

Пъг го изгледа с изумление, заменено след малко от тревога.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

— Какво означава това?

— Означава, че в играта са замесени много по-могъщи сили, отколкото предполагахме. Щом Безименният е успял да пренесе и най-малката си частица тук…

— Рано или късно ще успее да се пренесе в пълната си мощ.

— Точно така — Накор погледна дългогодишния си приятел. — Намерил е начин да се промъкне отново в Мидкемия. А ние трябва да открием как да попречим на завръщането му.

11

Конспирация

Ездачите спряха.

Намираха се на един хълм по пътя от Калара до град Кеш. Калеб посочи светлините, които озаряваха облаците в далечината.

— Това е Кеш.

— Колко е голям? — попита Зейн.

Калеб слезе от коня си.

— Много. Това е най-големият град на света.

Яздеха от четири дни. Достатъчно, че момчетата да придобият още малко опит и да се покрият с прах, за да заблудят стражите, че идват от Долината на сънищата. Дори да сменяха конете си за по-свежи, подобно пътуване щеше да им отнеме поне три месеца. Но момчетата бързо свикваха, че новият им баща разполага с ресурси, за които не са и предполагали.

Бяха напуснали Звезден пристан на другия ден след венчавката. Тръгнаха на север, към някакво място, където уж живееше семейството на Калеб. Щом се отдалечиха от града, той извади едно от онези кълба, които момчетата наричаха „пътни сфери“, и ги пренесе на Острова на чародея.

Използва целия ден, за да запознае новата си съпруга със семейството си и необичайните обитатели на острова. Повечето концепции — могъщите магии, другите светове и пътуването между тях — бяха необясними за Мари, но Калеб знаеше, че с времето тя ще свикне. Калеб беше доволен от спокойствието, с което Мари посрещаше чудатите новости, и от усилията й да се хареса на родителите му. Още по-доволен бе от радостта й, когато видя новото им жилище, което си беше като царски палат в сравнение с къщурката й в Звезден пристан.

Единственият по-напрегнат момент бе, когато шестте сестри от Питирендар се появиха да посрещнат момчетата, облечени предимно в гирлянди от бял олеандър. Гледката бе повече, отколкото Мари можеше да понесе.

Калеб я издърпа настрани.

— Много от нещата, които ще видиш, са странни. Но помни едно: никой тук не иска да навреди на теб и момчетата.

Мари се намръщи — гледаше как момичетата се висят на вратовете на синовете й.

— Това не е никак прилично, Калеб.

— Ти си от Звезден пристан. Виждала си хора от Кралството и Империята. Всяка нация си има различни обичаи и вярвания. Вече си видяла всичко, което човек може да си представи.

— Не съм виждала обаче как куп зеленокожи момичета се опитват да съблекат синовете ми посред бял ден!

Калеб се засмя.

— Просто искат момчетата да поплуват с тях. Баща ми е направил езеро, ей там, преди да се родя.

— Езеро ли?

— Защото майка ми мразела да ходи до плажа, за да плува всеки ден. Младите хора от Питирендар трябва да прекарват много време във вода. Важно е за здравето им.

Мари не изглеждаше убедена, но Калеб разбираше, че за една майка синовете й никога не порастват. Знаеше го от собствен опит.

Изкараха още една нощ заедно, а на следващата сутрин Калеб и момчетата тръгнаха. Използваха сфера, за да се транспортират в една конюшня в Ландрет, собственост на Конклава, и след това още веднъж, за да се прехвърлят на пътя, по който яздеха в момента.

Калеб започна да разседлава коня си.

— Защо не продължим? — попита Тад. — Светлините сякаш са близо.

— Защото не са. Оттук до покрайнините е половин ден езда, а после има два часа до портите. Ще стигнем утрешния следобед.

Зейн махна седлото, върза коня си и го остави да пасе.

— Сигурно е голям. Никога не съм виждал толкова светлини.

— Има хиляди факли и фенери, Зейн.

Тад се приближи до брат си и двамата загледаха сиянието в далечината.

Калеб напали огън, раздаде полагащия се порцион за вечеря и каза:

— Хайде пак.

Момчетата се спогледаха и Тад махна на Зейн да започне.

— Ти си търговец от Долината, казваш се Калеб.

— Поне това можем да запомним — добави Тад.

Калеб вдигна едно камъче и го замери. Момчето се отмести и се усмихна.

— Ние сме твоите талантливи, умни, способни, красиви и много смели чираци, Тад и Зейн.

— И това е лесно за запомняне — каза Зейн.

— С какво търгуваме?

— С всичко. Непрекъснато търсим редки и ценни предмети, които да продадем в Кралството — отвърна Тад. — Скъпоценности, бижута, предмети на изкуството. Всичко, което се пренася лесно и струва много.

— Само че не носим много злато — допълни Зейн. — Работим с кредитни писма и познаваме множество лихвари, оттук до Крондор.

— Защо не сте с господаря си?

— Той ни изпрати на пазара, за да потърсим предмети, които биха заинтересували благородниците и богаташите. Ако видим нещо интересно, уведомяваме господаря и той идва да провери дали сделката си струва.

— Нямаме право да сключваме сделки — допълни Тад — и ако създадем подобно впечатление, ще бъдем сериозно наказани.

Калеб продължи да ги изпитва и да им обяснява разни неща, за да могат да минат за търговски чираци. След това им разясни другите работи, които трябваше да знаят. С кого да се свържат, ако нещо стане с него, къде да намерят убежище и накрая — какво да правят, ако са убедени, че е мъртъв.

Беше го оставил за последно, защото искаше да им внуши колко опасна всъщност е задачата. Трябваха му няколко разговора, за да ги убеди, че не преувеличава сериозността на това да се работи за семейството му.

Братята легнаха, а Калеб пое първата смяна. Забеляза колко бързо заспаха и двамата. На тази светлина приличаха повече на момчета, а не на мъжете, в които постепенно се превръщаха. За кой ли път вече си помисли дано да не е подценил потенциала им и да не е надценил собствените си възможности да ги опази живи.

Яздеха бавно през тълпата. Момчетата се дивяха на всичко. Беше точно, както бе казал Калеб — град като никой друг на света.

Бяха започнали да осъзнават грандиозността му някъде около обед, когато забелязаха Горния град и цитаделата, кацнали на платото над Оверн. Отдалеч приличаше на планински връх, но когато се приближиха, видяха пълното му великолепие — огромен дворец, обграден от крепостна стена, високо над водата. Сърцето на империята Велики Кеш.

Денят беше ясен и нямаше облаци и мараня, които да пречат на гледката. Момчетата отбелязаха поне десетина пъти колко огромно е всичко. Калеб им обясни, че цитаделата е издигана в продължение на векове и вътре си има миниатюрен град, истинска плетеница от тунели и апартаменти, обитавани от имперската фамилия, държавните чиновници и прислугата, под закрилата на Пазителя на цитаделата. Освен това вътре имало и множество покои на лордове и командири от прочутата Галерия. Както и градини с фонтани и басейни.

Едно време само на тези от Истинската кръв — най-старото племе, живяло по тези земи — се разрешавало да останат в палата след залез. С малки изключения като гостуващи владетели и посланици, които обаче били ограничени до специфични части на сградата.

Сега нещата бяха по-малко официални, но се смяташе за голяма привилегия да те поканят в Горния град. Калеб не бе ходил там, но познаваше мнозина, които бяха.

Момчетата се въртяха на всички посоки, мъчеха се да обхванат плетеницата от нови гледки, миризми и звуци.

Калеб се опитваше да им посочва някои по-забележителни сгради и ориентири за в бъдеще, но знаеше, че са толкова поразени, че няма да запомнят и половината.

Тад и Зейн бяха възхитени. Навсякъде се сблъскваха с нови неща. Облекло, какофонията от езици, миризми и гледки. Тук имаше граждани от всяко кътче на Империята. Горди конници ашунта с широкополите си филцови шапки с пера. Търговци косоди с ярките си жълти, червени и оранжеви роби. Яйормирски мистици, танцуващи в кръг, с купички за просия в ръце. На един пазар се разминаха с робски керван и изгледаха ужасено клетниците.

Отвсякъде ги заобикаляха просяци, продавачи и крадци. Момчетата често отблъскваха любопитни ръце, които се опитваха да отмъкнат по нещо.

Колесниците на Истинската кръв си проправяха път през тълпите предимно с размахване на камшици. Зад момчетата прозвуча тропот на крака и те се обърнаха. Задаваше се войскова част, войниците носеха черни брони.

Калеб им махна да се дръпнат встрани. Дори колесниците се отдръпваха от стотината маршируващи мъже. Бяха бронирани от глава до пети. Носеха островърхи черни шлемове с предпазител за носа и метална мрежа за врата. Черен метален нагръдник и предпазители за ръцете и краката от черна стомана. Щитовете им бяха правоъгълни и леко извити, за да могат да образуват непробиваема стена. Всеки воин носеше късо копие на рамо и къс меч на бедрото.

Сержантските шлемове имаха лека издатина, окичена с конски косми. Офицерите бяха на коне и носеха подобни униформи, но гребените на шлемовете им бяха по-големи.

— Това е Вътрешният легион — каза Калеб, докато момчетата зяпаха с възхита. — Войните-псета охраняват северните граници, а тези защитават столицата и двореца. Никога не напускат града, което е добре за останалите, защото обикновено в този легион взимат най-коравите копелета.

Щом войниците отминаха, движението се върна към предишния хаос.

След около час стигнаха странноприемница, на чиято табела имаше нарисувани три върби.

В двора веднага ги посрещна едно конярче.

След като се погрижиха за конете, тримата влязоха в сградата. Общото помещение беше чисто и спокойно. Насочиха се право към тезгяха, зад който стоеше висок слаб мъж със сива коса и брада.

— Калеб, радвам се да те видя. Кои са тези момци?

— Това е Тад, а това Зейн — отвърна Калеб и сложи ръце на раменете им. — Синовете ми.

— Синовете ти! — възкликна кръчмарят и протегна ръка за поздрав. — През всичките години не си казал и една дума, че си женен, нито че имаш деца.

— Стана скоро. Осинових ги — той ги стисна леко и ги тупна приятелски по гърба. — Момчета, това е Пабло Магуайър, собственик на „Трите върби“.

Братята се спогледаха, защото името не звучеше никак кешийско.

— Майка ми е от Родез и ме е кръстила на дядо ми — обясни мъжът с усмивка. — А баща ми е от Кинокхайд — това беше името, което местните използваха за провинция Кинок. — Та оттам ми е фамилията. А как се сдобих с тази странноприемница е история, която ще ви разкажа някой друг път — говореше с лекия акцент, който кинокците придаваха на всеки чужд език.

— Трябват ми две стаи — каза Калеб. — Или поне голямата в дъното на коридора, ако е свободна.

— Съжалявам, но вече е заета от една благородничка и дъщерите й — той се обърна към момчетата. — По-добре се дръжте настрани от тях, защото са от Истинската кръв.

Калеб вдигна въпросително вежди и Магуайър чак се обиди.

— Какво? Не може ли една знатна дама да отседне при мен?

— Очевидно може — засмя се Калеб.

— Знам какво си мислиш. При толкова резиденции защо тук? Е, не всичките са богати или пък от толкова високо потекло, макар че се държат, все едно са роднини на императора. Но дори най-дребният от Истинската кръв е по-високопоставен от нас, обикновените! Дамата е тук за Летния празник.

— Той е чак след месец — каза Калеб.

— Дошла е на пазар. Мисля, че съпругът й е губернатор на някоя от южните провинции и ще дойде да поднесе почитанията си на императора. Не ми казва нищо, така че събирам информацията парче по парче — той отново се обърна към момчетата. — Ще останат тук дълго, тъй че ако не искате да си загубите главите, не закачайте дъщерите. От Истинската кръв никак не обичат момичетата им да се мешат с простолюдието.

Тад и Зейн се спогледаха.

— Ще се държим прилично.

Калеб отново ги хвана за раменете.

— Аз ще се погрижа за това. Сега нека се преоблечем и да хапнем. Имам да свърша нещо набързо и после може да разгледаме града. Утре започваме работа.

Тад и Зейн кимнаха. Знаеха, че „работа“ има две значения и по-неочевидното малко ги притесняваше.

— Да видим тези — посочи Зейн.

Тад кимна и двамата се приближиха към сергията, която се намираше до южната стена на пазара в квартал Хаджана. Момчетата бяха в Кеш от седмица, но все още им бе трудно да не се изгубят.

Изпълняваха една и съща задача през деня, докато Калеб се занимаваше със своите работи — обикаляха търговските квартали и наблюдаваха внимателно, а вечер му докладваха. Според историята им уж търсеха ценни предмети, които да продадат в Кралството — предимно в Крондор.

Новостите на големия град вече не ги изненадваха, въпреки че все още се заглеждаха по красивите млади жени. Облеклото варираше от ритуални одежди, откриващи само очите, до съвсем разголено като на ловците на лъвове ошани, пастирите дингази и дори тези от Истинската кръв. Момчетата често зяпваха, когато покрай тях минеше някоя мургава красавица. Но вече започваха да свикват. Освен това от няколкото опита за разговор бяха разбрали, че на чужденците не се гледа с добро око. Калеб ги бе предупредил, че в Кеш има много народи, които биха се избили и ги възпира само здравата ръка на императора. Така че общуването не беше първа грижа на хората.

Двамата се приближиха към сергията, като заобиколиха някакъв уличен продавач, който предлагаше студена лимонада от керамичен съд, вързан на гърба му. Носеха най-леките си дрехи, но още не можеха да свикнат с топлината. А им бяха обяснили, че през следващите месеци ще стане още по-горещо.

Вниманието на Зейн бе привлечено от сергия с най-различни медальони и статуетки. Някои от божествата им бяха познати, други не. Те ги разгледаха под бдителния поглед на продавача, който се притесняваше да не грабнат нещо и да побегнат.

— Купувайте или се махайте — настоя той след няколко минути. — Нямам време за такива като вас.

Тад се намръщи. През седмицата бе успял да се сблъска доста пъти с подобно отношение.

— Господарят ни поръча да открием ценни предмети за продан в Кралството.

— И кой е господарят ти, о, почитаеми въшльо?

Зейн се сдържа да не се захили. Обичайните пазарски обиди го забавляваха искрено. Тад пък се дразнеше.

— Калеб, богат и уважаван търговец от Долината на сънищата. Търгува от единия край на Горчиво море до другия. Може ли да ни снабдите с по-големи количества от тези стоки?

Продавачът все още изглеждаше разколебан, но смекчи тона си.

— Зависи за какво количество говорим. Тези изключителни предмети се изработват на ръка и е нужно време.

Зейн разгледаше различните амулети. Един от тях привлече вниманието му и той го вдигна да го разучи, след което го остави.

— Да речем по дузината от тези с боговете, които се почитат и на север?

— Една, най-много две седмици — отвърна мъжът, надушил печалба.

Зейн дръпна Тад за ръката.

— Ще поговорим с господаря си и ако е заинтересуван, ще се върнем утре — и почти насила избута Тад встрани от сергията.

— Какво? — попита брат му, щом се отдалечиха.

— Едно от изображенията прилича на онова, за което трябва да се оглеждаме. С нещо като ястреб.

— Значи трябва да се върнем до странноприемницата и да му кажем.

Забързаха по най-краткия възможен път, който помнеха, но пак им отне почти час.

Калеб седеше на маса в ъгъла заедно с някакъв набит мъж, който въпреки жегата носеше бродирано елече над скъпата си риза. Лицето му беше мургаво, тъмните му очи огледаха приближаващите момчета.

— Калеб, може ли да поговорим за момент? — попита Тад.

— Подранили сте.

— Открихме нещо, което може да те заинтересува — каза Зейн.

Калеб кимна и другият мъж се изправи.

— Момчета, това е Чезарул. Търговец от западния край на Империята. Пазари се невероятно, но е много щедър към приятелите си. Това са доведените ми синове.

— Поздравявам ви с добре дошли в най-великия град на света. Винаги сте добре дошли да погостувате в дома ми — мъжът се поклони и им стисна ръцете.

— Калеб, може ли да поговорим насаме за момент? — повтори Тад.

— Ще ме извиниш ли, Чезарул?

— Доведи ги утре в моя магазин.

Щом Чезарул си тръгна, тримата се качиха на горния етаж да поговорят на спокойствие.

— Какво има?

Зейн набързо обясни какво са видели.

— Не знам дали е същият амулет, за който ни каза да внимаваме, но е напълно възможно.

— Яд ме е, че не се сетих да ви покажа онзи у баща ми. Но тогава се занимавахме с толкова други неща. Утре ще дойда с вас и ще купим стока от продавача. Това ще го накара да се свърже с доставчика си и може да го проследим — той постави ръка на рамото на Зейн. — Добра работа.

Младежът изглеждаше горд от себе си.

— Имам малко друга работа през следващите два часа. Правете каквото искате, но гледайте да не се забъркате в някоя неприятност. Като се върна, ще вечеряме.

— Добре — отвърна Тад и когато Калеб излезе, попита брат си: — Сега какво?

— Не знам. Да полежим тук?

— Много е горещо. Предпочитам да се поразходим и да видим дали няма да намерим нещо забавно.

Зейн се ухили.

— Някое място, където момичетата няма да ни заплюят само защото имаме странен акцент.

— Точно така — ухили се и Тад. — Чух, че чужденците се събирали на едно малко площадче до източната порта. Може би там?

Зейн отвори вратата и се озова пред объркваща гледка. По коридора вървеше леко пълна жена, облечена според обичая на Истинската кръв, следвана от две красиви момичета. И двете носеха дрехи като майка си, тоест бяха с голи гърди. Имаха натруфени прически и множество гривни и пръстени. Едното момиче засече погледа на Зейн и се усмихна, другото бе увлечено в разговор с жената.

Зейн спря и Тад се блъсна в него и го изтика в коридора. Момичето, което се бе обърнало, се засмя и това привлече вниманието на сестра й. Зейн понечи да измърмори някакво извинение, но в този момент се обърна и майката и видя двете все още мръсни от целодневното обикаляне момчета.

— Маманауд! — изкрещя тя сърдито и ги посочи.

— Маманауд ли? — обърна се Зейн към Тад.

В този момент две огромни ръце ги хванаха за раменете и най-огромният мъж, който бяха виждали, ги изблъска обратно в стаята. Момчетата паднаха на пода. Жената в коридора продължаваше да крещи, вероятно някакви обиди. Грамадният мъжага влезе в стаята и измъкна много дълъг крив нож.

Всичко се случи толкова бързо, че братята не можаха да реагират. Мъжът направи крачка към тях, но внезапно един меч се опря между врата и рамото му и един глас произнесе:

— Приятелю, по-добре не мърдай, че ще те порежа.

Гигантът се намръщи, но замръзна; главата му приличаше на огромна кафява тиква с очи. Жената продължаваше да вика нещо неразбираемо и мъжкият глас й отвърна:

— Мадам, сигурен съм, че това е недоразумение и че момчетата не са искали да ви обидят.

Братята все още не можеха да видят нищо заради огромния телохранител, но чуха гласа на Пабло Магуайър.

— Какво става тук?

Последва тристранен спор: жената викаше истерично, а двамата мъже се мъчеха да я успокоят.

Телохранителят бавно прибра ножа.

— Сега ще си махна меча от врата ти, а ти ще отидеш при господарката си. И без повече неприятности — каза мъжът зад него.

Гигантът направи крачка напред и се обърна, но отново срещна върха на меча, опрян в гърлото му.

— А, не! — отвърна младият му противник. — Това изобщо не е разумно.

Телохранителят изгледа злобно момчетата и тръгна към стаята в дъното на коридора.

— Момчета, добре ли сте? — попита мъжът с меча.

Тад и Зейн кимнаха.

— Задължени сме ти.

— Няма нищо — мъжът прибра меча си. Имаше тъмна коса и сини очи и бе по-млад, отколкото бяха решили в началото. Дрехите му бяха скъпи. — Качвах се нагоре и видях цялата олелия. Трябваше да спра тази грамада, стига въобще да е човек, а не някой избръснат трол, да не ви изкорми. Всъщност търся един човек, казва се Калеб.

— Той е нашият втори баща — каза Зейн. — Само че го няма.

— Е, значи ще трябва да дойда по-късно. Много ли ще се бави?

— Каза два часа — обясни Тад. — Ние мислехме да се разходим до източния кервансарай.

— Аз ще изчакам още няколко минути — мъжът кимна към вратата в дъното. — Да се уверя, че не ви следят. Калеб няма да е доволен, ако позволя да ви накълцат на парчета.

— Аз съм Тад, а това е Зейн.

Мъжът се поклони.

— Аз съм Талвин Хокинс, стар приятел на Калеб — намигна им. — Вървете да се позабавлявате някъде, но без кръвопролития.

Слязоха в общото помещение и Хокинс каза:

— Моля ви да предадете нещо на Калеб, като го видите.

— Какво, сър? — попита Тад.

— Утре вечер, в обичайното време на същото място. Запомнихте ли?

Тад повтори съобщението.

— Аз тръгвам. Вие също, за всеки случай.

— За всеки случай ли, сър? — попита Зейн.

— Именно. На ваше място щях да се мотая навън, докато Калеб не си дойде. Този телохранител може да ви глътне и да му остане място за цял вол.

И Тал изчезна през вратата.

Тад се обърна към Зейн.

— Има още време до свечеряване. Хайде да се поразходим из пазара.

Зейн кимна. Наистина бе по-умно да изкарат следващите часове в по-приятни занимания от това да бъдат боксови круши на Маманауд.

12

Откритие

Накор се огледа.

— Какво точно търсим?

Пъг махна с ръка напред.

— Откакто Лесо Варен избяга от Оласко, се опитваме да открием обхвата на неговите „смъртни разломи“, както ги наричаме.

— Това го знам — отвърна Накор и продължи през високата до коляно трева. Ралан Бек стоеше малко встрани и ги гледаше.

Намираха се на обширна поляна някъде на три дни от границата между Кралството и херцогство Маладон и Семрик. До столицата на Маладон имаше четири дни езда.

Бек — гледаше двамата мъже, които се въртяха из тревата — се засмя и попита:

— Цял ден ли ще се въртим в кръг?

Пъг погледна опасния младеж и кимна.

— Ако трябва. Преди година открихме следи от много опасна и могъща тъмна магия. За да не ти досаждам с обяснения, ще кажа само, че е свързана с много лошите неща, които предстоят. Ще е много добре, ако може да й хванем… следите между Опардум, мястото, от където произхожда, и някъде другаде. Според нашите изчисления би трябвало да намерим нещо наоколо.

Бек поклати глава.

— Говорите за места, дето хич не съм ги чувал. Преди малко беше зима, а сега е лято. Освен това приказваш странно, макар да разбирам почти всички думи — младежът се засмя отново. — Не че ми дадоха избор дали да идвам, или не. Така че ето ме тук. Само дето продължавам да не виждам смисъла.

Посочи няколко дървета на стотина разтега северно и добави:

— Мисля, че това, което търсите, е ей там.

Пъг погледна въпросително Накор, който само сви рамене и се обърна към дърветата.

— Не усещам нищо.

— Варен прикриваше работата си много внимателно. Виж колко време ни отне да стигнем дотук.

Накор се обърна към Бек.

— Стой тук, като ориентир, ако не намерим нищо при дърветата.

Бек свали черната шапка, която бе взел от убития пред пещерата, и направи вежлив поклон.

— Твоето желание е заповед за мен, Накор.

Двамата стари приятели тръгнаха към дърветата.

— Мислил ли си какво да правим с него? — попита Пъг.

— Най-простото решение е да го убием.

— Убивали сме за каузата си, но само когато няма друг начин — Пъг се обърна към Бек, който кротко чакаше, където му бяха казали. — А ако мислеше, че няма друг начин, нямаше да го водиш на Острова на чародея.

— Така е. Потенциално той е най-опасният човек, когото сме виждали — Накор извади един портокал от торбата си и го предложи на Пъг, но той отказа. Дребничкият комарджия започна да го бели. — Виждаш колко могъщ е сега и помисли какво ще стане след сто години или двеста.

— Дали ще живее толкова много? — попита Пъг.

— Виж теб, мен и Миранда — отвърна Накор, докато навлизаха между дърветата. Сянката за момент обърка зрението им, защото на поляната печеше ярко слънце. — Вие с Миранда се поддържате чрез мощни заклинания, а аз имам само няколко трика.

Пъг кимна усмихнато.

— Наричай го както искаш. Талантът ти може да няма логика или система, но ти си най-вещият магьосник на този свят.

Накор сви рамене.

— Не мисля така, но това не е важно — той понижи глас, сякаш се притесняваше, че Бек може да ги чуе. — В мен има нещо. Не знам какво, но е вътре в мен още откакто бях дете. В някои отношения съм като Бек. Не мисля, че става дума за частица от Безименния, но е нещо подобно. Мисля, че затова умея всичките си трикове.

— Изпили сме доста вино при обсъждането на тази твоя теория Накор.

— Само че вече не е теория. Бек е истински. И когато докоснах онова нещо вътре в него, нямаше съмнение какво е. Никакво съмнение.

Пъг кимна, без да казва нищо.

— Една от любимите ни дискусии е за произхода на боговете — продължи Накор.

— Да, така е.

— Веднъж ти казах, че подозирам, че съществува ултимативен бог. Същество, което е свързано с всичко. С абсолютно всичко, Пъг. И всичко под него е взаимосвързано.

— Помня. Нелоша теория за това как вселената се държи заедно. Твърдеше, че останалите богове и всички съзнания са опит на това божество да разбере себе си.

— Преди ти казах, че е като бебе. Бута неща от масата и ги гледа как се чупят, постоянно. Гледа и опитва да разбере какво се случва. Само че тук говорим за милиони, дори милиарди години. Това божество има всичкото време, което е съществувало и ще съществува. В такъв случай би имало логика боговете също да докосват по-нисши същества, за да разберат на свой ред мястото си във вселената.

— Значи Безименният е поставил частица от себе си в Бек, за да разбере мястото си във вселената?

— Не — отвърна Накор. — Възможно е, но не мисля, че намерението му е такова. Според мен през годините Безименният е имал много агенти, но като Варен. Разкажи ми за него.

— Вече си чувал каквото знам.

— Разкажи ми за първия си сблъсък с него.

— Когато го срещнах за пръв път, вече бе станал много вещ в практикуването на тъмна магия. Арута беше принц на Крондор, а Джеймс още бе млад барон. Той, заедно със сина ми и една от най-талантливите ми ученички, се сблъскаха с един магьосник, Сайди, за когото подозирам, че е бил Варен, в друго тяло.

— Помня историята за амулета. Така и не го намериха, нали?

Пъг поклати глава.

— Още е някъде там. До миналогодишното нападение на острова и Елвандар отнемането на Сълзата на боговете бе последният голям опит на Варен да посее хаос. Между тези събития оставаше в сянка и работеше на някое спокойно място.

— Като цитаделата на Каспар в Оласко — усмихна се Накор.

— Е, тя едва ли можеше да се нарече спокойна. Но колко хора знаеха, че е там? Беше много добре пазена тайна. Некромантската магия му дава възможност да се пренася от тяло в тяло. Според моите проучвания някъде има съд с, да речем, душата му, поради липса на по-добър термин. Това му помага да пленява тела и да ги ползва. Няма да спре, докато не унищожи Конклава и всеки, който пречи на мисията му да сее злини. Така че е проблем — Пъг кимна към Бек. — А според думите ти си имаме още един, ей там.

— Не мисля, че той е като Варен — каза Накор и хвърли обелките от портокала. — Варен е бил подмамен, съблазнен, привлечен, излъган или какъвто термин избереш, с обещание за власт, вечен живот или нещо подобно. Никой нормален човек не се отдава доброволно на злото.

— В Лесо Варен няма нищо нормално.

— Но едно време може да е бил обикновен човек, попаднал на грешно място в грешен момент. Този амулет, за който говориш, би могъл да всели лудост в някой по-слаб. А лудостта е всичко, което стои между доброто и злото. Този младеж няма да остане нормален повече от няколко години. Вече е загубил напълно представата за морал и е тласкан само от импулси.

— Каква полза имаме от човек без морал, който не различава добро от зло?

— Намерихме полза от Каспар, нали? — попита Накор.

Пъг замълча за момент.

— Вярно. Но той беше под влиянието на Варен. Този младеж е директно докоснат от Безименния. Разликата не е ли очевидна?

— Не знам, Пъг. Знам само, че или трябва да го убием скоро, преди да е станал твърде могъщ, или да се опитаме да го променим някак.

— Разбирам нежеланието ти да го убиваш, Накор, но защо се стремиш да го промениш?

— Ами ако е вярна теорията ми, че боговете вграждат част от себе си в нас, за да се учат?

— Каза, че се съмняваш мотивите на Безименния да са подобни.

Накор се усмихна.

— Да, но действията често имат неочаквани последици. Ами ако успеем да изпратим обратно съобщението, че без баланс и добро злото не може да съществува?

— Дали ще има значение?

— Трябва, защото такова е устройството на реалността. Представи си символа на Ин и Ян. Кръг, който съдържа черно и бяло, само че в бялото има черна точка, а в черното — бяла! Противоположни сили, но всяка докосната от другата. Безименният може да е луд, но трябва да признае тази фундаментална истина.

Пъг се засмя горчиво.

— Може никога да не разберем, защото боговете са ни направили с ограничени дарби и възможности. Само че аз поставям това, което разбирам и контролирам, пред теориите ти, колкото и добре да звучат. Ако Бек се окаже заплаха за Конклава, ще го размажа като хлебарка. Без колебание. Ясно ли е?

— Съвсем — Накор спря да се усмихва. — Но си мисля, че трябва да го проучим още малко, преди да го унищожим.

— Съгласен, но искам да се посъветваш и с останалите на острова. Освен това искам да продължиш проучванията на талноите на Новиндус. Те са непосредствената заплаха. Трябва да намерим начин да ги контролираме без пръстена.

Накор кимна.

— Да, пръстенът има страничен ефект: да подлудява носителя си.

Пъг се огледа.

— Да видим дали ще намерим следата.

— Ей там е — каза Накор и посочи нещо блещукащо на пет стъпки във въздуха. — Видях го преди малко.

Пъг се насочи към късчето енергия, носещо се между два клона.

— Можеше да го търсим с години. Чудя се как момчето успя да го долови?

— Това е много зло нещо, а като имаме предвид природата му…

— Мислиш, че е някак си настроен?

— Очевидно — Накор разгледа късчето енергия. — Имаш ли представа как работи това нещо?

— Когато се изправих срещу Мурмандамус под Сетанон, видях нещо подобно. Но онова беше брутална сила. Това е деликатно… почти произведение на изкуството.

— Доста неочаквано, като се сетя каква касапница заварихме в покоите му в цитаделата на Каспар.

— Варен може да е луд убиец, но не е глупак. Ако не беше откачен, можеше да ни е от полза.

— Ако не беше откачен, нас можеше да ни няма, Пъг.

— Е, може би не нашият Конклав, но все щеше да има подобна група.

— Къде ли отива това? — Накор посочи дългата около стъпка енергийна нишка сребриста светлина.

Пъг махна към края, който беше по-близко до него.

— Не знам. Но идва от предишното място, където се е появило. На стотина мили на изток.

— И там ли изглежда така?

— Не. Там е като сфера с големината на гроздово зърно. И по някакъв начин бе закотвено към земята, чрез енергия. Освен това беше невидимо и нямаше субстанция, тъй че можеше спокойно да го подминеш. Трябваше доста сложно заклинание, за да го разкрием. А това изглежда… — Пъг огледа енергията, сякаш виждаше нещо. — Не знам как го е постигнал. Сякаш… — очите му се разшириха. — Накор, открил е начин да накара тази енергия да подскача!

— Как така да подскача?

— Ето този край. Но е на стотици мили от сферата, а е свързан с нея. Почти като цуранските кълба, с които се транспортираме.

— Но те са устройства — каза Накор.

— Миранда не се нуждае от тях — отвърна тихо Пъг. — Може да се пренася със съзнанието си, стига да знае къде отива.

— Но никой друг не може.

Пъг се усмихна.

— И аз така мислех, но последния път в пещерата на острова ти не използва кълбо.

— Това е трик — сви рамене Накор. — Елементарен номер.

— Тя отдавна се опитва да научи мен и Магнус, но все не успява. Все пак се занимаваме с това само от двадесет години.

— Щом този край е свързан със сферата, къде отива другият?

Пъг се намръщи, сякаш можеше да види. След няколко минути се опули и прошепна, сякаш се боеше да повиши глас.

— Накор.

— Какво?

— Това е разлом!

— Къде?

— В края на тази нишка. Невероятно малък е, но е разлом. Варен е отворил разлом. Отначало си мислех, че събира енергия, за да отвори голям разлом, но съм грешил. Искал е да направи малък, който да остане отворен… години.

Накор си пое дълбоко дъх.

— Пъг, ти знаеш повече от всеки друг за разломите. Как е възможно да съществува нещо толкова малко?

— Нивото на контрол, за да се създаде подобно нещо и да остане отворено повече от година, е… невероятно — Пъг се изправи. — Някой знае повече за разломите от мен, Накор. Аз не бих могъл да направя нещо толкова деликатно и прецизно.

— По-добре да се върнем при Бек, преди да е решил да запали тревата, за да има с какво да се развлича. Какво мислиш да правиш с това?

— Ще изпратя някои от най-добрите ни ученици и ще помоля Магнус да доведе неколцина цурански Велики да го проучат. Няма да разберем какво точно е правил Варен в цитаделата на Каспар, докато не намерим другия край на нишката, което значи от другата страна на разлома.

Накор го стисна за рамото, сякаш да му вдъхне кураж.

— Другият край на разлома може да е лошо място.

— Най-вероятно е така — каза Пъг.

— Трябва да поговорим за онези съобщения, които ми показа.

— Не знам какво повече да кажа, Накор — Пъг се умисли. — Може би не трябваше да ти ги показвам. Миранда още не знае за тях.

Накор спря да се усмихва. Пъг рядко го виждаше умислен и знаеше, че вероятно ще каже нещо сериозно. Вместо това исаланецът отново се ухили.

— Значи ще загазиш сериозно, когато разбере.

Пъг се засмя.

— Знам, но тя е с най-горещия нрав в семейството и ако ги прочете… И двамата знаем, че пътуването във времето е възможно. Аз съм го правил с Томас и Макрос, но не знам как става.

— Очевидно в бъдещето си се научил.

— Но знаеш какъв е големият въпрос, нали?

— Да. Дали си изпращаш съобщенията, за да подсигуриш, че нещо ще се случи, или за да спреш нещо, което предстои.

— Мислех си за първото писмо, което се появи преди Джеймс и принцовете да заминат за Кеш.

— Предупреди Джеймс, ако срещне странен мъж, да каже „няма магия“. Откъде ли си знаел, че това ще съм аз?

— Според мен сме се срещнали по-късно в бъдещето при много тежки условия. Вероятно съм искал да ни осигуря няколко години да поработим заедно.

— И аз мислех за подобно нещо. Но никога няма да разберем, нали?

— Ако бъдещето е гъвкаво, значи съм успял да променя нещата… — Пъг се засмя. — Макрос.

— Какво Макрос?

— Усещам неговата ръка в това. Както и навсякъде в живота ми. Другия път като видиш Томас го питай за бронята и спомените от миналото. Остави го да ти разкаже. И там беше замесен Макрос и имаше пътуване във времето.

— Добре.

Тръгнаха мълчаливо към Бек. Щом го наближиха, младежът се усмихна.

— Намерихте ли го?

— Да — каза Пъг. — Как знаеше, че е там?

Бек сви рамене.

— Не знаех. Просто го почувствах.

Пъг и Накор се спогледаха.

— Да тръгваме — каза исаланецът.

— Може ли да хапнем нещо? — попита Бек. — Направо умирам от глад.

— Да — отвърна Пъг. — Ще те нахраним. — „Ще се грижим за теб, докато не се превърнеш в заплаха. Тогава ще те убием.“

Пъг извади едно цуранско кълбо и тримата изчезнаха от поляната.

13

Амулети

Каспар влезе в стаята.

Талвин Хокинс и Калеб го поздравиха с кимане.

— Готово — каза Каспар.

— Политическото убежище ли?

— Нещо подобно. Но за целта ни е идеално.

— Добре е да имаш приятели на високи постове — обади се Тал.

Намираха се в задната стая на една странноприемница в съвсем различен квартал от този, в който бяха отседнали Калеб и момчетата. Тук имаше множество чужденци, така че появата им нямаше да привлече внимание. Свечеряваше се и градът утихваше, но площадът навън беше едно от сборищата на младежи. Калеб неохотно бе оставил братята при един фонтан, около който се бяха събрали младежи и девойки. Все пак беше сигурен, че това е по-добрият вариант, отколкото да ги остави в хана при двете момичета от Истинската кръв, нервната им майка и личния им телохранител.

Напълно споделяше съмненията на Тал дали грамадният бияч е човек.

— Турган Бей ми каза какво са открили агентите му — Каспар си наля вино от глинената кана, отпи и се намръщи. — Трябваше да се захванем с внос на вино от Рейвънсбърг и Източните кралства. Ще натрупаме състояние, ако това е най-доброто, с което разполагат.

— Това не ти е „Речната къща“ — каза Тал, имаше предвид ресторанта, който бе отворил в Ролдем. — Освен това знаеш, че това не е най-доброто вино в Кеш.

Калеб също отпи и каза:

— Във всеки случай е най-доброто, което имат тук.

Каспар се наведе напред.

— Има само едно нещо, което свързва убийствата. Всяка жертва, без значение дали е от Истинската кръв, е била от поддръжниците на принц Сезиоти като бъдещ наследник на императора.

— Дали се очаква Диигаи да умре скоро? — попита Калеб.

— Питай баща си и брат си. Те може да са по-наясно с магическите средства, с които императорът удължава живота си. Според Турган много от благородниците и командирите не са доволни, че го прави. Императрица Лакейша е доживяла до деветдесет от чиста злоба. Според това, което съм чувал, тя е била един от най-коравите управници. Хората не се дразнят заради десетината години в повече, а заради употребата на магия. Според повечето благородници дъртият вече не става за управник. Прекарвал много време с наложниците си, което на неговата възраст си е чисто геройство, и някои от указите му били доста съмнителни. Все още не е забъркал голяма каша, но търпението на лордовете изтънява и скоро ще го накарат да посочи наследник.

— Сезиоти е учен, когото уважават, но не буди възхищение — продължи Каспар и описа разговора си с Турган Бей.

— Значи може да предположим, че някой се опитва да намали подкрепата към Сезиоти за сметка на Дангаи — каза Тал. — Защо?

— Ако не бяха намесени Нощните ястреби, можеше да решим, че това е поредният кървав политически спор — каза Калеб. — Но тук се усеща ръката на Лесо Варен. А щом той иска нещо, ние желаем обратното.

Каспар се изправи.

— Не мога да остана повече. Със сигурност ме следят и въпреки че знаят за Тал, не подозират за теб. Предлагам да тръгнеш последен — Калеб кимна. Каспар се обърна към Тал. — Другата седмица ще има прием у лорд Греш. Опитай да си изпросиш покана. Точно като за теб ще е. Отегчени съпруги, любопитни дъщери, пропаднали комарджии и щури младежи, търсещи слава, като убият някой известен. Ще успееш да си създадеш поне половин дузина врагове за една вечер.

Тал го изгледа кисело.

— Ще се постарая.

— Ако науча нещо ново, ще изпратя Паско — каза Каспар и излезе.

— Вероятно е прав, че го следят. Аз ще тръгна след малко, а ти поизчакай. Ще успееш ли да се промъкнеш незабелязано?

— Би трябвало — отвърна Калеб. — Дойдох почти час преди вас и мисля, че съм в безопасност. Все пак, след като вече ви следят, ще се погрижа следващата ни среща да е на по-сигурно място.

Тал се огледа.

— Ами ако ни наблюдават… с други средства?

Калеб измъкна един малък костен талисман и му го показа.

— Прави ги Насур, дребен магьосник на острова на баща ми. Предотвратява всякакво магическо наблюдение.

— Доста полезно. Сигурно не ти се намира едно в повече?

— Не бих ти дал. Ако си набелязан от агентите на Варен, може да те шпионират с магия. Изчезването ти сега би могло да бъде обяснено по много начини, дори с това, че с Каспар сте подсигурили тази стая срещу магия. Но ако изчезнеш за постоянно, ще се убедят, че си нещо повече, отколкото се представяш.

— А аз за какво се представям?

— В момента двамата с Каспар минавате за агенти на Ролдем. При това не много добри. Наложи се да пуснем няколко сериозни слуха на нужните места, за да изградим това прикритие. Кеш винаги се притеснява от флотата на Ролдем. Като им подхвърлим нещо очевидно, няма да си правят труда да ровят за подробности. Никой освен слугите на Варен не подозира за Конклава.

— Освен онези агенти в държавното управление, които работят за вас.

— Да. Това е отнело много години на баща ми. Сега има хора сред всички управляващи съсловия, без да е задължен на владетелите. Време е да тръгваш. Ако ми потрябваш, ще изпратя някое от момчетата.

Тал се изправи, стисна му ръката и тръгна да излиза.

— Какво ще кажеш, когато всичко приключи, да отскочим за няколко дни до Кендрик и да половуваме?

Калеб се усмихна и отвърна:

— Естествено, след като отделим малко време на жените.

Тал отвърна на усмивката и излезе.

Калеб се облегна с намерението да изчака поне час, за да се увери, че не го следят. Чудеше се как ли се справят момчетата.

Зейн отхвръкна назад, удари се в ръба на фонтана, изкара си въздуха и падна.

— Защо го удари? — извика Тад и скочи между брат си и младежа, който го бе блъснал.

— Теб какво те засяга?

— Това е брат ми.

Непознатият беше едър, с широки рамене и гъсти вежди. Брадичката му бе леко крива, което му придаваше злобно изражение.

— Той закача момичето ми.

Въпросното момиче бе леко пълна, но доста красива блондинка, която допреди малко бе флиртувала с братята.

— Не съм твое момиче, Аркмет. Спри да го разправяш пред хората.

— Щом казвам, че си моя, значи си моя — изръмжа младежът.

— Тя каза, че не е твоето момиче — Тад се усмихна.

Аркмет се опита да го блъсне, но за разлика от брат си, Тад бе подготвен: присви дясното си коляно, изпъна левия си крак и дръпна нападателя си. По-тежкото момче се просна по очи на паветата.

Зейн се изправи и застана до брат си, докато младежът се извърташе.

— Как смееш?! — викна Аркмет, докато се изправяше.

— Не ние започнахме, приятел, но ако искаш да ни се пробваш сам, давай — каза Зейн и се приготви за бой.

Аркмет се ухили злобно.

— Кой каза, че съм сам?

Братята се огледаха и видяха, че се е събрала група момчета.

— Кои сте вие? — попита Тад.

— Чираци от гилдията на хлебарите — отвърна един русоляв младеж и махна към четиримата, които стояха зад него. — Аркмет е един от нас.

— Значи ви е приятел?

— Не особено, но си имаме правила. Ако удариш един от чираците, все едно удряш всички.

— Защо някой не ни каза, преди да стигнем до бой — подхвърли Зейн.

Допреди малко двамата бяха флиртували с няколко по-отворени момичета. Около фонтана се събираха младежи от различни краища на Империята, които нямаха против да си говорят с две момчета от Долината на сънищата.

— Предполагам, че няма гилдия на момчетата, които не са оттук, нали? — продължи Зейн и се огледа. Един младеж приблизително на техните години се откъсна от тълпата и застана до тях.

— Шест срещу двама не е много честно — момчето имаше червена коса, луничаво лице, зелени очи и юмруци като чукове. Усмивката му беше почти демонична. — Шест срещу три ми се струва по-добре.

— Джоми, пак ли? — промърмори един от чираците.

Червенокосият сви единия си юмрук до главата, а с другата ръка подкани противниците си.

— Винаги, приятел. Много обичам да отупвам брашнените ви задници. Хайде идвайте!

Петимата чираци изглеждаха разколебани. В този момент зад братята се разнесе вик. Те се обърнаха, но не можеха да се мерят с бързината на Джоми, който светкавично се извъртя и фрасна Аркмет в лицето. Очите на побойника се подбелиха и той рухна с разбит нос.

— Пет срещу три е още по-добре!

— Ти си откачен — извика русолявият.

Джоми протегна ръце с отворени длани.

— Момчета, знам, че имате чувство за чест, но наистина ли искате да се биете заради този боклук?

Русокосият се обърна към останалите и Тад и Зейн прецениха, че боят се е разминал.

— Не особено. Последния път, като ме удари, не чувах с лявото ухо три дни.

— Ами, вие от гилдията на хлебарите трябва да разберете, че не сте царе на улицата, и да почнете да се отнасяте с уважение към другите. Вземете си тъпия приятел и оставете тези момчета на мира.

Петимата вдигнаха замаяния Аркмет и се отдалечиха. Зейн се обърна, за да види русото момиче, но то се беше изпарило. Тад подаде ръка на непознатия младеж.

— Благодаря, приятелю.

— Няма за какво. Казвам се Джоми Килироо.

— Не си тукашен, така ли? — попита Зейн.

— Ха! — отвърна момчето. — Хич даже.

— Този акцент ми е познат — каза Калеб, който се бе появил на площада. — Видях какво стана. Момчета, май се разминахте с пердаха.

— Нямаше да се оправим, ако не беше Джоми — каза Зейн.

— Повечето чираци не са лоши, но този Аркмет е злобно копеле. Един ден ще го обесят за убийство. Помнете ми думите.

— Да не си от Змийската река?

Лицето на младежа светна.

— Ходил ли си по тези места?

— Два пъти. Откъде точно си?

— От Моори. На два дни нагоре по течението от Шингази.

— Как се озова в Кеш?

— Дълга история. Накратко, с моя приятел Роли ни изгониха от вкъщи. Спуснахме се по реката с надеждата да си намерим работа в града, но там всичко се контролира от клановете. Не се срамувам да призная, че се наложи да се препитаваме с кражби. Накрая се хванахме на един кешийски кораб, плаващ за Елариал. Едно пътуване ми беше достатъчно, за да реша, че не ставам за моряк. Като стигнахме, си взехме парите и се махнахме. Почнахме като колари. Роли загина в един кръчмарски бой в Чигата, а аз продължих и лека-полека се озовах тук. Вече мина почти година.

— Къде живееш? — попита Тад.

— Където дойде. Топло е и може да се спи навън. По някой път някое момиче ме прибира у тях — той кимна към фонтана. — Повечето чужденци се събират тук и рядко има проблеми, освен когато се появи някой като тия чираци. И преди сме се спречквали, така че още ме помнят — той се ухили. — А ти какво си правил в Новиндус?

— И това е дълга история — отвърна Калеб. — Какво ще кажеш да ти предложа храна и легло?

— Чудесно, но ми се ще да намеря постоянна работа. Този град може да е най-великият на света, но като си нямаш гилдия, е доста трудно.

— Ела с нас — каза Калеб — и ще ти разкажа за моите пътувания.

Тад и Зейн се спогледаха, но не казаха нищо. Имаха чувството, че са намерили бездомно куче и го водят у дома. Само че не знаеха дали кучето не хапе.

Зейн стоеше мълчаливо до Калеб, който разглеждаше стоката. Тад бе пратен на някаква безцелна мисия с Джоми, който се бе привързал към тях без никакви усилия. Предната вечер бяха говорили дълго на масата в кръчмата и Тад и Зейн вече смятаха, че новото момче е забавен и приятен спътник. Калеб не им бе казал причината да го задържи, но в опасен град като Кеш присъствието на едрия червенокос младеж бе добре дошло.

Калеб направи няколко прилични поръчки, преди да стигне до ястреба. Не беше същият като на амулета, но доста приличаше.

— Това не ми е познато — каза Калеб.

— И на мен — отвърна търговецът, казваше се Мудара. — Купих го от едно момче, крадец или просяк. Виждал съм подобни, но не точно такива — беше кльощав нервен мъж с нос като клюн. По очите му се познаваше, че е опитен търговец и не бива да се подценява.

Калеб сви рамене, сякаш нямаше значение, и насочи вниманието си към два други предмета, преди да се върне на ястреба.

— Къде каза, че си виждал други такива?

— Далеч на юг има секта, която почита Лимс-Крагма. Идват в града понякога и могат да се познаят по тези амулети. Не знам как се наричат.

Калеб поръча още няколко неща.

— Нямам нужда от ястреба. Щом е на секта от Юга, едва ли ще има вярващи в Крондор.

Търговецът изглеждаше малко разочарован и веднага започна да предлага други стоки. След малко Калеб се върна на амулета и сви рамене.

— Може пък да прибързвам — лицето на търговеца светна. Вече бе изкарал повече печалба, отколкото за месец, но като всички от професията си, желаеше още. — Нали каза, че си виждал подобни?

— Да, приятелю — отвърна Мудара. — По-тежки са, мисля, че са от метал, и се носят на здрава верижка. Винаги под туниката.

— Можеш ли да ми намериш няколко?

Лицето на мъжа стана безизразно.

— От тях не. Но мога да ти направя копия на този. В града има много занаятчии, които ще се справят.

Калеб сви рамене.

— Клиентите ми изискват автентичност. Те са колекционери и няма да се занимават с евтини имитации. Ако успееш да откриеш от онези медальони, за които говориш, ме потърси в „Трите върби“. Казвам се Калеб и ще съм тук поне още две седмици.

Двамата приключиха сделката и се разделиха.

— Искам да останеш наоколо и да го наблюдаваш до довечера — каза Калеб, докато се отдалечаваха. — Гледай да не те забележи, но ако се случи, се усмихни и помахай, все едно си вършиш работата. Преструвай се, че разглеждаш стоки, но не го изпускай от поглед. Запомни с кого говори. Ако тръгне нанякъде, го проследи, но гледай да не те види. Ако се наложи, се откажи и ела в странноприемницата. Винаги можем да го проследим и друг път. Разбра ли?

Зейн кимна и тръгна към другия край на площада, откъдето можеше да наблюдава незабелязано. Калеб пък се отправи към магазина на Чезарул, защото му трябваше по-опитен агент. Не искаше да оставя момчето, но някой трябваше да наблюдава търговеца. Калеб се прокле наум, че не се бе сетил да се подсигури, преди да тръгне на срещата. Спомни си за разговорите с баща си. Да се тревожиш за хората около себе си е разсейване и те прави уязвим. Въобще не трябваше да взима момчетата.

Пазарът се пълнеше с хора, връщащи се от работа. Зейн знаеше, че скоро оживлението ще премине и сергиите ще се опразнят и ще затворят. Първия път бе наблюдавал с изумление как за по-малко от час от място, където не можеш да се разминеш, пазарът опустява напълно. Беше сигурен, че Мудара не го е забелязал, но скоро щеше да е много трудно да се скрие.

Започна да се оглежда за по-добро място и си хареса един закътан вход. Както очакваше, Мудара нямаше търпение да се свърже с доставчиците си, за да изпълни поръчката на Калеб, и бе един от първите, които развалиха сергиите си — прибира амулетите и медальоните в голяма торба.

Зейн тръгна след него. Беше решен да не подведе Калеб. Опитваше се да не привлича внимание и се чувстваше уверен. Непрекъснато гледаше между него и Мудара да има хора и бе доволен, че търговецът не погледна назад нито веднъж.

Напуснаха претъпканите улици на търговския квартал и навлязоха в по-слабо населена част от града. Тук имаше множество складове, работилници за кожи, керамика, безброй каруци и дори служба, предлагаща наемници.

Мудара влезе в една постройка, от която въпреки късния час излизаше гъст пушек и се чуваше удряне на чукове. Вероятно това бе работилницата, откъдето се снабдяваше с амулети.

Зейн не знаеше колко време е минало, но когато Мудара излезе, вече бе тъмно. Момчето го наблюдаваше от позицията си зад някакви сандъци до един празен склад.

Реши да продължи да го следи. Човекът или щеше да се прибере, или да отиде при друг доставчик. Търговецът отново тръгна, без да обръща внимание на нищо около себе си.

Зейн се мъчеше да не го изпуска от поглед. Скоро поведението на Мудара се промени и за малко щеше да го види, когато внезапно се обърна. За късмет точно тогава момчето се намираше в плътна сянка и успя да остане незабелязано.

Зейн осъзна, че Калеб му бе казал да внимава точно за такова поведение. Търговецът отиваше някъде и не искаше да бъде проследен. Момчето усети, че става дума за нещо опасно.

Калеб им бе говорил много за рисковете на новия живот, но Зейн започваше да разбира за какво става въпрос чак сега. Устата му пресъхна и сърцето му започна да подскача, но той призова куража си и продължи след Мудара.

Опитваше се да си набелязва ориентири, защото се намираше в непознат квартал. Имаше чувството, че не е добре да замръква на това място. По улиците нямаше фенери, а в далечината се чуваха приглушени гласове. Някъде се засмя жена, а от друга посока долетя писък, в който нямаше нищо весело.

Мудара зави зад един ъгъл и момчето забърза, после надникна зад него. Търговецът бе спрял до някаква врата и чукаше странно. Един път, пауза, два пъти, пак един и после три.

Вратата се отвори и Зейн настръхна. На прага стоеше мъж с черни дрехи, лицето му бе скрито в сянката. Туниката, панталоните и кърпата на главата бяха точно такива, каквито му бяха описали на Острова на чародея. Този човек беше Нощен ястреб.

Мудара заговори бързо и му подаде амулета. Мъжът не беше доволен и започна да оглежда внимателно улицата. Зейн се надяваше да няма свръхестествени дарби, защото иначе животът му щеше да е в опасност.

Двамата започнаха да спорят и от жестовете на Мудара си личеше, че опитва да убеди другия в нещо.

— … струва си риска. Ако това са онези, за които ни предупредиха, може би ще ни заведат до… — убиецът му махна да говори по-тихо. Зейн не можа да чуе остатъка от разговора, но накрая мъжът се прибра и хлопна вратата в лицето на Мудара. Търговецът се обърна и продължи по улицата.

Зейн понечи да тръгне след него, но две силни ръце го сграбчиха отзад и една длан запуши устата му.

— Мълчи, ако искаш да останеш жив.

Сърцето му щеше да се пръсне, но успя да запази самообладание и да кимне.

— Върви след мен и не казвай нищо, докато не се убедя, че сме в безопасност — каза нападателят — висок и чернобрад — и го пусна.

Зейн тръгна с него. През следващия половин час се промъкваха внимателно покрай затъмнени входове и по тесните улички.

— Ти ли си Зейн? — попита мъжът, щом стигнаха до по-оживената част на града.

— Да — коленете му трепереха от изтощение и страх.

— Чезарул ме прати да те намеря, но ти тъкмо тръгваше след търговеца, когато стигнах до площада. Реших да вървя след теб, защото ако те бях спрял, онзи можеше да забележи.

Зейн кимна.

— А защо ме сграбчи?

— Ако беше продължил да го следиш, щяха да те убият. Обикновено си тръгват от срещите си по лъжлив път и убиват всеки, който ги следи. Загубихме четирима души, преди да го установим.

— Кои са те?

— Гилдията на смъртта. Нощните ястреби — брадатият се огледа. — Аз съм Чойоба. Хайде, ще те заведа до странноприемницата.

Зейн кимна и тръгна след него.

— Справил си се добре — каза Чезарул.

— Така е — потвърди и Калеб.

Зейн беше твърде уморен да се усмихне и само кимна.

— Значи знаем къде да намерим Нощните ястреби? — обади се Тад.

Чезарул поклати глава.

— Не, млади приятелю. Те ни откриха.

Изражението на Тад подсказваше, че не разбира.

— Това е капан — обясни Калеб.

— Капан ли? — възкликна Зейн.

— Фалшивият амулет беше сложен там, за да може някой, който работи за Конклава, да го открие. Незапознат човек нямаше да му обърне внимание или щеше да си го купи. Но щом започнах да задавам въпроси, Нощните ястреби разбраха, че търся тях. Сигурно си е стоял на сергията от месеци. Не би заинтригувал друг освен нас. И ние ще захапем примамката.

— Не разбирам… — започна Тад.

— Нощните ястреби залагат капани. Знаят, че с убийствата из града е само въпрос на време да започнем разследване. Затова слагат този амулет, който много наподобява техните, и всеки, който се оглежда за Гилдията на смъртта, би полюбопитствал за произхода му.

— Постъпихме според очакванията им — продължи Калеб. — Спорът, който си видял, вероятно е бил за следващото им действие. Дали да ни кажат, че няма истински амулети, и да ни проследят от пазара. Или да се съгласят на сделка и да ни нападнат веднага, или пък да ни проследят до странноприемницата. А след това да ни избият.

— Тези кучета са истинска напаст за спокойствието на града — каза Чезарул. — Освен това вредят на търговията. Искрено се надявам, че скоро ще приключим с тях — обърна се към Калеб. — Утре не ходи на пазара. Трябва да събера хората си, а някои от тях не са в града. Дай ми два дни и на третия се срещни с търговеца. Дотогава ще сме готови.

— Пабло няма да е доволен, ако превърнем странноприемницата в бойно поле — каза Калеб.

— Няма нищо, което малко злато да не излекува. Освен това той е предан на каузата също като нас.

Калеб кимна.

— Добре. Утре ще изведа момчетата на езда по брега на Оверн. Да речем, че ще потърсим някоя екзотична риба.

— Защо не крокодили? — усмихна се Чезарул.

— Ще се върнем след два дни и ще се срещнем с Мудара.

— Добре. Желая ви лека вечер — каза търговецът и си тръгна.

— Тад, върви в общото помещение и кажи на Джоми, че може да дойде.

— Мислиш ли да го задържиш при нас? — попита Зейн.

— Поне за известно време. Момъкът е корав, а при положение че е от Новиндус, едва ли има някакви връзки с Нощните ястреби. Освен това ми харесва.

— Той ни помогна без никаква причина — каза Зейн.

— Има си кауза. Чувство за справедливост, което липсва у повечето хора.

— Джоми, можеш ли да яздиш? — попита Калеб, когато двете момчета влязоха в стаята.

— Достатъчно, че да не падам, ако не бързаме много — отвърна червенокосият.

— Добре, защото утре ще се разходим до езерото и искам да дойдеш.

— Вземате ме на работа?

— Нещо такова — каза Калеб. — Ще ти обясня утре. Сега лягайте да поспите.

Тримата излязоха от стаята на Калеб и се насочиха към своята. Предната вечер Пабло Магуайър бе донесъл сламеник и Зейн го просна между двете легла. Джоми се опъна на него с удоволствие.

— Надявам се, не ти е много твърдо — каза Тад.

Джоми се засмя.

— Почти цяла година спя на улицата, а последното ми легло беше корабен хамак. Не съм спал на легло, откакто баща ми ме изхвърли. Това направо си е истински лукс.

Тад загаси фенера и стаята потъна в мрак. Двамата с Джоми заспаха бързо, но Зейн продължи да се върти — облеченият в черно убиец не излизаше от ума му.

14

Пробив

Магнус наблюдаваше внимателно.

Накор се бе надвесил над талноя. Трима цурански Велики гледаха с интерес.

— Не е нещо очевидно — каза Накор. — А може и да греша — прокара ръка над шлема му. — Но пък ако проработи…

Талноят се изправи. На лицето на Магнус разцъфна усмивка.

— Успя.

Пръстенът, чрез който се командваше съществото, беше у него.

— Мисля, че открих как да контролираме талноя, без да ползваме пръстена — каза Накор. — Това е полезно, защото пръстенът има неприятен страничен ефект.

— Много впечатляващо, Накор — каза Илианда.

От всички цурански магьосници той беше най-малко впечатлен от факта, че исаланецът не се вписва в концепциите им за Висш и Нисш път. През повечето време Накор дори отричаше, че практикува магия. Илианда не се притесняваше от това, щом насреща получаваше резултат.

— Все пак трябва да решим какво да правим с разломите, които се отварят на нашия свят заради това нещо — обади се Фомойн. — Ако не можем да направим защитни заклинания, трябва да го върнем на Мидкемия. Имаме съобщение за нов разлом. Двама от нашите братя в момента проверяват какво се е случило.

— Ще кажа на Пъг — съгласи се Накор. — Той се опитва да разучи защитите, които са държали това нещо скрито през вековете.

— Може да го преместим на Мидкемия, но дали вече не е късно? — обади се Магнус.

Тримата цурански магьосници се спогледаха.

— Ако е късно, ще трябва да впрегнем нашите ресурси, за да спрем евентуално нашествие — каза Савдари. — А ако не е, можем да спечелим повече време, като го местим често между нашите светове. Две седмици тук, две седмици на Мидкемия.

— Може. Ще говоря с баща си тази вечер. Надявам се, че ще е намерил подходящо защитно заклинание и няма да има нужда да местим талноя постоянно.

— Ако се наложи, може да го пренесем бързо до Звезден пристан, а после някъде другаде — каза Накор.

Тримата магьосници се поклониха.

— Предайте почитанията ни на Миламбер — каза Илианда. Използваше цуранското име на Пъг.

Магнус и Накор отвърнаха учтиво и се отправиха към залата на разлома.

За разлика от едно време, разломът между Академията на Звезден пристан и Събранието на великите не се държеше постоянно отворен. Заради новата заплаха от света на дасатите бе решено да се използва само когато е необходимо.

Магнус застана до устройството и започна да напява нужното заклинание. Накор наблюдаваше мълчаливо ритуала, необходим за свързването на двата свята.

Чу се леко бръмчене и космите им настръхнаха, сякаш наблизо бе паднал гръм. Пред тях се появи блещукаща сива цепнатина, те минаха през нея без колебание и се озоваха в Звезден пристан.

Няколко магьосници се бяха събрали да видят какво пристига, но щом зърнаха Накор и Магнус, ги поздравиха и се разпръснаха. Магнус се обърна и затвори разлома с едно махване с ръка.

— Баща ми разказваше, че почти умрял, когато затворил първия цурански разлом — каза с кисела усмивка.

— Чувал съм я тази история — отвърна Накор. — Но преди да се възгордееш, си спомни, че той е трябвало да унищожи машина, създадена от дузина Велики, и му е била необходима помощта на дядо ти.

— Накор, не исках да се сравнявам с тях — Магнус тръгна към брега. — Просто говорех за… Няма значение.

Той извади една сфера и след миг двамата стояха пред кабинета на Пъг. Магнус почука и чу гласа на баща си.

— Влизай.

— Ти му обясни какво сме открили. Аз отивам да потърся Бек — каза Накор.

Магнус кимна и исаланецът го остави.

Намери Бек под едно дърво. Младежът зяпаше няколко ученици, които слушаха лекция на Росенвар. Щом видя Накор, Бек скочи енергично на крака.

— Тръгваме ли?

— Скучно ли ти е?

— Много. Нямам представа за какво говори този старец. И тия ученици… не се държат приятелски — погледна обвинително Накор. — Това, което направи с главата ми… — очите му сякаш се пълнеха със сълзи. — Едно от момчетата ме обиди и нормално щях да го фрасна в лицето. И пак, ако се беше изправил. И отново, докато не остане да лежи. Но не можах. Дори не успях да си свия юмрука. А той стоеше и ме гледаше така, сякаш нещо не ми е наред, и това е вярно! После си харесах едно хубаво момиче. То не спря да говори с мен, опитах да я сграбча и се случи същото! Не можах да вдигна ръката си… — Бек наистина щеше да заплаче. — Какво ми направи, Накор?

Исаланецът го потупа по ръката.

— Нещо, което не бих искал да правя на никого. За известно време няма да можеш да вредиш на останалите освен при самозащита.

Бек въздъхна.

— Завинаги ли ще остана така?

— Не. Не и ако се научиш да контролираш гнева и импулсите си.

Бек се засмя.

— Аз не се гневя. Никога.

Накор му махна да седне и застана пред него.

— Как така?

— Понякога се дразня и ако ме боли, чупя разни неща, но обикновено нещо или ми е смешно, или не. Хората говорят за любов, омраза, завист и подобни работи, но не съм сигурен, че ги разбирам напълно.

— Искам да кажа, че ги виждам как се държат и си спомням, че като малък чувствах разни неща. Например, когато майка ми ме прегръщаше. Но принципно не ме е грижа за същите работи като останалите хора — погледна Накор почти умоляващо. — Често си мисля, че съм различен. А и всички постоянно ми го повтарят.

Наведе глава и заби поглед в земята. После добави:

— Никога не ми е пукало. Но това, което направи с мен, ме кара да се чувствам…

— Разгневен?

Бек кимна.

— Не мога… да правя нещата, както съм свикнал. Исках онова момиче, Накор. Не ми харесва да не мога да правя каквото си искам! — погледна Накор и исаланецът видя гневните сълзи в очите му.

— Досега никой не ти е казвал не, нали?

— Понякога, но ги убивах и си взимах каквото искам.

Накор като че ли се замисли за нещо, после каза:

— Веднъж ми разправиха една история, за един мъж с каруца, преследван от вълци. Когато стигнал до града, видял, че вратите са затворени. Започнал да вика за помощ, но вълците го настигнали и го разкъсали. Какво мислиш за тази история, Ралан?

Бек се засмя.

— Бих казал, че е много забавна! Сигурен съм, че е имал много изумен вид, когато зверовете са го докопали!

Накор замълча и се изправи.

— Чакай ме тук. След малко ще се върна — исаланецът тръгна към кабинета на Пъг, почука и влезе, без да изчака отговор.

— Трябва да поговорим веднага.

Пъг стоеше до прозореца и се наслаждаваше на лекия ветрец. Синът му седеше на един стол в другия край на помещението.

— Какво има?

— Този човек, Ралан Бек, е важен.

— Това вече го каза — обади се Магнус.

— Не, по-важен е, отколкото предполагах. Той разбира дасатите.

Пъг и Магнус се спогледаха намръщено.

— Нали се разбрахме да не говорим за тях пред други хора?

Накор поклати глава.

— Не съм му казвал нищо. Разбира ги, защото е като тях. Сега осъзнавам как са станали такива.

— Това звучи изумително — каза Пъг.

— Не че разбирам всеки детайл и как точно е станало, но поне ми се изясни какво.

Пъг му махна да продължи.

— Когато Каспар ни разказа как Калкин му е показал света на дасатите, реагирахме по еднакъв начин. Бяхме притеснени от заплахата, която представляват, и се чудехме как е възможно да съществува подобна раса. Как може да израсне и да просперира без съчувствие, щедрост и някакво чувство за общ интерес?

— Сигурно някога са ги имали, но злото е завладяло света им и този човек е пример какво би станало с нас, ако подобно нещо се случи и тук — Накор закрачи из стаята, сякаш се бореше с мислите си.

— Бек е такъв, какъвто са го направили боговете. Сам ми го каза и е прав. Освен това знае, че боговете не са го направили като другите. Просто още не разбира какво означава това — огледа се и продължи:

— Никой от нас не е като нормалните хора. Всички сме докоснати по един или друг начин и сме обречени да живеем едновременно чудесен и ужасяващ живот. Понякога дори по едно и също време.

Лицето му отново стана умислено.

— По време на нашата борба с агентите на злото често сме се чудили каква точно е целта им. Досега имахме само абстрактни хипотези. Че без зло не би имало добро и главната ни цел е да постигнем баланс, за да поддържаме вселената в хармония… Ами ако тази хармония е илюзорна? Може би естественото състояние е непрекъснатата борба? Понякога ще печели злото, друг път доброто. Може би сме пленени от прилива, който постоянно залива нашия свят и се отдръпва?

— Накор, рисуваш по-мрачна картина от обикновено — прекъсна го Пъг.

— Онова с мравките и замъка звучеше по-добре от тези приказки за приливи — съгласи се Магнус.

Накор поклати глава.

— Не виждате ли? Това показва, че понякога балансът е нарушен! Приливът ни залива. Бек е докоснат от нещо, което не разбира, но това не пречи нещото да налага волята си върху него! Дасатите не са зли, защото така са поискали. Преди векове сигурно са били като нас. Да, светът им е различен и идват от друго ниво на реалност, но някога майките са обичали децата си и е имало приятелство и лоялност. Това, което наричаме Безименния, е просто израз на нещо по-голямо, което не е ограничено от този свят или тази реалност — за момент остана без думи. — Пъг, злото е навсякъде — на устните му отново се появи усмивка. — Което значи, че и доброто е навсякъде.

Удари лявата си длан с юмрук и заключи:

— Заблуждаваме се, че разбираме мащаба на нашите решения, но когато става дума за векове, не е така. Противникът ни се е подготвил за този конфликт още преди да се появят хората и засега печели. Дасатите са станали такива, защото злото е спечелило на техния свят. Онова, което наричаме Безименния, е нарушило баланса и е победило. Тук ще стане същото, ако се провалим.

Пъг беше пребледнял.

— Рисуваш мрачна картина, приятелю.

Накор поклати глава.

— Напротив, не виждаш ли? Нищо не е загубено. Щом злото може да победи там — той погледна Пъг и Магнус и се усмихна, — значи доброто може да победи тук!

По-късно Пъг и Накор се разхождаха по морския бряг и се радваха на солените пръски и топлия бриз.

— Помниш ли Фантус? — попита Пъг.

— Домашният любимец на Кълган, който обичаше да се върти в кухнята?

— Липсва ми. Минаха пет години, откакто го видях за последно. Беше много стар и мисля, че умираше. Не беше домашен любимец, а по-скоро гост — Пъг погледна прибоя. — Беше с Кълган в нощта, когато за пръв път отидох в колибата му. Винаги се навърташе наблизо — Пъг помълча. — Когато доведох от Келеуан сина си Уилям, двамата с Фантус се сприятелиха. След смъртта му започна да ни посещава все по-рядко.

— Може би е тъгувал?

— Несъмнено — отвърна Пъг.

— Защо се сети за това?

Пъг спря и седна на един камък. Бяха стигнали до малък скалист нос и ако искаха да продължат, трябваше да газят през плитчините.

— Не знам. Беше много чаровен. Напомня ми за по-простите времена.

Накор се засмя.

— Пъг, през дългите години, откакто се познаваме, все говориш за по-простите времена. Не мисля, че Войната на разлома, пленничеството ти на Келеуан, това, че си станал първия чуждоземен Велик, спирането на войната и всичко останало, което сте свършили с Томас и Макрос, е било просто!

— Може би просто аз бях по-обикновен — отвърна Пъг уморено.

— Едва ли. Да речем, че си имал по-опростени представи за света. Всички сме били така като млади.

— Фантус беше капризен, можеше да е непредсказуем като котка и стабилен като куче. Мисля, че му се радвах, защото с Уилям бяха неразделни.

— Мислиш си за Уилям?

— Често. И за осиновената ми дъщеря Гамина.

— Защо сега, Пъг?

— Защото децата ми отново са в опасност.

Накор се засмя.

— Знам, че са ти синове, но Магнус и Калеб в никакъв случай не са деца. Те са мъже, при това със силни характери, и трябва да се гордееш с тях.

— Гордея се. Но съдбата ми е отредила да гледам как всички, които обичам, умират.

— Откъде знаеш това, Пъг.

— Когато флотата на демона Джакан навлезе в Горчиво море, опитах да я унищожа собственоръчно. Един от най-арогантните ми моменти. В резултат за малко не загинах.

— Спомням си.

— Лимс-Крагма ми даде избор. Само семейството ми знае какво решение взех, при това отчасти. Позволено ми бе да се върна и да продължа работата си, но съм обречен да гледам как всички, които обичам, ще умрат преди мен.

Накор седна на скалата до Пъг и замълча. Накрая отрони:

— Не знам какво да кажа, Пъг. Може би трябва да помислиш за друго.

— Какво?

— Аз съм по-възрастен от теб и всички, които познавах в младостта си, са вече мъртви. Всички. Понякога си спомням лица, но не мога да ги свържа с имена. Това е проклятието на дълголетието. Но може би си бил прокълнат още преди да говориш с богинята.

— Как?

— Както казах, и аз съм надживял всички познати от едно време. Баща ми и майка ми умряха малко един след друг, но не бях говорил с тях от тридесет години. Нямам братя и сестри. Но това не означава, че не съм обичал. А винаги е болезнено да губиш тези, които обичаш.

— Има едно древно исаланско пожелание, когато се роди бебе. „Първо умира дядото, после бащата и накрая синът.“ То изразява естествения ред. Никога не съм бил баща и не мога да си представя какво ти е било да загубиш Уилям и Гамина. Но си го спомням. Видях колко тежко ти беше — Накор поклати глава, сякаш не можеше да намери подходящи думи. — Аз загубих жена си, два пъти. Първия път ме напусна, за да търси повече мощ. А втория път… Аз я убих, Пъг. Убих Йорна. Нейното тяло беше изгнило преди години и тя бе обсебила някакъв мъж — Накор се засмя горчиво. — Но това не променя факта, че тя беше човек, когото съм обичал. Че съм заспивал в нейните обятия и присъствието й ме правеше по-добър — очите му се бяха напълнили със сълзи. — Аз, ти и Томас сме избрани от боговете и тази чест си има цена. Може и да е суета, но това важи само за нас тримата. Нито за Магнус, нито за Миранда. Само ние.

— Защо?

— Само боговете знаят. — Накор се засмя зловещо. — И те няма да ни кажат истината.

Пъг се изправи. Бе време да се връщат.

— Мислиш ли, че ни лъжат?

— Със сигурност не ни казват всичко. Помисли кого е видял Каспар на върха на Ратх’Гари?

— Калкин.

— Да. Банат, бога на крадците и измамниците.

— Мислиш, че дасатите може да не са толкова голяма заплаха ли?

— Напротив. Но Калкин е показал на Каспар това, което е искал да види. Боговете си имат своите причини, но аз съм цинично копеле и бих искал да знам какво не е видял Каспар.

Пъг сложи ръка на рамото му.

— Нали не предлагаш това, което си мисля?

Накор се ухили.

— Още не. Но скоро може да се наложи да посетим света на дасатите.

— Да отворим умишлено разлом до техния свят? Дали може да има по-безразсъдна постъпка?

— Сигурно има. Още не сме се сетили — разсмя се Накор.

Пъг също се позасмя.

— Това сигурно ще е най-лошата идея в цялата ни история.

— Сигурно. Но ако отиването ни там спре идването на дасатите тук?

Пъг спря да се смее.

— Дали? — продължи да върви с наведен поглед, сякаш бе потънал в размисъл. — Може би трябва да го обсъдим по-подробно.

— Добре. Докато сме на тази тема, кога ще ми кажеш нещо повече за съобщенията от бъдещето?

— Скоро, приятелю. Скоро. Чудя се как ли се справят Калеб и останалите в Кеш? Не сме ги чували от няколко дни.

— Сигурен съм, че щяха да ни известят, ако ставаше нещо важно.

Калеб отскочи наляво и успя да избегне меча на убиеца. Не обърна внимание на болката в лявото рамо, когато се удари в стената на подземието и замахна към корема на Нощния ястреб.

Капанът беше планиран и изпълнен изключително. Калеб се проклинаше, че е бил толкова глупав. Не само че не бяха успели да са с една стъпка пред Нощните ястреби, а направо бяха загазили.

Единствената причина да са още живи беше късметът.

Чезарул бе пратил хора да следят търговеца и да наблюдават къщата. Предишната нощ бяха открили базата на Нощните ястреби. Беше им отнело много време, но търпението им бе възнаградено.

Чезарул беше планирал двойна атака в мазето на изоставения склад. Една група трябваше да се промъкне през канализацията, а друга да нападне от улицата.

Понеже убийците действаха главно нощем, бе решено атаката да се проведе следобед, за максимална изненада.

Калеб бе повел своята група през канализацията. Отне им цялата сутрин, за да заемат позиции.

Вместо това се натъкнаха на капан, който бе издаден само благодарение на няколко разтревожени плъха и на това, че един от мъжете усети лек полъх на въздух с миризма на пушек. Калеб едва успя да изкрещи предупредително и тунелът се напълни с облечени в черно Нощни ястреби. Трима от хората му загинаха, преди да разберат какво става, а останалите заотстъпваха разбъркано.

Атаката бе претърпяла крах и сега единствената му грижа бе да измъкне оцелелите от подземието. Заедно с четирима други остана да отбранява входа на един по-широк тунел.

Калеб знаеше, че трябва да задържи позицията поне още няколко минути, за да може останалите агенти на Конклава да се скрият из града.

Не се съмняваше, че горе ще ги чакат още Нощни ястреби, но едва ли щяха да нападнат хората му на дневна светлина. Градската стража никак не обичаше обществените безредици, защото често клоняха към бунт, и намесата на Вътрешния легион бе само въпрос на време.

Мъжът до него издаде бълбукащ звук, защото бе пронизан в гърдите. Калеб замахна, отсече ръката на Нощния ястреб и той падна с писък в мръсната вода. Бяха останали само двама от хората на Чезарул, но противниците им дадоха глътка въздух, докато се прегрупираха.

От тунела прозвуча писък и Калеб разбра, че още един от хората му е загинал. Надяваше се, че краят му е бил бърз, защото Нощните ястреби щяха да измъчват жестоко всеки пленник за информация.

При отстъплението беше загубил фенера си. Единствената светлина идваше от една решетка на тавана малко встрани и тунелът бе доста тъмен.

Нощните ястреби се втурнаха към тях. Липсата на светлина и черните им дрехи пречеха на Калеб да види колко са.

Замахна към един от убийците и той отскочи назад. Следващият удар на Калеб порази друг противник в хълбока. В същия момент един от хората на Калеб успя да повали още един Нощен ястреб.

Тримата останали убийци отстъпиха безмълвно и изчезнаха в мрака.

— След мен — извика Калеб и хукна към решетката.

Стигна до металните стъпала и махна на хората си да се качват. Самият той остана последен.

Тримата — мръсни и окървавени — се измъкнаха от канализацията в някаква малка уличка в района на складовете.

— Отидете в подготвените безопасни квартири. Ако Чезарул е оцелял, ще знае къде да ме намери. Ако не е, заместникът му ще се свърже с мен. Засега не говорете и не се доверявайте на никого. Тръгвайте!

Щом мъжете се скриха от погледа му, Калеб пое в обратна посока.

Мина покрай един фонтан и натопи цялата си глава. След това разтърси дългата си коса. Беше загубил шапката си някъде из тунелите.

Огледа се, защото не можеше да е сигурен, че не го наблюдават. Можеше само да се надява, че ще се отърве от евентуални преследвачи, докато стигне до тайната квартира.

Тревожеше се за момчетата. Беше им оставил стриктни инструкции какво да правят, ако не се върне до залез. Трябваше да се махнат от „Трите върби“, да минат по определен маршрут до една къща, да почукат на задната врата и да кажат уговорената фраза. Молеше се да изпълнят всичко точно.

Заобиколи някакви сандъци и едно острие направи дълбок прорез в лявото му рамо. Той отстъпи назад, готов да посрещне атаката.

Двама Нощни ястреби препречваха пътя му. Знаеше, че трябва да се справи с тях бързо, защото щеше да припадне от загуба на кръв.

Мъжът, който го беше изненадал, нападна първи, другият мина вляво. Калеб реши да се възползва от предоставената възможност. Наведе се, скочи напред, прониза първия убиец в корема, след това се завъртя в кръг, вече замахнал с меча. Другият мъж инстинктивно се бе приготвил да отбие атака отляво, но завъртането на Калеб го изненада и преди да реагира, той беше поразен във врата.

Мъжът падна и Калеб го заобиколи, прибирайки оръжието си. Притискаше ръка към раната си, за да намали кръвотечението, и вървеше като пиян. Беше се съсредоточил само върху една мисъл: да стигне до тайната квартира, преди да припадне.

— Три тройки — засмя се Джоми и придърпа купчината медни монети. Зейн изръмжа и хвърли картите си на масата.

— Казах ти да не залагаш — засмя се Тад.

Джоми понечи да каже нещо, но усмивката му внезапно изчезна.

— Внимавайте. Задава се неприятност.

Тад и Зейн вдигнаха глави. В помещението бяха влезли четирима мъже с еднакви сиви наметала и препречваха всички изходи.

— Какво става? — попита Тад.

— Не знам, но не е хубаво — отвърна Джоми. — Стойте близо до мен — изправи се и изчака братята да направят същото. — Пригответе се.

— За какво? — попита Зейн, докато Джоми тръгваше към първия мъж.

Директният подход на червенокосото момче изненада непознатия и той не посегна за оръжието си, докато Джоми не хвърли по него един стол. Мъжът приклекна, но младежът вече бе вдигнал нов стол и с един замах го строши в главата му. В този момент Пабло Магуайър се появи, за да види за какво е цялата шумотевица. Не беше направил и две крачки, когато един от останалите измъкна изпод сивото си наметало малък арбалет и стреля по него. Пабло се хвърли под тезгяха, за да избегне стрелата, и след миг се надигна с абордажна сабя в ръце.

— Бягайте — изкрещяха Джоми и Пабло едновременно и братята се втурнаха към вратата. Червенокосото момче изрита падналия в лицето и хукна след тях. Двама от мъжете го последваха.

Момчетата затичаха към площада, но преследвачите им постепенно ги настигаха.

— След мен — извика Джоми и се обърна, за да се увери, че Тад и Зейн са зад него.

Изтича до фонтана, където обикновено се събираха младежите, и рязко спря пред Аркмет и останалите чираци.

— Искаш ли да фраснеш някого?

— Теб ли? — попита Аркмет и отстъпи назад.

— Не — отвърна Джоми.

Братята спряха зад него.

— Тях? — Аркмет се усмихна.

— Не — Джоми посочи към облечените в сиво убийци, които се приближаваха. — Тях.

— Що не — сви рамене Аркмет.

Трите момчета хукнаха отново, а мъжете ги последваха, скрили оръжията си под сивите наметала.

— За къде бързаме? — каза Аркмет и препречи пътя им. До него вече бяха и останалите чираци от гилдията на хлебарите.

Единият мъж, със сива брада и гола глава, отметна наметалото си и показа меча и камата си.

— Не ти трябва да знаеш, момче.

При вида на оръжията чираците се стъписаха, но не освободиха пътя. Тад, Зейн и Джоми вече се бяха скрили в тълпата.

— Никой не каза нищо за оръжия — изсумтя Аркмет.

— Никой не каза и за тъпи момчета, които му препречват пътя — мъжът направи заплашителен жест, а спътникът му заобиколи отдясно, за да види накъде се насочват бегълците.

— Тъпи ли? — възкликна Аркмет, докато убиецът се опитваше да го избута с рамо. — Тъпи!? — широкоплещестото момче се засили с неподозирана ярост и удари мъжа с всичка сила в челюстта. Очите на убиеца се подбелиха и той рухна. Спътникът му се обърна, за да види какво става, и беше поразен от една прецизно хвърлена тухла.

Чираците от гилдията на хлебарите се скупчиха и започнаха да ритат повалените и да скачат върху тях, макар те вече да бяха загубили съзнание.

Тад, Зейн и Джоми се спотаиха в сенките. Движеха се вече от часове и бяха сигурни, че не ги следят. Бяха подгизнали от пот, защото нощта бе гореща и не бяха почивали отдавна.

— Сега какво? — попита Зейн.

— Ще отидем където ни каза Калеб, ако нещо се обърка — отвърна Тад. — Четирима мъже се опитаха да ни убият, а това си е сериозно объркване. Не мислиш ли?

— Няма да споря, приятел — каза Джоми. — Къде трябва да отидем?

— Следвайте ме.

Тад поведе. Успя да се изгуби на два пъти, но накрая откри къщата. Като следваха инструкциите, те заобиколиха отзад и се шмугнаха през една хлабава дъска в оградата. След това почукаха на кухненската врата и зачакаха.

— Кой е? — попита мъжки глас.

— Тези, които търсят подслон в сенките — отвърна Тад.

Вратата се отвори и един широкоплещест мъж с прости дрехи им махна да влязат.

— Бързо!

И без повече думи започна да навива килима в стаята и махна на Джоми и Зейн да отворят замаскирания вход към избата. След това запали един фенер от кухненския огън и ги поведе надолу.

— Аз ще затворя, като се върна.

Стълбите водеха към тесен тунел, който се отдалечаваше от къщата. Според Тад се насочваха към изоставената постройка от другата страна на улицата.

Мъжът спря пред една врата, почука два пъти, изчака и почука отново. После отвори.

Влязоха в помещение, в което имаше легло, маса и стол. Очевидно бе предназначено да крие един човек.

— Ще изчакате тук до утре вечер. После ще ви преместим.

Трите момчета се огледаха и видяха, че на леглото лежи човек в безсъзнание.

— Направихме каквото можахме — каза мъжът, преди да затвори вратата. — Беше изгубил доста кръв, докато стигне дотук.

— Калеб — прошепна Тад, взрян в неподвижната фигура на леглото.

15

Заблуда

Тал огледа картите си.

Облегна се назад и погледна надясно към Амафи, който се беше подпрял на стената. Бившият убиец беше скръстил ръце и оглеждаше залата, която не приличаше на тези на север. В Ролдем и Кралството комар се играеше предимно по странноприемници и кръчми. „Господарката на късмета“ беше най-елитното заведение в Кеш и нямаше аналог в цял свят.

Приличащата на дворец сграда, някога собственост на богат търговец, се бе превърнала в любимо място на всички картоиграчи и комарджии. Намираше се на висок хълм в началото на дълъг булевард и предлагаше гледка към имперската цитадела от едната страна и Долния град и Оверн от другата.

От едната страна на помещението нямаше стена, а множество мраморни колони, оформящи колонада, която разкриваше гледка към добре оформените градини и града долу. В Кеш обикновено беше горещо или много горещо и вечер рядко захладняваше. Главната грижа на Тал обаче не беше красотата на гледката, а собствената му безопасност, защото седеше с гръб към градината. Напоследък доста хора бяха започнали да умират в неподходящо време.

Беше използвал популярността си, за да си издейства покани за различни събирания, и бе прекарал часове в слушане на безсмислени разговори. Но най-сетне бе чул нещо, което го доведе на това място, и сега чакаше търпеливо.

Ако слухът беше верен, тук трябваше да пристигне един принц, разбира се, инкогнито, и да изкара една вечер в забавления. Агентите на Чезарул бяха разбрали, че срещу въпросния принц се готви покушение. Тал беше тук, за да се погрижи то да не успее.

Вече бе забелязал очевидния начин, по който двама млади благородници си подсказваха какви карти имат. Този с по-слабата ръка обикновено вдигаше залога и помагаше на другия да спечели повече.

Не беше перфектна система, защото този с по-силната ръка все пак трябваше да бие и останалите на масата, но печелеха достатъчно често. Освен това залозите бяха доста сериозни, така че с течение на вечерта двамата бяха събрали доста пари. На Тал му се искаше да им даде урок, но сега имаше други грижи.

Беше се замесил с Конклава на сенките още от най-ранна възраст и се бе научил да мами на карти. Уменията му бяха усъвършенствани от игра с Накор, Каспар и Амафи — все изпечени измамници. Веднъж играта се бе превърнала в състезание по мамене и се изпи доста вино. Приключиха чак когато в тестето се появиха три допълнителни попа и две седмици.

Тал играеше, без да се замисля много, печелеше малко, за да е отгоре, и губеше често, за да не привлича внимание.

— Трябва ми малко въздух — извини се той и махна на слугата си.

Двамата тръгнаха към градината уж за да се поразтъпчат, но Тал всъщност искаше да огледа отново наоколо.

— Нещо притеснява ли ви, ваше великолепие? — попита Амафи. Говореше ролдемски, за да намали риска от подслушване.

— Много неща, Амафи.

— Със сигурност не и двете момчета, нали?

— Не. Някой ще им даде урок, но за жалост няма да съм аз — Тал огледа градината. — Знаем, че враговете ни много внимателно подбират кого и къде да убият. Но защо тук и точно тази вечер? — той махна с ръка, обхващайки градината и сградата, и се обърна към града. — Горе сигурно има над двадесет стаи. Дори не знаем в коя ще е принцът — завъртя се към Амафи. — Това е по твоята специалност. Би ли се опитал да убиеш царска особа тук?

— Не, но пък аз винаги съм предпочитал сенките пред объркването.

— Не съм сигурен, че разбирам.

Бившият убиец хвана господаря си за ръката и го завъртя към сградата. На практика всичко беше открито освен вратите към тоалетните и кухнята.

— Всичко се вижда и това е добре — каза Амафи. — Ако някой иска да се качи горе, трябва да влезе през главния вход и да мине по стълбището вдясно. Още не съм проучил този паметник на човешката алчност напълно, но не виждам други изходи. Възможно е да има тунел, който да води към улицата, но всеки, който иска да го ползва, ще трябва да мине пак през това помещение.

— Значи мястото е добро?

— Когато убиеш някого, трябва да напуснеш веднага. Не бива да се колебаеш, защото иначе ще те заловят. Аз предпочитам сенките. Искам да съм далеч от жертвите, преди да са изстинали, да не говорим за това да ги открият. Други предпочитат да прикрият следите си с хаос — Амафи се огледа. — Ако съм принуден да убия някого тук, бих се скрил… в градината. Когато настъпи суматоха, ще избягам от ей там.

Тал бавно се завъртя, за да види за какво става дума. Градината беше правоъгълна, с малък басейн в центъра. Беше очертана с ниски плетове и имаше тесни пътечки до панорамата, гледаща над града и бреговете на езерото. Тук-там бяха разположени пейки и поставки за факли.

— Арбалет?

— Твърде неточен — отвърна Амафи. — Но ако няма друга алтернатива, би могло. Вие, да речем, може да използвате лък, при това с голяма ефикасност. Аз бих избрал стреличка.

— Стреличка ли?

— Намазана с отрова — Амафи се вживя в ролята. — Бих скрил тръба под наметалото си, а ако е твърде топло — в ръкава. Не е нужно да е дълга — той показа с ръце около една стъпка. — Стреличката ще е в достатъчно здрава торбичка, за да не се одраскам сам случайно.

— Бих изчакал, докато жертвата се установи — продължи Амафи. — Например да седне да играе комар или да излезе в градината. Важното е да си готов, когато дойде времето. Вадиш тръбата, слагаш стреличката, поразяваш жертвата и изчезваш още преди да е паднала на пода.

— Как може да си сигурен, че ще умре?

— Има поне няколко отрови, които са достатъчно силни, за да убият бързо дори при леко одраскване. С тях се борави трудно, но ако си добре обучен… — той сви рамене. — Не е първият ми избор, но бих могъл.

Амафи посочи задната стена.

— Вече щях да съм планирал пътя за бягство. Бих вързал въже за някоя статуя и бих се спуснал в градината на долната къща още преди жените да са почнали да пищят и да викат стражата. Хаосът ще ме скрие.

— Какво друго би ползвал освен стреличка с отрова?

— Добре хвърлен кинжал може да свърши работа, но повишава риска да те видят.

— Трябваше да се сетя.

— Бихте се изумили колко малко неща виждат хората, ваше великолепие. Виждат как тялото пада, как тече кръвта. Чуват писъците на жените и проклятията на мъжете. Оглеждат се дали и те не са в опасност. Но не забелязват, че невзрачно облеченият човек в края на тълпата е изчезнал. Още по-добре, ако хората наоколо се разтичат и има много писъци. Лесно е да се убие човек. Трудното е да не те заловят след това.

— И как би убил принца, ако се появи тази вечер?

— Никога не бих приел такъв договор. Да убиваш търговци и дребни благородници е едно. Има шанс за отмъщение, но не е голям. Рано или късно синовете наследяват богатството и започват да приемат плащането на следователите като излишен разход. Все пак не могат да върнат мъртвите, без значение колко скъпи са им били.

— Ти си цинично копеле, Амафи. Казвали ли са ти го?

— Доста често, ваше великолепие, като се има предвид какъв ми е занаятът — той сви рамене и се усмихна. — За убийството на царски особи ти трябват фанатици. Готови да дадат живота си, за да видят как някой от императорското семейство умира. Професионалистите не биха приели подобен договор.

— Ами Нощните ястреби?

Амафи го хвана под ръка и го поведе към най-отдалечения край на градината.

— Те са легендарни. Тоест в историите за тях има еднаква доза истина и митичност.

— Продължавай.

— Вярва се, че някога са били семейство, което издигнало занаята с убийствата до ниво на изкуство. Упражнявали професията си с поколения, без да бъдат забелязани. Преди стотина години се случило нещо и се превърнали в култ, с което увеличили броя си. След това били почти унищожени от войниците на Кралството. Оттогава се носят слухове за тяхното завръщане.

— Не са само слухове — Тал се огледа. — Намери ни бърз път за измъкване.

Амафи кимна и Тал се върна на масата. Поигра неангажиращо около час, като очакваше знак, че принцът е пристигнал. Прецени, че са минали поне три часа след залез. Всеки, тръгнал да се забавлява в града, би трябвало да е пристигнал. Прибра печалбата и тръгна да търси слугата си.

Амафи стоеше до една колона в лявата страна на помещението, точно до стълбите към градината.

— Готово. Открих два възможни пътя за бягство, без да се използва предната врата. Единият е въжена стълба, използвана от градинарите за поддръжка на плета. Достатъчно дълга е, за да стигне до покрива на долната вила. От другата страна на градината има стръмна пътечка, която се спуска надолу и от нея може да се скочи на пътя. И двата варианта стават.

— Добра работа.

— Живея, за да ви служа, ваше великолепие.

Тал се въздържа да отбележи, че Амафи се бе опитал да го убие поне на два пъти, когато му бе изгодно.

— Кажи ми отново: ако трябваше да убиеш принц на Кеш, как щеше да го направиш оттук?

— Нямаше. Щях да си избера място и да се погрижа някой да го доведе при мен.

— За това ще ти е необходим вътрешен човек.

— Нима е изключено?

Тал размисли.

— Възможно е. Само че ако принцът не се появи тази вечер, значи информацията ни е грешна и всичко е напразно. Ще изчакаме още час и ако не се появи никой, се прибираме.

— Да, господарю — Амафи наклони глава. — Към картите ли ще се върнете?

— Не. Нещо нямам настроение. Ще обиколя да видя какво става наоколо.

Амафи зае позиция до по-близкия път за бягство, а Тал тръгна да се разхожда.

Това беше най-голямото и разкошно заведение за комар, което бе виждал, но бе малко странно за неговия вкус. Всички места в Кралството, Ролдем и Оласко бяха нагъчкани с маси, за да се увеличат печалбите. Тук имаше обширни пространства с възглавнички и дивани, на които благородниците можеха да разговарят и да се отдават на други пороци. В един по-тъмен ъгъл неколцина младежи от Истинската кръв си подаваха дълга лула и ако се съдеше по сладникавия аромат, не пушеха тютюн.

Имаше множество невероятно красиви жени и няколко от тях му се усмихнаха подканящо. Хазарт, наркотици, курви и пиене. Това място можеше да задоволи всякакви апетити.

Тал реши да поиграе още час. След това взе скромната си печалба и се върна при Амафи.

— Никой не идва.

— Това е странно, ваше великолепие. Но не е необичайно царските особи да си променят намеренията.

— Не мисля. Според мен информацията ни е грешна.

— Но защо?

— Не знам. Кажи ми: какво се промени в помещението, откакто говорихме за последно?

Амафи беше поостарял, но уменията му бяха все така полезни.

— Един мъж стои до стълбите и сякаш е потънал в размисъл, докато пие, но не си е наливал от час. Две куртизанки обикалят из помещението, но вече на два пъти отблъскват мъже, търсещи компанията им — той погледна втория изход в другия край на помещението. — А и някой препречва тясната пътечка като евентуален вариант за бягство.

— Ако подозираха, че сме открили градинарската стълба, сигурно щяха да се погрижат и за нея.

— Мислите, че е капан?

— Да — каза Тал.

— За нас?

— Би било глупаво да не го предположим.

— Значи слуховете за присъствието на принца и евентуалното покушение са били примамка?

Тал кимна, после попита:

— А какво би направил, ако аз съм мишената?

Амафи се огледа, преценяваше новата ситуация.

— Не може да става дума за открита атака на публично място. Освен това никой не би предизвикал на дуел един бивш шампион от Двора на майсторите. Бихте се оправили дори срещу трима противници, освен ако не са невероятно добри. Само че не бих искал цели трима да знаят кого ще убивам, освен… ако не сме семейство.

— Нощни ястреби.

Амафи кимна и огледа двете жени.

— Тези едва ли са убийци. Бих ги наел, за да ви подмамят горе, където ще ви очаква кинжал иззад някоя завеса. Или пък да ви задържат, докато не дойде някой друг. Колкото до убийството, аз лично бих предпочел да ви издебна пред предната врата и да ударя в гръб, преди да успеете да извадите прословутия си меч.

Тал се усмихна.

— Ако не ме лъже паметта, точно така се запознахме.

— Не се опитвах да ви убия, ваше великолепие, а да постъпя на работа. Ако ви исках мъртъв, вероятно щях да намеря начин да свърша работата си.

— А какво ще кажеш за тази вечер? Хаос или сенки?

Амафи се огледа и се засмя, сякаш Тал бе казал нещо смешно.

— Не знам. Ако имаше малко повече хора, тогава хаос. От друга страна, са твърде много за сенки.

— Значи съм в безопасност, докато не тръгнем?

— Така мисля, ваше великолепие. Но бих бил нащрек, особено ако се наложи да посетя тоалетната.

— Не е много достойно да ти прережат гърлото, докато се облекчаваш.

— Случвало се е.

— Мъжът, който пази пътечката, дали е Нощен ястреб, или наемник?

— Трудно е да се каже. Едва ли биха поставили някого там, за да ви се изпречи. По-скоро за да съобщи, че сте тръгнали от друго място… Бих заложил на наемник.

— На кого да съобщи?

— Със сигурност не и на момичетата. Върнете се на масата, а аз ще се опитам да разбера.

Тал кимна и се присъедини към друга игра. Беше му омръзнало да се преструва, че маменето на двамата братя не го дразни. На новата маса имаше двама търговци от юг, един дребен дворцов чиновник и двама пътници от Кралството.

Всички се държаха вежливо и непринудено. След като се запознаха, двамата пътници попитаха Тал за някои хора в Ябон.

Той отклони въпроса, като обясни, че през повечето време е пътувал и е живял на изток, предимно в Ролдем. Единият от мъжете го позна като бивш шампион и макар разговорът да не стана по-малко досаден, поне не се въртеше около измисления му произход.

Към два след полунощ в заведението се появи група подпийнали младежи. Двама бързо си намериха момичета и се качиха на горния етаж. Трима отидоха на голямата маса, на която се мятаха зарове. Последният седна в един ъгъл и сякаш задряма.

— Ваше великолепие, може ли за момент? — обади се Амафи над рамото на Тал.

Той се извини и двамата се дръпнаха настрани.

— Явно са станали нетърпеливи. Виждате ли мъжа, дето се прави на заспал?

— Виждам го.

— Влезе с пияните младежи, но не е с тях. По-възрастен е и се преструва. Сигурен съм, че ни наблюдава през притворените си клепачи.

— Нощен ястреб?

— Почти сигурно. Не биха пратили неопитно хлапе.

— Колко е опасен?

— Много, защото ще е готов да умре за клана си. Може задачата му да е да ви накара да го убиете и да избягате, а останалите да ви причакат отвън.

— Фанатици — Тал изрече думата като проклятие.

— Какво да направя?

— Чакай — Тал приближи двете момичета, които обикаляха от часове и се преструваха, че се забавляват. Те видимо се зарадваха, че идва към тях. И двете носеха обичайното облекло за Истинската кръв, но по светлите им очи и коси си личеше, че не са такива. Гърдите им бяха покрити с ефирни шалове. Бижутата им бяха евтини. Очевидно бе, че двете не се намират на обичайното си място — вероятно през повечето нощи обикаляха по-евтините кръчми и бардаци. След няколко години, когато красотата им повехнеше, щяха да се принудят да излязат на улиците в по-бедните квартали.

— Тъкмо казвах на приятелката си, че ти, красавецо, си единственият мъж тук, с когото бих искала да си… хм, поговоря! — каза по-високата, с червеникавокафява коса.

Двете се изкикотиха.

— А какво ще кажете да изкарате повече злато, отколкото са ви обещали? — попита Тал, като се наведе към тях.

Двете изглеждаха шокирани. Тад ги прегърна през кръста и ги придърпа към себе си фамилиарно, но здраво.

— Усмихнете се, момичета, наблюдават ни. Мъжете, които са ви обещали злато, за да ме подмамите горе, ще ви прережат гърлата. Е, какво избирате? Живот и злато или едно бързо кръвопролитие направо тук?

По-ниското момиче, с черна коса, беше готово да припадне.

— Обещаха ни, че никой няма да пострада — каза другата. — Казаха, че е шега.

— Не е. Какво имате?

— Не разбирам.

— Какво ви дадоха, за да ме отровите?

— Не е отрова — отвърна по-ниската с треперещ глас. — Просто сънотворно. Искат да те натоварят на някакъв керван, тръгващ на юг. Казаха, че си посегнал на чужда жена и заслужаваш урок.

Тал поклати глава и се засмя силно, след което прошепна:

— И вие, разбира се, им повярвахте.

— За десет златни монети бих повярвала, че си Сунг — отвърна червенокосата.

— Чуйте сега какво искам да направите. Елате с мен и ми дайте сънотворното.

После махна на Амафи да се приближи.

— Ще прекарам малко време с новите си приятелки, преди да поиграя отново. Разплати се със собственика.

Слугата му кимна и тръгна, а Тал продължи да прегръща момичетата. Двете го галеха нежно, но продължаваха да се озъртат нервно.

— Не се оглеждайте. Гледайте мен.

— Стаята в дъното на коридора, на горния етаж, ваше великолепие — каза Амафи, когато се върна.

Тал взе ключа. Знаеше, че вероятно онзи, дето се правеше на заспал, има дубликат.

— Проследи го, като тръгне нагоре, и му помогни да влезе.

Заведе момичетата горе и им махна да застанат в най-отдалечения ъгъл. Беше доволен, че стаята е голяма. Прозорецът гледаше към градината, точно над ъгъла, където Амафи бе скрил въжената стълба. Според кешийския обичай нямаше стъкло, а само дървени капаци, които предлагаха сянка през деня и топлина в редките нощи, когато това се налагаше.

— Дайте отварата.

Червенокосата му подаде малка стъкленица и Тал извади кесията си.

— Тук има към триста златни монети. Като ви кажа, излезте бързо, но не бягайте. Ако искате да оживеете, за да харчите златото, не се прибирайте в бардака или където там живеете. Изчакайте пазарът да отвори и си купете от одеждите, които носят жителите на Джал-Пур. От онези, които откриват само очите. После си вземете телохранител от гилдията на наемниците. Ще ви излезе около десет жълтици.

Докато говореше, Тал внимателно оглеждаше стаята. Широко легло, две маси, поднос с плодове и сладкиши и глинена делва, в която да се изстудява вино.

— Присъединете се към първия керван на север. Ако успеете да се доберете до Кралството, Квег или Ролдем, може и да оцелеете.

Чернокосото момиче го погледна смаяно.

— Да напуснем Кеш? Какво ще правим в чужбина?

— Същото, което правите, откакто са ви изгонили родителите ви. Ще спите с мъже за пари. Ако сте хитри, ще си намерите богати възрастни съпрузи, преди да погрознеете. Иначе по-добре пестете златото — Тал въздъхна. — Така, това е съветът, който мога да ви дам, а след малко ще имаме неканен гост. Идете до леглото и се правете, че забавлявате клиент.

Тал открехна вратата, за да вижда кой се задава по коридора. Момичетата започнаха да имитират професионалната си дейност, като се стараеха ахканията им да не звучат много уплашено.

След половин час на стълбището се показа човек. Беше онзи, който се правеше на заспал, точно както подозираше Тал.

Мъжът бе стигнал до средата на коридора, когато зад него се появи Амафи. Старецът беше позагубил желанието да изпълнява професията си, но уменията му все още бяха от класа. Мушна се зад една колона миг преди Нощният ястреб да се обърне. Тал се възхити на способностите му. Въпреки че знаеше къде е, не можеше да го види.

Убиецът вече беше на няколко крачки от вратата. Тал махна на момичетата. Чернокосата се засмя малко притеснено, но мъжът очевидно не забеляза това.

Все пак явно усети нещо в последния миг, защото се обърна с острие в ръце и за малко щеше да наръга Амафи.

Тал не се поколеба, а излезе и го удари с дръжката на меча си по главата. Нощният ястреб падна. Тал го хвана за ръцете, а Амафи за краката и го внесоха в стаята. Мъжът изстена, докато Хокинс го претърсваше.

— Чувал съм, че тези имат гадния навик да се самоубиват. Тази вечер не само ще ги раздразним, а ще се опитаме да измъкнем и информация.

— Съмнително е — каза Амафи. — Но може да опитаме. Ами тези? — той посочи момичетата.

— Време е да тръгвате, дами. Ако искате да оживеете, постъпете както ви казах. Може да поканите някои от онези подпийнали младежи да ви изпратят до града, за да увеличите шансовете си.

Момичетата кимнаха и излязоха.

— Сега какво? — попита Амафи.

Тал откъсна шнура на завесата и отвори капаците на прозореца.

— Ще го вържем и ще го спуснем долу. Ако се придържаме в сенките, часовоят, който го очаква да слезе по стълбите, може да не ни забележи.

— Може да пробваме.

Вързаха мъжа и Тал се измъкна през прозореца. Увисна на ръце и скочи на земята с меко тупване. Надникна и видя, че вниманието на наблюдателя е изцяло насочено към стълбите.

Махна на Амафи да спусне Нощния ястреб и той за малко не го изпусна на главата му.

— Вече не съм толкова здрав, ваше великолепие — каза слугата, щом се смъкна на земята.

— Другия път ти слез първи, а аз ще ти го подам.

— Както кажете.

Пренесоха пленника си до плета и Амафи разви стълбата и бързо се спусна по нея. Тал метна мъжа през рамо и започна да слиза бавно, после го подаде на слугата си.

— Имаме ли бърз път за измъкване? — попита, щом се озоваха на покрива на долната къща.

Керемидите започнаха да пукат под краката им и Тал се помоли собственикът да не ги проклина много, когато дойде дъждовният период. Надяваше се, че ще успеят да стигнат до най-близката тайна квартира без инциденти.

16

Чакане

Вратата се отвори.

Тад, Зейн и Джоми се стреснаха от дрямката си. Влезе момиче на тяхната възраст, носеше котле, няколко купи и малък вързоп.

Остави ги на масата. Във вързопа имаше половин самун хляб и буца сирене.

— Баща ми каза да ви донеса храна — беше малко едричка, с красива усмивка, големи кафяви очи и дълга коса.

Джоми започна да разсипва супата, а момичето се наведе над Калеб.

— Загубил е много кръв, но изглежда по-добре от снощи и диша по-леко. Ако се събуди, му дайте да хапне — кимна към котлето. — Което значи да оставите малко, нали?

Тад закима и опита да каже нещо с пълна уста.

— Благодаря — обади се Зейн.

— Госпожице, а ние какво да правим? — попита Джоми.

— Чакайте — отвърна момичето, излезе и затвори вратата.

Каспар вървеше бързо през двореца. Паско го следваше по петите. Едва се зазоряваше, но го бяха повикали преди петнадесет минути. Нямаше време за бръснене или душ. Дори за кафе.

Стигнаха до кабинета на Турган Бей, който му махна да седне и каза на Паско да изчака навън. Агентът на Конклава се поклони и седна.

— Кафе? — попита Турган и посочи голямата кана на масата.

— Благодаря — Каспар си наля. — Напоследък не мога без него сутрин.

— По-пристрастяващо е от някои наркотици на пазара — Турган Бей махна на Каспар да го последва на балкона, гледащ към градината.

Вече се виждаха първите лъчи на зората и небето бе оцветено в розово и сребристо. Очертаваше се поредният горещ ден. Ако не мислеше, че ще изглежда твърде нелепо в местното облекло, Каспар отдавна щеше да е пратил Паско за пола и сандали.

— Нощес се е проляла доста кръв.

— Не съм чул нищо.

— Сега чуваш.

— Кой е умрял?

— Като за начало, принц Ноука.

— Праплеменникът на императора? — възкликна Каспар.

— Същият. Един от основните привърженици на Сезиоти — Турган Бей поклати глава и въздъхна, сякаш се опитваше да изпусне напрежението си. — Ето какво обаче ме ядосва: знам, че зад това стои Дангаи.

— Сигурен ли си, че някой не го използва?

— При управлението на Лакейша синът й Авари е бил подлъган от Онзи, чието име е забравено.

Каспар кимна. Знаеше достатъчно от близката история на Кеш. Името на лорд Нироме бе зачеркнато от архивите заради предателство и бе забранено семействата да кръщават деца така.

— Дангаи не е марионетка. Вече напълно контролира Вътрешния легион. Боя се, че може да видим повторение на последния опит за завземане на трона, когато Гвардията се е сражавала с Вътрешния легион в самия дворец.

Той погледна към градината за момент, после отново се обърна към Каспар.

— Знаеш ли, тогава хвърлили почти хиляда офицери от Вътрешния легион в Оверн. Крокодилите пирували с месеци. Само че този път не знам дали Гвардията ще се изправи срещу Легиона. Сезиоти не е много популярен. Уважаван, дори харесван — да, но не и популярен.

— За какво са всичките тези кръвопролития? Защо направо не се обърнат към Галерията на лордовете? И без това изглежда, че Дангаи има по-голяма подкрепа.

— Защото нацията ни държи повече на традициите, отколкото на законите. Тук управникът не се утвърждава от събранието на благородниците. Ако императорът, благословен да е, обяви Сезиоти за наследник, значи той ще седне на трона. Поне докато брат му не му вземе главата… Но ми трябват доказателства, Каспар. Факти, че Дангаи стои зад всичко и е замесен с враговете, за които малцина знаят: Варен и Нощните ястреби.

— Как да помогна?

— Снощи е имало и други събития. „Господарката на късмета“ е комарджийско заведение на хълма Летни ветрове. Снощи там са се случили няколко странни неща. Талвин Хокинс е изчезнал. Качил се на горния етаж с две курви, след това го последвали двама мъже. Единият бил така нареченият му слуга и бивш убиец Петро Амафи. Малко по-късно момичетата слезли, намерили си компания и заминали. Стаята била празна, а от прозореца висяло въженцето на завесата. Предполагаме, че Хокинс е избегнал някакъв капан. Не знам кой е бил мистериозният мъж, който също се е качил горе, и къде са го отвели Талвин Хокинс и Петро Амафи. Ти да знаеш нещо?

— Нямам представа — каза Каспар.

— Предполагам, че твоят човек Паско би могъл да се свърже с тях.

— Ще го накарам веднага щом приключим.

— Аз служа на двама господари, приятелю. Работя за твоите хора, защото вярвам, че каузата им е добра и освен това помага на другия ми господар, императора. Най-добре ще е да мога да му представя доказателство. Не предположения и мъгляви обяснения, а доказателство.

— Има още нещо — продължи Турган Бей. — Разбрах, че е имало нападение над странноприемница „Трите върби“, собственост на бившия поданик на Кралството Пабло Магуайър. Там са били отседнали някакъв търговец от Долината на сънищата с неясен произход и три момчета, вероятно чираци. Господаря го е нямало, а момчетата вечеряли, когато са ги нападнали. Не е ясно защо се е случило, но пък очевидно не виждаме цялата картина — Бей погледна Каспар. — Този Магуайър да не е от твоите агенти?

— Аз съм като теб, Турган. Казват ми само това, което трябва да знам.

Едрият мъж въздъхна дълбоко.

— Разбирам защо господарите ни действат потайно, но признавам, че малко ме дразни да не знам, че наблизо има потенциални съюзници.

— За всичко си има причина. Не можеш да издадеш нещо, което не знаеш.

— Тогава изпрати слугата си където трябва и разпространи вестта. Търся доказателство за вината на Дангаи, иначе Кеш може да бъде хвърлен в гражданска война.

— Какво казват твоите хора?

Турган Бей стисна раздразнено юмрук.

— Мога да разчитам само на шепа хора. Твърде много съюзи се образуваха и разпаднаха в последно време. След две седмици започват празненствата за Банапис и градът ще се напълни с чужденци. Императорът вероятно ще направи последната си публична поява. Ще се обърне към Галерията на лордовете и командирите и после ще маха на тълпата от балкона… Накратко, ако ще се извършва преврат, вероятно ще е тогава. Вътрешният легион ще е в града, а Кралските колесничари и армията няма да ги има.

— Ще видя с какво мога да помогна. Някаква идея къде е изчезнал Тал?

— Не. Говори с Паско или иди в странноприемницата, където е отседнал. Открий го и виж дали е разбрал нещо. Освен това говори с господарите си на север. Да направят каквото могат. Помогни ми да запазим Империята и ако зет ти не те помилва, ще накарам Сезиоти да те направи принц.

Каспар се усмихна.

— Благодаря, но апетитът ми за власт остана в миналото. Открих, че работата за нашите приятели от Севера ми дава достойна причина да ставам всяка сутрин, а един мъж не може да иска повече — той се поклони и излезе от стаята.

Махна на Паско, който го чакаше търпеливо, и двамата тръгнаха по коридора.

— Отивам във „Веселия жонгльор“. Ти иди там където трябва в случай на нужда. Снощи нещо се е прецакало и нашите хора са се покрили… Ако приемем, че не са мъртви — той понижи глас. — Трябва да говоря с Тал и Калеб, колкото се може по-бързо.

Паско кимна и зави по един коридор, който щеше да го изведе до града през входовете за прислугата. Каспар пък тръгна към конюшните. Чудеше се дали ще си намери отнякъде друга кана кафе и нещо за ядене, преди да се впусне сред целия този хаос.

Складът беше обграден от верни на Конклава стражи. Вътре Тал наблюдаваше безстрастно как Амафи разпитва убиеца. С много усилия и късмет бяха успели да стигнат до това убежище преди зазоряване.

За момента бяха в безопасност и пленникът можеше да крещи колкото си иска. Въпреки че отказваше да говори, вдигаше доста шум, и то от часове. Беше вързан за тежък стол, който бе прикрепен към една от поддържащите греди. Беше наложително, защото веднъж вече бе опитал да си разбие главата в пода. За щастие само бе изпаднал в безсъзнание за около час.

— И аз, и той трябва да си починем, ваше великолепие — каза Амафи и махна на Тал да се отдалечат в другия край. — Измъчването е изкуство, господарю. Всеки може да пребие някого. Или да му причини достатъчно болка, за да полудее.

— Докъде стигна?

— Този мъж е обучен. Освен това е фанатик. По-скоро ще умре в агония, отколкото да предаде клана си. Трябва да го убедим, че агонията ще е безкрайна. Чак тогава ще проговори. Но дори когато проговори, трябва да вярва, че само истината ще го избави от болката. В противен случай ще ни излъже. А ако е твърде наранен, ще ни наговори каквото реши, че искаме да чуем.

Тал кимна. Не изпитваше удоволствие да наблюдава действията на Амафи, но бе видял толкова насилие през живота си, че то почти не го впечатляваше. Помнеше, че тези, с които се бореше, са виновни за изтребването на племето му. Освен това семейството му в Опардум щеше да страда като всички в Мидкемия, ако Конклавът се провалеше.

— Как ще го направим?

— Първо трябва да накараме хората ни да покрият прозорците, за да е винаги тъмно. Да объркаме представите му и да си мисли, че е прекарал тук повече време. Ще се върна до странноприемницата за нови дрехи, за да го объркаме допълнително. Няма да е зле да намерим храна и вино или по-добре бренди.

— Прави каквото трябва.

Амафи излезе, а Тал се приближи до вързания пленник. Двамата се изгледаха продължително, но не казаха нищо.

Калеб изстена. Момчетата се опитваха да чакат търпеливо, но минутите течаха изключително бавно.

Тад и Зейн вече бяха на ръба да се сдърпат, но Джоми успяваше да предотврати конфликта.

Момичето пак бе донесло храна. Обясни им, че мислят да ги преместят, но отказа да отговаря на въпросите им.

Сега Калеб бе дошъл в съзнание и те му разказаха какво се бе случило в „Трите върби“.

— Значи не сме и наполовина толкова умни, колкото си мислехме.

— Добре ли си? — попита Тад.

— Не съм толкова зле, колкото изглежда. Порязаха ме два пъти в рамото, но не дълбоко. Освен това имам рана на главата, а те обикновено кървят много. По някое време припаднах и помня само, че ме носиха — той се огледа. — Къде сме?

Тад му обясни и Калеб кимна.

— А вие как се озовахте тук?

Момчетата разказаха за убийците.

— Ако са искали да ви убият, щяха да го направят. Според мен са ви подплашили, за да ги доведете тук — гласът му бе угрижен.

— Отървахме се от тях — каза Джоми. — Натресох ги на чираците на хлебарите и те решиха да се позабавляват. Погледнах назад, докато се измъквахме. Ония отнесоха сериозен пердах.

— Изненадан съм, че не са избили момчетата — каза Калеб.

— Изненадата прави чудеса.

— И глупостта също. Джоми, онези момчета можеше да загинат заради теб.

Младежът спря да се усмихва.

— Не искам благодарност за това, че спасих братята, но не очаквах и критика. Нима предпочиташ ние да бяхме загинали?

Калеб вдигна примирително ръце.

— Прав си, извинявай. Не съм бил там.

— Какво ще правим сега? — попита Тад.

— Трябва да почина още няколко дни, но не тук. Изложихме тези хора на достатъчно опасност. Ще намерим ново скривалище — той прокара ръка по дългата си коса и видя, че е покрита със засъхнала кръв. — И трябва да се измия.

Надигна се и стисна зъби за минута. После повтори:

— Трябва да се измия.

— Вече го каза — обади се Зейн.

Калеб кимна и продължи:

— Ако знаят къде сме…

— Не знаят. Иначе вече щяха да са ни избили.

— Да. Аз… прав си.

— Защо не полегнеш? — каза Джоми. — Аз ще ги наглеждам.

Калеб легна и след минути заспа отново.

— Май е време да ви питам защо толкова много хора искат да ни убият? — Джоми се втренчи в Тад и Зейн, седна на стола и зачака отговор.

Минаха още две яденета, преди Калеб да се надигне отново. Момчетата предполагаха, че е някъде преди пладне.

— Май са ми счупили главата — изстена Калеб.

— Не се вижда отвън. Чакай — Джоми мина покрай стоящите на пода братя и излезе.

— Къде отива?

— Не знам — отвърна Зейн. — Може би до тоалетната?

— Нали не сте излизали навън? — Калеб се надигна и се подпря на облегалката на освободения стол.

— Не — каза Тад. — Оставиха ни гърне до вратата.

Вратата се отвори и Джоми внесе порцеланова купа. След това извади сгъната кърпа и наля в купата вода.

— Нали каза, че искаш да се измиеш.

Калеб смъкна окървавената си риза.

— Има и чисти дрехи, сега ще ти донеса.

Върна се след няколко минути с чиста риза и шапка.

— Загубил си си шапката. Помолих домакина ни да ти намери нова.

— Благодаря. Тъкмо ще скрие раната.

— Говорехме какво ще правим нататък, когато припадна — каза Тад.

— Някои неща ми се губят, но доколкото си спомням, за малко са щели да ви пленят, нали?

— Точно така — отвърна Джоми. — И от това, което ми казаха тези двамата, сме загазили сериозно.

— Какво му казахте? — попита Калеб.

Тад и Зейн се спогледаха, но Джоми ги изпревари.

— Достатъчно, за да знам, че или съм с вас до края, или ще съм мъртъв в мига, в който опитам да напусна града. Не съм сигурен, че разбирам всичко, и ще оставя на теб да ме просветлиш допълнително, ако има нужда. Но трябва да знаеш, че няма да ви подведа. Вие се отнесохте добре с мен и ме нахранихте, а аз просто бях помогнал на братята. Не ги обвинявай. Аз ги убедих, че заслужавам да знам за какво ще ме убият.

— Така е справедливо, Калеб — каза Тад.

Калеб погледна Джоми и каза:

— Замеси се в голяма опасност.

Момчето от Новиндус сви рамене.

— Забърквам се в опасности, откакто с Роли ни изгониха от къщи. Можеше и аз да съм умрял. Реших, че вие сте добра ръка, и мисля да заложа на вас. Та къде ще отидем сега?

— В една странноприемница наблизо — Калеб се обърна към Зейн. — Ти ще отидеш преди нас. Не е далеч, така че едва ли ще имаш неприятности. Враговете ни се оглеждат за три момчета, а не за едно. Освен това с тая коса приличаш на местен. Ще ти кажа паролите. Ние ще те последваме след малко.

Зейн изслуша инструкциите и тръгна.

— Трябва да свърша нещо, преди да се присъединя към вас — каза Калеб на другите двама. — Ако не се появя до зазоряване, идете при съдържателя и кажете, че трябва да заминете с първия керван на север. Това е код и някой ще дойде да ви отведе вкъщи. Разбрахте ли?

— Къде ще ходиш? — попита Тад.

— Да разбера какво се обърка снощи.

— Преди две нощи — поправи го Тад.

— Знаеха, че идваме и ни подредиха добре. Мразя да губя добри мъже безсмислено. Искам да знам откъде са разбрали, че идваме и, че вие сте в „Трите върби“. Освен това може да е станало още нещо, докато бях припаднал.

— Внимавай. Не искам да обяснявам на майка ми, че си загинал.

— Това ни прави двама, синко. Изчакайте няколко минути и последвайте Зейн. Джоми, първо ти, а после Тад. Да се надяваме, че още търсят три момчета, а не едно. Нека Рутия ви закриля.

— И теб.

Калеб тръгна, а Джоми се обърна към Тад.

— Имаш си страхотен баща, приятел.

Момчето само кимна.

Калеб бе вързал косата си и я беше скрил под шапката. Освен това се бе загърнал в евтино наметало. Не смяташе да прекарва много време навън, но не искаше да рискува. Хората на Варен със сигурност продължаваха да го търсят.

Излезе от скривалището и се изненада, че е пладне. Беше изгубил ориентация за времето, откакто бе влязъл в подземията преди два дни. Тръгна през града. Поредният неподходящо облечен чужденец, който отказваше да се пригоди към местния климат.

Първата му спирка беше един лихвар, от който взе пари. След това си купи нов меч и сега стоеше притаен в една тясна уличка в един от по-бедните квартали.

Чакаше почти от час, когато видя това, което му трябваше — млад неопитен крадец или просяк.

Пресегна се и сграбчи момчето за яката. То опита да се съпротивлява, но Калеб го спъна и стъпи на гърдите му.

Хлапето беше кльощаво, с черни очи и коса, а цветът на кожата му не можеше да се определи заради мръсотията. Беше облечено в дрипи и босо.

— Милост, господарю! — изхленчи то. — Не съм направил нищо лошо!

— Не си. И аз няма да ти направя нищо лошо, ако ми направиш една услуга.

— Каквото поискате, господарю.

— Откъде да знам, че няма да побегнеш, щом си вдигна крака?

— Кълна се във всички богове и в баба ми и императора, да са благословени и двамата!

Калеб извади една монета и си махна крака. Изражението на момчето се промени от страх на алчност. То се надигна и посегна за парите.

— Първо работата.

— Господарю, а откъде да знам, че ще платите, след като изпълня задачата?

— Искаш ли да се закълна в баба си?

— Не, но…

— Няма да споря, ваше въшливо благородие — отвърна Калеб с типичното кешийско подигравателно обръщение. — Ако не искаш, ще си намеря някой друг — знаеше, че момчето не изкарва с кражби толкова и за половин година.

— Какво да направя?

— Как се казваш?

— Шабиир, господарю.

— Шабиир, искам да отнесеш едно съобщение и да се върнеш с отговор.

— А ако отговорът не ви хареса, господарю?

— Ще те възнаградя въпреки всичко.

— Какво е съобщението и на кого да го отнеса?

— Искам да се срещна с този, който командва Парцаливото братство. Имам предложение за крадците на Кеш. Ще има много злато, но и голяма опасност.

— Познавам човека, който ви трябва, господарю.

— Тогава тръгвай. Аз ще чакам тук. Знай, че имам могъщи приятели. Предателството ще бъде наказано със смърт, а службата ще ти донесе злато.

— Слушам и се подчинявам, господарю.

Момчето хукна, а Калеб отново се спотаи в сенките и зачака.

17

Информация

Тал се движеше безшумно през каналите.

Нямаше съмнение, че съобщението от Калеб не е измама, и той се радваше, че приятелят му е жив. Тримата с Каспар се бяха уговорили да се срещнат.

Тал беше загрижен само за мястото на срещата. Следваше някакво парцаливо просяче през канализацията под квартала на кланиците.

— Не мога да дишам от тая воня!

— Наистина ли, господарю? — попита момчето, притеснено, че ако нещо се случи, вината ще падне върху него. Другият чуждестранен господар беше извънредно щедър и просячето се стараеше да му угоди всячески.

— Не, само така си говоря.

— Ще свикнете, господарю.

— Кога?

— След година-две.

Тал беше готов да се разсмее, но не искаше да диша твърде дълбоко. И преди беше попадал на гадни места, например в затвора на Каспар, Крепостта на отчаянието, но нищо не можеше да се сравни с вонята на кешийските канали.

Разбираше защо трябва да се срещнат тук. Кланиците, щавачите и другите по-неприятни занаяти бяха разположени в края на града, за да може ветровете да отнасят миризмата.

Стигнаха до един преливник и Шабиир стъпи на хитро издаден камък и се шмугна вътре.

— Момче, чакай — викна Тал и вдигна фенера по-високо.

Трябваше да приклекне, за да не си удари главата.

Скоро се озоваха в по-широко място. Отгоре се изтичаха няколко потока мръсотии и Шабиир му махна да мине до лявата стена, където имаше железни ръкохватки.

Тал последва момчето и двамата се качиха в добре осветена стая. Калеб и Каспар вече седяха до масата, до тях имаше свободен стол.

— Седнете, моля — прозвуча глас от другия край на помещението.

Масата беше груба и заемаше половината стая, но явно целта й бе не на нея да сядат много хора, а да попречи на внезапно нападение срещу седящия от другата страна.

Мъжът беше здрав и носеше раирана роба като тези на номадите от Джал-Пур, макар да не бе номад. Имаше бичи врат и обръсната глава. Веждите му бяха толкова тънки, че почти не се виждаха. Възрастта му беше неопределена, някъде между тридесет и шестдесет, на тази светлина не можеше да се отгатне. От двете му страни стояха добре въоръжени телохранители.

— Може да ме наричате Магистрата. Почетна титла, дадена ми от онези, които живеят по улиците и каналите. Вашият приятел Калеб беше доста щедър и купи част от времето ми. И тъй като времето е пари, нека да преминем директно на въпроса. Какво желаете от Парцаливото братство?

— От тяхно име ли говориш? — попита Калеб.

— Доколкото може — мъжът се обърна към Тал. — Ние не сме като вашите известни Шегаджии в Крондор. Нямаме чак толкова строги закони, Талвин Хокинс от Кралството.

Каспар погледна към Калеб.

— Да, знаем кой си, Каспар от Оласко — продължи Магистрата и посочи Калеб. — Теб, приятелю, те знаем само по име и информацията е доста мъглява. За разлика от положението в Крондор, аз не командвам, а само давам предложения. Ако са добри, почти винаги се приемат. Какво мога да направя за вас?

— Търсим Нощните ястреби — отвърна Калеб.

— Доколкото знам, сте ги намерили преди седмица. Доста трупове нахраниха крокодилите в Оверн и някои от тях носеха черно.

— Заложиха ни капан — призна Калеб.

— Разбирам.

— Трябва ни информация — каза Каспар. — Искаме да знаем къде е истинското им гнездо.

— Както казах, тук не е Крондор и нямаме реална организация. Всеки квартал си има своите правила и управници. Има улични банди, просяци, джебчии и рекетьори. На север им викате „биячи“. И „катили“ също. Всички те отговарят пред водачите си, които на свой ред се подчиняват на по-важни фигури, които пазят властта си грижливо.

— Тук е територия на Касапската банда, а на югоизток са Докерите — продължи той. — Има поне стотина такива, все със звучни имена. Гепи-и-Бягай, Сладките хрътки, Керванджиите и много други. Ако някой крадец бъде спипан в друг квартал, може да пострада сериозно. Такъв е редът в Кеш. Каналите под земята също са разделени на територии. Няма официални управници, но има обичаи и порядки. Естествено има и ничия земя, през която може да минава всеки, с известен риск, разбира се.

— А ти? — попита Тал.

— Моето място не е важно. Аз уреждам споразумения. Нещо като магистрат за Парцаливото място, оттам и прозвището ми. Ако има конфликт, ме викат да отсъдя. Освен това предлагам други услуги и информация.

— На определена цена — обади се Калеб.

Мъжът се усмихна и се видяха два позлатени зъба.

— Естествено. Остарявам и трябва да помисля за бъдещето. Имам малка ферма от другата страна на Оверн. Някой ден ще се оттегля там и ще гледам как ратаите събират реколтата. Но засега не бързам с фермерството. Значи искате да научите къде са Нощните ястреби. Това ще ви струва много злато.

— Колко? — попита Калеб.

— Голямо количество.

— И колко според теб е голямо?

— Ще трябва да подкупя множество уплашени крадци. Колкото повече ги е страх, толкова повече ще искат. А нищо не ги плаши повече от Нощните ястреби. В подземията има няколко места, където умните крадци не стъпват. Тези, които го направят, най-често изчезват. Естествено, не липсват обичайните слухове за чудовища, полицаи и ренегати. Но едно от тези места би трябвало да е гнездото на вашите чернопери птички. Ако успеем да го открием.

— Ако? — попита Тал.

Едрият мъж кимна.

— Носят се слухове за магии и зли духове. Крадците са сред най-суеверните глупаци, но не бих се изненадал, ако в тези истории има нещо вярно. В такъв случай дори най-добрите няма да успеят да се промъкнат. Няма минаване през заклинание, което те поразява на място. Така че не мога да гарантирам нищо. Като за начало искам триста златни монети за подкупи и награди, плюс сто за мен. Щом осигурим информацията, ще платите по десет за всеки загинал крадец и още петстотин за мен.

— Готово! — извика Калеб и се изправи.

— Ах! — засмя се мъжът. — Знаех си, че трябва да поискам повече. Но стореното — сторено.

— Как да те намерим? — попита Тал.

— Аз ще те намеря, Тал Хокинс. Каспар е гост в двореца и нямаме достъп до него, а Калеб трябва да се спотайва, защото го търсят. Носят се слухове за някакво нападение в „Господарката на късмета“, но мисля, че следващите няколко дни можеш да се движиш без страх за живота си.

— Как така? Та нали ме нападнаха?

— Ако Нощните ястреби искаха да те убият, щяха да са го направили. Славата ти с меча е голяма, така че щеше да отнесеш стреличка или отрова в питието. Искали са да те заловят жив, за да те разпитат. По същия начин, по който в момента вие разпитвате техния човек.

— И това ли знаеш?

— Такъв ми е бизнесът — отвърна едрият и се изправи. — Не се тревожи, Нощните ястреби са опасни, но са малко и не могат да покрият всичко. Аз, от своя страна, имам очи и уши навсякъде. Не съм като благородниците и търговците, които се разхождат навън и си мислят, че нищо не може да ги сполети. Знам, че в сенките дебнат ръце с ножове. Ако науча, че се задава някаква опасност, ще те предупредя.

— Защо? — попита Калеб.

— Защото ако сте мъртви, няма да ми платите. Излизайте по един, и то поред. Каспар от Оласко, ти, Калеб, и накрая Талвин. За всеки от вас има водач, който ще ви изведе от каналите. Препоръчвам ви да се окъпете, като се приберете. Тукашната миризма направо прониква в кожата. Желая ви лека вечер и безопасно прибиране.

Турган Бей стоеше неподвижно. Носеше церемониалната си огърлица — истинско произведение на изкуството от злато и скъпоценни камъни.

Щеше да представи Каспар на императора, въпреки че въпросът с политическото убежище беше уреден отдавна. Каспар трябваше да положи клетва и в замяна нямаше да го обесят или да го хвърлят на крокодилите.

Това беше първата му среща с Диигаи, престарелия император на Велики Кеш, откакто го бяха изгонили от Оласко.

Императорът беше крехък, но още се държеше изправен. Движенията му загатваха за това какъв добър ловец е бил. И той като предците си бе ловувал черния лъв, обитаващ кешийските равнини. Тялото му още носеше белези от тези схватки.

Тронът беше изработен от слонова кост и поставен на подиум от черен мрамор. Зад него имаше барелеф на сокол с разперени криле — великия символ и печат на Кеш. Наблизо на един прът имаше истински сокол — гледаше хората в помещението с жълтите си очи.

Шапката на церемониалмайстора на подиума беше окичена с безброй пера и златни брошки. Освен нея носеше златен колан и леопардова кожа през раменете.

„Не че му трябват допълнителни отличителни знаци“ — помисли Каспар. Шапката беше толкова натруфена, че нямаше къде повече. За разлика от типично кешийския стил сега представянето и клетвата бяха кратки и отнеха само около половин час, но въпреки това церемониалмайсторът изглеждаше изтощен.

Каспар спря да слуша още след първите минути и се замисли за предстоящия сблъсък. Не изпитваше особена любов към Империята, но владетелят й бе човек с чест и не заслужаваше да го сполети преврат.

Освен това знаеше, че за всичко е виновен не алчен принц, а луд магьосник, който имаше пръст и в неговото сваляне. Съдбите на двамата владетели бяха различни, но крайният резултат щеше да е един и същ. Хаос в региона и предимство за слугите на злото.

Знаеше, че причината за краха му бе приютяването на Лесо Варен и постепенното попадане под влиянието му. Каспар бе успял да изкупи донякъде вината си и да настрои моралния си компас, но все още жадуваше за кръвта на магьосника.

Дългите години живот според дворцовия етикет си казаха думата и той осъзна, че току-що са го представили. Пристъпи напред и се поклони бавно, сякаш бе слушал всяка дума на церемониалмайстора.

Познаваше императора отпреди. От първата си визита в Кеш като момче и от по-късно, като млад и току-що провъзгласен за херцог.

Но сега идваше да търси убежище или поне това бе историята, която Турган Бей бе пробутал на лорд Семалкар, Първи канцлер и Командир на имперската кавалерия. Петицията му беше одобрена и от лорд Рава, Командир на Имперските колесници.

Забеляза, че двамата принцове, Сезиоти и Дангаи, отсъстват.

— Ти, който си Кеш, търся твоя подслон и твоята милост срещу несправедливостта, която ме застигна — произнесе Каспар според обичая. — Вричам се в лоялност и се заклевам да те защитавам с живота и честта си.

Диигаи се усмихна и махна с ръка.

— Готово. Ти ли си, Каспар? Откога не сме те виждали? От двадесет години!

— Да, ваше величество — отвърна бившият херцог.

— Още ли играеш?

Каспар се усмихна. Императорът беше стар, но паметта му бе отлична. При първата им среща бяха играли шах и Каспар бе успял да направи пет добри хода, преди да бъде победен.

— Да, ваше величество.

— Добре. Турган Бей да те доведе в покоите ми след вечеря. Ще изиграем една партия. Само двамата.

— За мен ще е чест, господарю — Каспар се поклони и заотстъпва назад. Щом измина нужното разстояние, се обърна и излезе.

Паско го очакваше търпеливо.

— След вечеря ще играя шах с императора.

— Получили сте персонална покана? — учуди се старият слуга.

— Да — отвърна Каспар малко раздразнено.

— Не изглеждате щастлив.

— Защото не съм — понижи глас Каспар. — Старецът няма думата, докато е жив. Важна е смъртта му — завиха по един коридор и се насочиха към покоите му. — А подобна визита може да ми навлече смърт.

— Защо?

— Защото в Кеш всеки си има фракция, а ако аз съм приятел на императора и не съм от някоя от тях…

— Тогава сигурно сте подозрителен, дори враг.

— Именно. Сигурен съм, че ще имаме поне две визити. Приготви ми най-хубавите дрехи.

— Вие сте с тях, господарю.

— Паско, това да управляваш държава си имаше много плюсове и един от тях беше невероятният гардероб. Виж дали ще намериш шивач, който да ми направи панталони, риза и жакет по модата в Оласко до довечера. И обущар също. Ботушите няма да станат за един ден, но поне може да ми пооправи тези. А също и шапка. Знаеш какво да правиш.

— Знам, господарю — Паско се поклони и го остави.

Каспар се надяваше, че слугата е прав, защото самият той нямаше представа какво да прави. Надяваше се тази вечер да получи някакви насоки.

Пленникът се свлече на стола.

— Свести го — каза Тал.

— Ваше великолепие, работя над него вече два дни. Този мъж е решен да умре, но да не предаде клана си — Амафи погледна през рамо припадналия затворник. — Аз съм професионален убиец. Има хора, които се наслаждават на мъченията, но аз не съм от тях. Знам, че като всичко в живота, измъчването може да се прави добре или зле, и се старая, въпреки че не ми харесва. Ако го оставим да почине малко, ще се оправи. Трябва да му осигурим изолирана килия, за да се свести в нея. Несигурността и объркването са наши съюзници.

— Нямаме време — каза Тал. — Свести го.

— Ваше великолепие, ще се подчиня, но той ще ни каже това, което си мисли, че искаме да чуем.

Тал беше ядосан. Не се съмняваше, че силите на Варен са в настъпление, след като бяха убили половината хора на Калеб и се бяха опитали да пленят него. Беше съгласен с предположението на Каспар, че се опитват да хвърлят Кеш в хаос, а един преврат по време на Банапис щеше да е идеален.

Помисли върху думите на Амафи и кимна.

— Направи каквото каза, но ако Варен е в този град, искам да знам. Няма да повикам Пъг или Магнус, ако не съм убеден, че магьосникът е тук.

— Ваше великолепие — Амафи махна на двама от стражите. — Трябва да го преместим.

Тал знаеше, че е опасно да местят пленника, но се надяваше, че методите на Амафи ще дадат резултат.

Обърна се и излезе. Трябваше да отиде до една странноприемница и да предаде съобщение на човека зад тезгяха, а той щеше да се погрижи то да стигне до Острова на чародея.

Накор влезе забързано в кабинета.

Миранда и Пъг обядваха и си говореха.

— Имам новини — заяви дребният комарджия.

— От Калеб?

— Не. От Талвин Хокинс. Подозира, че Варен е в град Кеш — Накор подаде на Пъг специално конструирания цилиндър. — Калеб е добре, макар да е малко пострадал, попаднал е в капан.

— Пострадал ли? — възкликна Миранда.

— Пак са го ранили — Накор поклати глава. — Събира си колекция от белези това момче. Но е добре и ще предам на Мари само това.

— Разумно — каза Пъг, докато преглеждаше съобщението. — Каспар се е свързал с Турган Бей, а Калеб е мислел, че е намерил Нощните ястреби, но очевидно те са го намерили.

— Дали да не отидем там? — попита Миранда. — Ако Варен е в града, тримата нямат никаква защита срещу него.

Пъг поклати глава.

— Не е точно така. Изпратил съм някои хора да ги наглеждат, а ние можем да се появим за минути, ако се наложи.

— Защо не отидем още сега?

— Защото ако се появя и Варен разбере, може да взриви половината град само за да ме убие. Освен това познава теб, Накор и Магнус, така че е опасно да се показвате.

— А какво го спира да направи подобно нещо веднага?

Накор сви рамене.

— Ако иска да потопи Кеш в хаос, би могъл, но ефектът ще е краткотраен. Една външна заплаха ще ги обедини и ще премахне споровете. Но ако остави едната фракция да вземе надмощие над другата и това е подкрепено с убийства, би могъл да предизвика дългогодишен хаос. Понеже ако в столицата има кръвопролития, границите ще се отслабят. Губернаторът на Дърбин може да обяви независимост или пък Джал-Пур да се разбунтува. Освен това поне няколко държави от Конфедерацията ще въстанат. Варен иска победа на злото, а не бързо разрешен конфликт.

— Нашата работа е да се погрижим да не получи каквото иска — каза Пъг.

— Искам го мъртъв — изръмжа Миранда.

— Убиването му е лесно. Трудно е да остане мъртъв — обади се Накор.

— Какво стана със смъртния разлом в Опардум? Открихме ли нещо?

— Така мисля — отговори Накор. — Проблемът е, че всички некроманти работят за другата страна. Ако имахме един, който да работи за доброто… — той сви рамене.

— Скоростта, с която Варен сменя тела, ме кара да подозирам, че има някакъв съд, приютяващ душата му.

— Мислех, че това е мит — каза Миранда.

Пъг изглеждаше раздразнен.

— Виждал съм твърде много, за да предположа, че нещо е само легенда. Обикновено просто още не ми е попадало.

Миранда се намръщи.

— Повечето истории са базирани на факти — обади се Накор. — Има много начини да обсебиш някого. Майка ти беше станала много добра в това. Но тя бе уязвима — ако тялото загинеше, щеше да умре и тя.

Накор не й беше казвал, че тъкмо той бе унищожил духа на жена си, която се падаше майка на Миранда. Според нея Йорна, позната и като лейди Кловис, бе загинала, когато демонът Джакан бе поел контрол над армиите на Изумрудената кралица.

— Но Варен оцелява след смъртта на тялото и си намира ново. Това означава, че неговата душа, дух, съзнание или както го наречеш, е на друго място, най-вероятно в някакъв предмет. Би могло да е преспапие на бюрото му, а не урна — Накор сви рамене. — Някак е свързано с онзи разлом. Затова си мисля, че е добре да продължаваме с опитите да го проследим.

— А нашият син? — попита Миранда нетърпеливо.

— Ще изпратя Магнус — каза Пъг. — Скоро ще се върне от Келеуан и веднага ще го пратя в Кеш, да поговори с Калеб. Докладът на Тал не е много пълен.

— По-добре да отида и аз.

Пъг се засмя.

— Първо, в Кеш не е прието жена да се разхожда сама по тъмно. Второ, Магнус е с много по-умерен характер от теб, любима.

Тя го изгледа, но не каза нищо.

— Когато дойде време да се изправим срещу Варен, ще те взема — обеща Пъг.

Миранда изглеждаше доволна.

— Добре, но искам да ми кажеш веднага щом разбереш нещо за Калеб.

— Разбира се, скъпа — отвърна Пъг и погледна Накор.

Дребният комарджия му се ухили.

Каспар бе заобиколен от личната гвардия на императора.

Мъжете изглеждаха впечатляващо. Бяха високи почти по седем стъпки. Всичките имаха мургава кожа, което предполагаше, че ако не са от Истинската кръв, са от близките съюзнически племена. Носеха ленени поли и кожени колани. Сандалите им бяха със закрити пръсти и Каспар предположи, че са предназначени за бой, а не за удобство. Носеха извити саби и посребрени стоманени нагръдници.

Минаха през няколко галерии с фонтани и екзотични птици и го въведоха в помещение, в което имаше огромно легло, вдигнато на подиум в центъра на стаята.

Самото помещение приличаше на павилион, с различни завески, които можеха да създадат уединение. В момента бяха отгърнати и предлагаха зашеметяваща гледка към града.

Диигаи седеше на богато резбован стол до леглото. На масата пред него беше подреден най-прекрасният шах, който Каспар бе виждал. Императорът му махна с ръка.

— Сядай, момче. Да поиграем.

Каспар се огледа. Стаята бе пълна с красиви жени, облечени според обичая на Истинската кръв. Каспар не се впечатляваше лесно от всяко хубаво лице и едър бюст, но дори той бе заинтригуван.

Императорът пак махна с ръка.

— Искам да играем на спокойствие, скъпи мои. Оставете ни.

Момичетата излязоха с кикот, а слугите придърпаха завесите и оставиха само една панорама към града.

— Това е максималното усамотение, което получавам, Каспар — императорът заряза официалния тон. — Давам ти белите.

Каспар кимна и вдигна една пешка.

Квадратите бяха от абанос и слонова кост, а фугите бяха пълни със злато. Фигурите бяха от черен оникс и халцедон и представляваха истински произведения на изкуството. Бялата царица имаше много красиво лице. Всички корони бяха от злато, а като погледна по-внимателно, Каспар видя малките диаманти по скиптъра на офицера и платинения меч на ездача на коня.

— Давай, момче — подкани го императорът и Каспар премести пешката. Бяха минали много години, откакто за последно го бяха наричали „момче“. — Обзалагам се, че си мислиш за всичките тези красавици.

Каспар се засмя.

— Ваше величество, признавам, че съм поразен от тяхната хубост.

Императорът се усмихна и Каспар остана изненадан от това колко здрави и бели изглеждат зъбите му.

— Какъв е изразът? „Може да съм стар, но още не съм умрял“? Те са тук, за да ме шпионират. Сигурен съм, че всяка работи за различен министър, генерал или гилдия. Знаеш ли, че всичките са ми подаръци?

— Робини?

— Не. Робите нямат право да се приближават до императорската фамилия. Освен това Истинската кръв не робува. Ако извършиш чак толкова тежко престъпление, те хвърлят на крокодилите — той премести пешката си и понижи глас. — Една от привилегиите на поста. Лягам си с тях понякога и дори да не се случи нищо, чувам разни работи — махна му да се наведе и прошепна: — Мислят, че съм изкуфял — засмя се и очите му светнаха весело. — Не им противореча.

Бившият херцог не отговори нищо. Чудеше се защо е приет, или по-скоро привлечен. Направи нов ход.

Продължиха да играят бавно.

— Каспар, подозирам, че догодина по това време няма да съм жив. Може би няма да дочакам и следващия месец.

— Нима някой заговорничи срещу вас?

— Непрекъснато. Такива са нашите традиции. Синовете ми умряха млади и само един от тях ме дари с наследник. Ако имах що-годе интелигентна внучка, щях да я омъжа и да провъзглася съпруга й за император. Както Лакейша навремето ме ожени за Шарана — усмихна се и направи нов ход. — Страхотна жена. Ти някога спал ли си с нея?

— Не съм имал честта — засмя се Каспар.

— Сигурно си единственият гостуващ благородник, който е пропуснал.

— Все пак по това време бях на петнадесет, ваше величество.

— Това нямаше да я спре. Но вероятно е била твърде заета да спи с баща ти — императорът продължи, преди Каспар да отговори: — Знам със сигурност, че е лягала с двамата принцове от Кралството. Но това беше преди да се оженим. Нищо не може да се сравни с властните жени от Истинската кръв.

— Това го вярвам.

— Шарана беше силна и непрощаваща жена. Като ми се ядосаше, не ми говореше със седмици. Признавам, че по някое време я обикнах — той въздъхна. — И след четиридесет години продължава да ми липсва. Ако имах внучка като нея, щях да я омъжа за теб.

— За мен ли? — изненада се Каспар.

Императорът взе една от фигурите му.

— След четири хода си мат, ако не внимаваш. Да, и то не защото те харесвам. Ти си убийствено копеле и точно такива качества трябват, за да се управлява тази империя.

— Благодаря, ваше величество.

Императорът се засмя.

— Ти поне се вкопчваш със зъби и нокти в това, с което разполагаш. Боя се, че внук ми ще разпокъса държавата.

— Сезиоти?

Диигаи поклати глава.

— Не, Дангаи. Сезиоти е учен и нашите ловци и воини го подценяват, но той би успял да съхрани мира. Но едва ли ще наследи трона. Дангаи е твърде могъщ. Въпреки че лорд Рава подкрепя по-големия принц, много от колесничарите му са приятели на Дангаи. Същото се отнася и за Кавалерията. Трябва да помниш, че тези мъже не са обикновени войници. Всеки от тях е благородник от Истинската кръв — императорът отпи глътка вино. — Имаме твърде много благородници, Каспар.

— Турган Бей казва, че не можеш да хвърлиш камък в Долния град, без да удариш някой благородник.

Императорът се засмя.

— Така ли? Смешно, но вярно. Ти работиш с него, нали?

— Не знам за какво говорите, ваше величество — отвърна Каспар и премести една пешка, за да отбие атаката.

— Турган Бей е един от най-добрите ми хора, но и той като останалите смята, че съм стар глупак. Не знам какво правиш тук. Опитът ти да се промъкнеш като благородник от Кралството беше толкова прозрачен, че дори „изкуфял дъртак“ като мен не се хвана. Очевидно очакваше да те хванат и да свършиш под крилото на Турган. Признавам, че не очаквах номера с политическото убежище, но е добър. Кой го измисли?

— Аз.

— Предполагам, че няма да останеш тук, щом си свършиш работата. Освобождавам те от клетвата ти…

— Никога не бих я нарушил, ваше величество.

— Значи си глупак, Каспар. Клетвите са измислени, за да се нарушават, ако после можеш да се измъкнеш. Ако Дангаи седне на трона, Кеш може да се изправи срещу господарите ти и тогава ще вдигнеш оръжие.

— Господари ли?

— Твоето сваляне не мина без чужда помощ — той вдигна пръст. — Нима забрави, че кешийски войници щурмуваха цитаделата, докато тези от Кралството се забавляваха в Опардум? И не си мисли, че не знам, че те заточиха на другия край на света, а ти се появяваш след три години, при това не с дрипи. Имаш ресурси и едни от най-добре фалшифицираните документи, които съм виждал. Да, отмъкнах ги от кабинета на Турган и ги прегледах внимателно. Няма да се изненадам, ако се окаже, че ти ги е нагласил лично херцог Ерик. Знам, че си тук с цел, и искам да разбера дали изпълнението й би направило нещата в Кеш по-добри, или по-лоши?

Каспар се облегна и го погледна в очите.

— Надявам се да направя нещата по-добри, ваше величество. Прав сте. Служа на хора, които искат да премахнат тази опасна ситуация.

— Тоест откачения магьосник Варен.

— Сега вече наистина ме впечатлихте.

Императорът се наведе напред.

— При толкова шпиони в Кеш, не мислиш ли, че неколцина работят и за мен? Имахме известни подозрения, но твоето идване ме убеди. Според сведенията той е умрял в Опардум от ръцете на Талвин Хокинс. Едно от нещата, които ме изненадаха най-много, беше съвместното ви пристигане.

— Уредихме си споровете.

— Както и да е, в някои от докладите не виждах смисъл, затова се обърнах към магьосниците в Звезден пристан. Според тях или откаченият магьосник Сайди, когото се опитахме да убием преди стотина години, се е завърнал, или Варен е избягал и сега е в Кеш, или се е появил нов мощен некромант. Вторият вариант изглежда най-вероятен.

Каспар реши, че няма да е зле да му каже какво е научил от Пъг.

— Доколкото знам, Варен е Сайди.

— Това би обяснило много неща. Предпочитам простите отговори, а този е много елегантен. А ти защо си тук?

— Дойдох да си уредя сметките.

— Добре. И докато го правиш, гледай да запазиш империята ми поне още малко време.

— Ще направя каквото мога, ваше величество.

— Имам план, стига да живея достатъчно, за да го изпълня. Ако Дангаи удържи узурпационните си импулси още малко, имам решение, което би донесло още сто години мир. В противен случай ще сме изправени пред гражданска война.

— Целите ни са еднакви, защото много от проблемите ви са породени от Варен. Той иска безредици.

— Защо?

— Защото служи на злото, ваше величество. Дори не му е нужно бунтът да успява. Последиците от него ще се усещат поне десетилетие. Много невинни ще пострадат. А ако бунтът успее, другите династии също ще бъдат в опасност.

— Но защо?

— Варен не търси власт за себе си, а се опитва да премахне чуждата. Той има други цели и иска да разпали война и хаос.

— Живях твърде дълго — каза императорът. — Между другото си шах.

Каспар погледна дъската и се замисли. Колкото повече хаос имаше по земята, толкова по-силно ставаше злото. След като бе изкарал две години с Пъг и хората му и бе видял дасатите, знаеше, че Варен е само един от многото противници на Конклава.

Но въпреки мощта си Варен беше смъртен и можеше да бъде победен.

Каспар се предаде.

— Печелите, ваше величество.

— Както винаги, Каспар. Още не съм умрял.

Каспар стисна ръката на императора.

— Не и ако зависи от мен.

— Време е да се върнеш в покоите си, а аз пак трябва да играя ролята на стар глупак — императорът повиши глас. — Къде са моите красавици?

Завесите бързо бяха прибрани и момичетата се появиха отново.

— Ролята не е толкова лоша.

— Наистина — съгласи се Каспар.

Докато се прибираше, Каспар мислеше за ролята на императора в предстоящите събития. „Дали е истински съюзник? Или просто играе поредната игра?“

Легна, но не можа да заспи още дълго.

18

Планове

Пленникът бавно отвори очи.

Над него се бе надвесило красиво момиче. По прическата и дрехите приличаше на меджун, номадите, които преследваха стадата антилопи на юг от Оверн.

— Тихо. За момента си в безопасност — прошепна тя и обърса лицето му с влажен парцал.

Мъжът почти не можеше да говори. Беше подпухнал от постоянния бой на Амафи. Беше вързан на стола от дни. Не му даваха да ходи по нужда, биеха го, не го хранеха и получаваше вода, колкото да не умре от жажда.

Но не бе предал клана си.

— Можеш ли да станеш? — попита момичето. Акцентът й също издаваше номадския й произход.

Мъжът изстена и се надигна, а тя му подаде някаква купа.

— Изпий го бавно. Ще те ободри.

Течността беше малко горчива, но притъпи болката и го поосвести.

— Коя си ти? — попита той хрипливо.

— Човек, на когото е платено да те освободи. Казвам се Йеша.

— Да ме освободиш ли?

— Трябва да те измъкна от тази стая и да слезем в канализацията. Там ще ни чака друг. Не знам кой и къде ще те води, и не искам да знам. Мъжете, които те плениха, ме плашат и изчезвам веднага щом си получа златото. Можеш ли да стоиш прав?

Мъжът изстена и се опита да запази равновесие.

— Имаме само няколко минути.

— Къде са стражите?

— Мислят, че умираш, и не са толкова бдителни. Единият беше призован с фалшиво съобщение, а другият спи. Трябва да изминем кратко разстояние, но да бъдем тихи.

— Да вървим.

Намираха се в малка стая в някаква изоставена къща. Йеша го прегърна през кръста, за да може да се подпира на нея. Минаха през кухнята и видяха мъжа, който хъркаше на масата. Момичето помогна на пленника да го заобиколят и да се измъкнат на улицата.

Убиецът се огледа. Беше късна нощ и само далечните шумове на града нарушаваха тишината.

— Къде сме? — прошепна той.

— В Кумхар. Трябва да изминем само половин пресечка.

Помогна му да стигнат до металната решетка по средата на улицата. Наведе се и опита да я махне, но не успя.

— Дай да ти помогна — предложи изтощеният пленник и почти извика от болка, когато се наведе. Все пак се справиха и видяха металните стъпенки, спускащи се надолу.

— Ще можеш ли да слезеш?

— Мога — мъжът се извъртя и бавно спусна крака в шахтата. След това започна да слиза, като разчиташе предимно на волята си. Малко преди да стигне до дъното усети, че го подпират две силни ръце.

Долу ги очакваше дрипаво облечен мъж, който каза:

— Аз го поемам оттук.

— Не те познавам — каза Нощният ястреб.

— И аз, но ми е платено да те заведа до следващия човек. Да побързаме, преди да са открили, че те няма.

— Чакай — намеси се момичето. — Къде ми е златото?

— Сега ще ти го дам — с внезапно движение мъжът извади нож от ръкава си и го заби в корема й. Тя се облещи и понечи да каже нещо, но не можа да издаде и звук. След това се свлече в мръсната вода. — Хайде.

— Това беше разумно. Така няма да каже къде ме е завела.

— Плащат ми добре, за да залича следите. Като те заведа при приятелите ти, ще се върна и ще наместя решетката. Хайде, по-бързо.

Пленникът беше слаб, но създалата се възможност да избяга бе върнала силите му. Мъжът го отведе до по-широко разклонение, където ги очакваха две облечени в черно фигури. Лицата им бяха покрити и се виждаха само очите.

Пленникът избърза и се приближи към убийците.

— Убийте го.

Един от Нощните ястреби кимна, извади меча си и посече парцаливия мъж. Другият подхвана ранения през кръста.

— Ела, братко.

Тръгнаха по главния тунел и завиха надясно. След една стъпка бившият пленник спря.

— Чакай! Защо…

Пресегна се и дръпна кърпата от лицето на мъжа, който го крепеше.

— Ти!?

Амафи светкавично му преряза гърлото с камата си и го бутна в канала.

— Е, вече знаем — каза Тал и свали маската си.

— Да, ваше великолепие. Вече знаем със сигурност.

Върнаха се до дрипавия.

— Вече можеш да станеш.

Чезарул се изправи и поклати глава.

— Какво ли не правим за каузата.

Тал се засмя.

Тримата тръгнаха към трупа на момичето.

— Лела, казвали ли са ти, че умираш много красиво?

— Благодаря, Тал — каза тя и се надигна.

Той й подаде ръка за помощ.

— И двамата се справихте чудесно.

— Значи вече си сигурен в информацията? — попита Чезарул.

— Доколкото може. Останаха само две вероятни скривалища и щом нашият приятел възрази срещу завиването на север, значи най-вероятно базата е на юг. Щеше да умре, преди да изтръгнем някаква информация, и това бе единственият начин.

— Кога ще нападнем, ваше великолепие? — обади се Амафи.

— Утре по обед. Да ги изненадаме, когато не очакват — Тал се обърна към Чезарул. — Кажи на Калеб да събере всички, а аз ще се погрижа за останалото.

Чезарул кимна и тръгна по тунела.

— Ще видя какво стана с хората в тайната квартира — каза Амафи. — После ще се свържа с Паско, за да извести Каспар за плановете ни.

— Внимавай. Все още ни търсят.

— Крил съм се из сенките още преди тези псета да се родят — Амафи се изкатери по шахтата.

— Сега какво ще правиш? — обърна се към Лела Тал и се усмихна, въпреки че лицето му не се виждаше в тази тъмница. Лела беше първата му любов, още когато се казваше Нокът на сребърния ястреб и тепърва започваше обучение с Конклава.

— Връщам се в Крондор, в същата кръчма, и по цяла нощ ще слушам глупости. Понякога попадам на интересна информация — тя го погали по бузата. — Жалко, че не мога да остана повече. Тук ще е доста интересно. Освен това често си мисля за теб.

Тал се засмя.

— Аз съм женен.

— Това не пречи на много хора. Честно казано, и на мен.

Той я прегърна.

— Трябва да тръгваш. Колкото повече се отдалечиш от този град, толкова по-добре. Надявам се, че следващия път ще се видим при по-добри обстоятелства.

Тя погледна оцапаната си рокля.

— И дано да е по-чисто. Довиждане — целуна го по бузата и започна да се катери. Тал изчака малко и я последва.

Щом се озова на улицата, нагласи решетката на мястото й. Трябваше да се прибере в тайната квартира, за да се почисти и да си почине. Утре се очертаваше кървав ден.

Не можеше обаче да се отърве от възела в стомаха си, който му подсказваше, че пропускат нещо. Продължи да се оглежда, извади малка сфера и я доближи до устата си.

— Утре по обед — каза и натисна копчето на устройството. След това разтвори дланта си. Нямаше желание да разбира какво би станало, ако стиска юмрук. След секунди сферата завибрира и после изчезна.

Винаги се чудеше на невероятните устройства, които измисляха на Острова на чародея. Смъкна черното си облекло и го натика през решетката. След това тръгна. Трябваше да свърши много неща до утре.

— Сигурен ли си? — попита Калеб.

— Не — отвърна Тал. — Но по-сигурен няма да стана. Магистрата каза, че има две възможни места за база на Нощните ястреби. Пуснахме пленника в тунел, чиито разклонения водеха директно и към двете. Знаех, че ако уцелим вярната посока, няма да каже нищо, а ако сгрешим, ще възрази. Той го направи и това е всичко, което можеше да измъкнем от него.

Паско и Амафи също бяха в стаята на Тал, в четвъртата странноприемница, която той сменяше след атаката в „Господарката на късмета“. Каспар в момента вечеряше с двамата принцове, Сезиоти и Дангаи.

— И си известил баща ми за атаката?

— Да.

— Има нещо, което ме притеснява — каза Калеб.

— Какво?

— Ако Нощните ястреби са в южната част, какво убива крадците, които обикалят в северната?

— Мислиш, че може да има две бази?

Калеб сви рамене.

— Не е много вероятно, но дали Варен би стоял при Нощните ястреби? Те работят за него, но не са му слуги.

— Мислиш, че Варен си има скривалище в каналите?

— Ти си виждал покоите му в Опардум, не аз. Кланиците предлагат идеално скривалище за нещата, които върши, нали?

Тал замълча за момент, после каза:

— Мястото не е много далеч от това, където се срещнахме с Магистрата.

— Може би пленникът не се е притеснил от това, че не го водите при хората му, а заради това, че отивате някъде, където ще го накажат?

— Значи мога да нападна на грешно място и всички да загинем.

Калеб сви рамене.

— Повече ми харесваше, когато ти бях ученик — каза Тал. — Тогава ти трябваше да вземаш тежките решения.

Калеб се усмихна и отново сви рамене.

— Това е както когато се чудиш дали да влезеш в пещерата, за да убиеш мечката.

— Да, по-безопасно е да я изчакаш да излезе.

Спогледаха се.

— И ти ли мислиш за същото?

— Няма да ги нападаме, а ще ги примамим.

Тал се обърна към Паско и Амафи.

— Предайте на останалите всички да останат по местата си до второ нареждане. Трябва ни по-добър план.

— Добре, ваше великолепие — каза Амафи и тръгна към вратата.

Паско заговори с ръмжащ тон, който подчертаваше важността на думите му:

— Добре е да побързате. Банапис е след седмица и първите празненства започват утре. Другата седмица ще настане пълен хаос.

Калеб кимна и се изправи.

— Трябва да намеря онова просяче и да се свържа с Магистрата. Да разберем колко точно можем да се приближим до онези места.

— Надявам се, че информацията му е добра. Не искам да съм първият, който установи, че не е вярна.

— Ще намерим безопасен начин да ги подмамим — каза Калеб. — Баща ми ще дойде утре сутринта, за да помогне за атаката, и съм сигурен, че ще измисли някой трик.

— Като говорим за трикове, няма да е зле да повикаме Накор. Няма по-подло копеле от него.

— Ще питам баща ми. Сега да намерим Шабиир и да измислим план за утре.

— Ами Каспар? — попита Тал.

— Паско ще го извести.

Тал излезе, а Калеб се замисли над новата задача: как да изкара Нощните ястреби от леговището им, без да загине.

Каспар откри, че неофициалната вечеря с претендентите включва още десетина благородници, множество слуги, които прислужваха на масата и в кухнята, музиканти, жонгльори, голям брой привлекателни жени, прекрасна храна и сериозни количества хубаво вино.

Бяха го настанили на почетно място, отляво на принц Дангаи, който седеше срещу брат си. Мястото в края на масата бе оставено празно, за да се подчертае, че не присъства никой с по-висок ранг, и да се избегнат евентуални конфликти.

Каспар бе получил „неофициалната“ покана — грижливо написана бележка, донесена на поднос с възглавничка от един слуга — по-рано през деня. Срещата с Калеб и Тал беше отложена, защото не можеше да откаже на принцовете. Предполагаше, че тази покана е в резултат на вечерята с императора предишния ден. Както бе обяснил на Амафи, двамата принцове искаха да се уверят към коя фракция клони.

Ястията бяха страхотни, но Каспар се хранеше умерено. Очакваше, че след петнадесетина часа ще влезе в жестока схватка.

— Нима храната и виното не ви допадат, милорд? — попита принц Дангаи.

— Напротив, ваше височество. Несравними са.

— Просто ми се струва, че не ядете. А и пиете малко.

Каспар огледа по-младия претендент за трона. Беше само с няколко години по-възрастен от него и още ставаше за битка. Ръцете и раменете му бяха с много мускули и почти нямаше тлъстини. Главата му бе гладко избръсната, но носеше мустаци и брада. Кожата на целия им род имаше оттенък на тъмен орех и на тази светлина леко лъщеше. Каспар продължаваше да се чуди кога ще се престраши да облече пригодените за жегата традиционни кешийски дрехи.

— Стомахът ми е малко разстроен, ваше височество. Искам да съм сигурен, че ще се насладя напълно на предстоящите празненства.

— Ще са доста впечатляващи — обади се принц Сезиоти от другата страна на масата. — Церемониалмайсторът всяка година се опитва да организира все по-грандиозни тържества.

— Колко ли слонове и яздещи зебри маймунки ще има? — засмя се Дангаи. — През първия половин час е весело, после… Но пък народът ги обича.

Сезиоти също се засмя.

— И ти ги обичаше, като беше на шест. Непрекъснато ми викаше да те вдигам на високо, докато не ми изтръпнеха ръцете.

Дангаи кимна.

— Помня, братко, помня.

Каспар сравняваше двамата мъже. Приликата им бе очевидна, но Сезиоти не беше толкова мускулест. Беше убил своя лъв, както се полагаше на всички от Истинската кръв, но вероятно това се бе случило преди поне тридесет и пет години и явно бе последният му лов. Изглеждаше като човек, отдаден на науката. Лицето му бе по-фино от това на брат му.

Каспар продължаваше да се чуди. Двамата очевидно се наслаждаваха на компанията си. Между тях имаше лекота, породена от годините, и по всичко личеше, че са много близки.

Не можеше да си представи какво би ги направило врагове. Всички братя се караха, а тези освен това сигурно имаха различни възгледи за начина на управление на Империята. За Каспар беше очевидно: Сезиоти трябваше да наследи трона, а Дангаи да поеме командването на цялата армия, а не само на Вътрешния легион. Тогава щеше да се погрижи нищо да не се случи с брат му.

„Какво ли изпускам? Има нещо, което не виждам.“

— Принц Дангаи, преди да замина от Оласко, имахме някакви дребни търговски пререкания с Кеш. Въпросът уреди ли се вече?

Дангаи счупи един кокал и започна да изсмуква костния мозък.

— Това е в областта на Сези. Аз се занимавам предимно с военни дела.

— Проблемът не беше в Оласко — обясни принц Сезиоти. — Ролдем настояваха всички стоки, отиващи към Източните кралства, да минават през тях. Може да изпращаме стоките през Кралското пристанище в падината Таутон, но тогава ще трябва да плащаме мито. А ролдемските пирати контролират Кралско море.

— И не закачат само кораби от Кралството.

Сезиоти се усмихна тъжно.

— Защото Кралството също има силен флот. За съжаление Кеш е земно животно и флотът ни не е много голям.

— Сега навлизаме в моята тема, братко — включи се Дангаи. — Отдавна караме баща ни да построи ескадра нови кораби в Стрелата. Ако ги разположим там, Ролдем може да намали претенциите си.

Сезиоти се съгласи и разговорът за търговия и военни нужди продължи гладко.

Когато вечерята приключи, Каспар бе убеден, че тези мъже са идеални за съвместно управление, който и от двамата да седне на трона. Въобще не беше видял прословутото съперничество.

Завари Паско в покоите си.

— Какво става?

Слугата му махна да излязат на балкона.

— Калеб убеди Талвин, че ни трябва повече разузнаване преди нападението. Възможно е да има две бази или пък едното място да е леговището на магьосника. Пъг ще пристигне сутринта и ще реши какво да правим.

— Проклятие — измърмори Каспар.

— Милорд е нетърпелив за бой? — усмихна се Паско.

— Не. Но ако знаех, че утре няма да се сражаваме, щях да ям и определено да пия много повече.

19

Клопки

Калеб се придвижваше внимателно в мрака.

Преди няколко часа бе напуснал тайната квартира и бе слязъл в каналите заедно с Тал Хокинс. Единият бе поел на север, а другият на юг. Други агенти на Конклава прикриваха гърбовете им и двамата можеха да се съсредоточат.

Калеб се придвижваше стъпка по стъпка през задръстената с боклуци дълбока до коляно вода. С Тал бяха решили те да разузнаят двете места, защото имаха добро обучение от Острова на чародея. Въпреки че нямаха магически дарби, сетивата им бяха максимално изострени и това им даваше шанс за оцеляване. Щом и опитни крадци загиваха по тези места, значи нещо не бе в ред.

Знаеше, че Тал напредва също толкова внимателно и няма да премине отвъд безопасната зона. Но все пак нямаше гаранции и двамата бяха изложени на голям риск.

Пъг и Магнус бяха пристигнали сутринта, за да се погрижат в случай на директна намеса от страна на Варен. Пъг беше решил да пренебрегне риска, за да е подръка — магьосникът вече го бе изненадал, като бе повел лично атаката срещу Острова на чародея преди две години. Калеб намираше сравнението с хлебарка за много подходящо. Талвин и Каспар бяха убили магьосника на два пъти през последните години, но той пак се връщаше.

Бяха поели разузнаването и защото Варен може да бе вдигнал защита срещу магьосници. Двамата нямаха дарба, но бяха научени да усещат наличието на магия и с оглед на предишния си опит бяха най-подходящи за задачата.

Нещо се удари в крака на Калеб и той погледна надолу. Във водата плуваше мъртва котка. В този миг усети нещо. Докосна умрялото животно и почувства леко гъделичкане. Спря. Котката не беше умряла от естествена смърт.

Затвори очи. Отпусна се и опита да заглуши шумовете на канализацията. Течащата вода, въртящите се в далечината колела, глъчката от улиците отгоре. Освободи сетивата си и напипа нещо!

Отвори очи и се огледа, макар да знаеше, че няма да види нищо. Единствената светлина идваше от уличните решетки над него. Очите му бяха привикнали със сумрака, но той знаеше, че защитните заклинания вероятно са невидими.

Направи две крачки и настръхна. Разбра, че не може да продължи напред, без да пострада.

Изчака почти час. Ако тук имаше Нощни ястреби, все щеше да чуе нещо. Лек шепот, изскърцване на стол или тракане на чаша.

Продължи да чака.

След като измина и втори час, бе убеден, че тук няма никого.

Отстъпи назад и отбеляза с ножа си мястото на дясната стена. След това побърза да се върне при баща си.

Пъг обмисляше сведенията. Тал се бе върнал с подобен доклад. Не беше видял мъртви котки, но бе усетил същото настръхване. След това бе изчакал, но и той не бе чул нищо.

За разлика от останалите части на канализацията, в тези места нямаше никакви плъхове. В крайна сметка Тал бе стигнал до същите заключения като Калеб и се бе върнал.

— Какво знаем за града над тези места? — попита Пъг.

— Южното е под квартала с кланици, щавачници и разни други занаяти, които искат вода и включват много неприятни миризми — обясни Чезарул.

— Тоест е място, на което не ходят много хора — отбеляза Пъг.

— Северното е под един от най-бедните квартали, с множество съборетини, долнопробни кръчми и сблъскани едно до друго магазинчета.

— Тоест там не обръщат голямо внимание кой влиза и излиза.

— Точно така. Кварталът бъка от престъпност. За съответната цена може да си уредиш каквото пожелаеш.

Пъг се замисли.

— И двете места изглеждат добри за скривалища, но по различни причини. Имат бърз достъп до околните улици и канали.

— Дали да не пробваме да проникнем отгоре? — попита Магнус.

— Заклинанията сигурно са предвидени и за това. Мисля, че няма друг начин. Трябва да сляза долу и да огледам сам — той погледна дългата роба, която носеше, откакто се бе върнал от Келеуан преди много години. — За пръв път предпочитам да нося панталон и ботуши, а не роба и сандали.

— Татко, винаги можем да ти измислим някакви дрехи.

— Знаеш ли какво трябва да направим?

— Ти да поемеш северното, а аз южното.

Пъг кимна и каза:

— Калеб, ела с мен. Брат ти ще тръгне с Талвин.

— Ами останалите? — попита Чезарул. — Хората чакат от два часа. Може някой случайно да се натъкне на тях — раздразнението му беше очевидно. Беше дошъл сутринта, готов за нападение, а го караха да чака.

— Потрайте още малко — каза Пъг. — Ако всичко се провали, може да се приберат по двойки. Иначе, ако нападнем Варен неподготвени, ще загинат мнозина.

Търговецът кимна, но изражението му не се промени.

Четиримата се отправиха към широкия тунел. Пъг махна за довиждане на Тал и по-големия си син и последва Калеб.

Вървяха бавно и спираха често, за да се уверят, че не ги следят и не влизат в капан.

— Усещам го — прошепна Пъг, щом стигнаха до мястото. — Върни се до предишния ъгъл и ми пази гърба. Може да отнеме малко време.

Калеб се изтегли и започна да наблюдава баща си от разстояние. За пръв път имаше възможност да го види как използва дарбите си по време на операция, а не докато обяснява на учениците на острова. Бяха изправени срещу възможно най-опасния противник и Калеб се притесняваше за живота на баща си — нещо, което не му се бе случвало досега.

— Изтегли се назад — каза Магнус.

— Колко? — попита Тал и започна да отстъпва.

— Поне да нямаме пряка видимост — отвърна белокосият магьосник.

— Добре, ще чакам зад ъгъла.

Тал се върна зад ъгъла, спря и напрегна сетивата си, за да долови всяка възможна опасност. Беше добре обучен ловец и малцина можеха да се промъкнат край него.

Мислите му се върнаха към планините на оросините и как амбицията на Каспар бе станала причина за унищожаването на народа му.

Каспар. Все още бе готов да го убие с голи ръце, но бившият херцог на Оласко бе променил живота му повече от всеки друг. Паско, Калеб и останалите учители бяха използвали желанието му за мъст, за да го превърнат в нещо, надхвърлящо мечтите му.

Въпреки това докато служеше на Каспар и после, когато той бе предупредил Конклава за талноя и дасатите, беше открил някои неща, които го объркваха. Беше започнал да го харесва искрено. Каспар бе чаровен, образован и забавен спътник. Ловните му умения отстъпваха само на тези на Талвин и Калеб. Беше много добър с меча. След като се бе отървал от влиянието на Лесо Варен, бе доказал, че е разумен човек и иска да изкупи греховете си.

Да, по-главната цел на Конклава бе да се спре Варен, а не жалките амбиции на Каспар. Но въпреки това Тал, с помощта на Кеш и Кралството, го бе свалил и заточил на другия край на света.

Усмихна се. Ако Каспар бе казал истината за приключенията си, значи бе изживял доста унижения. Представи си го как мъкне на гръб талноя към Павилиона на боговете, без да знае, че само трябва да си сложи пръстена и може да си разменят местата!

Засмя се тихичко.

И в същия миг тунелът експлодира.

Пъг усети спазъма в магията, която изучаваше, преди да чуе грохота, и автоматично вдигна бариера, обхващаща цялото гърло на тунела.

Това беше смъртоносен капан за всеки, който се опита да премине, без да знае ключа. Магьосниците на Острова на чародея можеха да се справят с проблема, но нямаше време. Пъг тъкмо се опитваше да открие собствен начин, когато каналите са разтресоха от далечен грохот.

Веднага след това защитното заклинание се задейства и изпълни тунела с бяла светлина. По-големият му син бе загубил търпение и бе решил да унищожи преградата, вместо да я неутрализира.

Сякаш наблизо падна гръмотевица. Разнесе се остра миризма, която за момент дори надмогна вонята от канала.

Калеб се обърна и Пъг му махна да се приближи.

— Татко, какво беше това?

— Брат ти. Двете заклинания бяха свързани и когато Магнус загуби търпение… Е, предполагам, че и двете са свалени.

Пъг затвори очи за момент, после каза:

— Ела.

И махна на останалите мъже да излязат от скривалищата си и да ги последват към вероятната база на Нощните ястреби.

— Какво е направил Магнус?

— Старият херцог Джеймс някога беше крадец, наричаха го Джими Ръчицата — каза Пъг.

— Знам, много си ми разказвал за него.

— Той веднъж каза, че има два начина да се мине през сложна ключалка без ключ — махна на сина си да спре и от ръката му се появи светлина. Пъг я вдигна над главата си като факла и продължи напред. — Единият вариант е с шперц.

— А другият?

— Да си носиш наистина голям чук — Пъг се усмихна тъжно.

— Търпението никога не е било от силните страни на Магнус.

— Както и скромността. Съжалявам, че го казвам, но май се е метнал на майка ви.

— Тя не е виновна. По-скоро Накор му оказва лошо влияние.

Пъг се засмя.

— Придобил си мрачен хумор от толкова живот с елфите.

Видяха, че отпред просветлява, и Пъг загаси своята светлина. Коридорът започна да се издига и да се превръща в рампа. Светлината идваше от една голяма решетка на тавана. След малко се озоваха пред тежка дървена врата.

— Мисля, че е време да спрем със скромностите. Заслони си очите.

Калеб стисна очи и ги закри с ръце. Въздухът се изпълни с бръмчене, за момент стана много горещо.

— Вече можеш да гледаш.

Вратата се бе превърнала в димящи овъглени останки. Отзад се чу шум и се появиха тридесетина от техните хора, предвождани от Чезарул.

— Както и предполагах — каза Пъг.

— Какво?

Той махна на сина си и двамата влязоха в широкото празно подземие.

— Тук няма никой! — възкликна Калеб.

— И то от доста време.

— Избягали ли са? — попита Чезарул.

Пъг поклати глава.

— Няма ги от много време. Може би от първата ти атака, сине. Подозирам, че са оставили тези заклинания за заблуда и за да ни забавят, и ние се хванахме.

— Но къде са Варен и Нощните ястреби? — попита раздразнено Калеб.

— Заедно са, но кой знае къде? Чезарул, накарай хората си да претърсят тук и склада отгоре. Да отбележат всичко интересно, но да не пипат нищо. Не вярвам Нощните ястреби да са оставили нещо, но пък може да имат някакъв пропуск — обърна се към сина си. — Чудя се какво ли прави брат ти?

Тал се надигна от тинята и изплю някакви гадории, за които дори не искаше да си помисля. Взривът го бе изненадал и ушите му пищяха.

Изправи се и опита да почисти дрехите си, доколкото може. Чу, че по тунела се задават хора, и извади меча си.

Убеди се, че са от неговите, и им махна да го последват към мястото, където се намираше Магнус. Едва го виждаше в далечината, но забърза и започна да го настига.

Тунелът започна да се издига и магьосникът спря.

— Съжалявам за шума. Нямаше друг начин.

— Не можа ли да ме предупредиш?

— Нямаше време. Хората ни идват ли?

— Не ги ли чуваш?

— Трудно ми е да чуя и теб. Едва успях да издигна преграда, преди капанът да се задейства. Въобще не мислех за подробностите.

— Ще ни настигнат след две минути.

— Да ги изчакаме. Стигат ми толкова изненади.

След минута се появи отряд от тридесетина въоръжени мъже.

— Готови ли сте? — попита магьосникът.

И се обърна и тръгна през мрака, без да чака отговор.

Тал ги накара да запалят фенерите, но докато се мъчеха с първия, около Магнус се появи светлина. Хокинс сви рамене и махна на всички да го последват.

Озоваха се в по-широк тунел, преграден с метална решетка. Отсрещният край беше затрупан с боклуци. Над решетката имаше няколко вертикални тръби, от които се изливаше мръсотия.

— Тук никога ли не разчистват? — възкликна Тал.

— Ще трябва да попиташ имперските инженери — отвърна Магнус.

— Изглежда задънено. Ако се съди по боклуците, никой не е минавал от години, дори решетката да може да се отвори.

— Външният вид понякога заблуждава.

Магнус премести жезъла в другата си ръка и протегна длан към решетката. Металът започна да се огъва и въздухът се напълни с прах. Накрая решетката падна и отприщи насъбрания боклук. Хората на Тал застанаха по-близо до стените, за да се предпазят.

— Да видим какво има вътре — каза Магнус, когато водата спадна до нормално ниво.

Тръгнаха към пълната с отвратително миришеща мътилка огромна клоака.

— Какво ли е това? — попита Тал.

— Някаква отходна яма. Като тези във фермите, където изливат нечистотиите за тор — Магнус погледна нагоре. — Какво ли има горе?

— Ако не се лъжа, сме точно под зеленчуковия пазар — каза един от мъжете, дочул разговора. — Там всеки ден пристигат каруци от провинцията.

— Сигурно. Тази гадост обаче мирише по-различно.

— Обикновено хвърлят плодове и зеленчуци. Няколко дъждовни бури отмиват всичко.

— Гнилите плодове не миришат на мърша — изръмжа Тал.

Магнус поклати глава.

— Може и да има нещо отдолу, но се съмнявам. Май сме на погрешен… — нещо привлече погледа му и той млъкна.

— Какво има? — попита Тал.

— Виждаш ли онова там?

Според Калеб Талвин Хокинс имаше най-доброто зрение на света. Можеше да различи летящ ястреб на цяла миля и да забележи скрита в храсталака сърна.

— Сега ще проверя — каза Тал и скочи в ямата. Потъна почти до кръста.

— Храбрец.

— И без това вече не приличам на нищо — отвърна Хокинс, докато си пробиваше път към предмета.

— Какво е?

Тал посегна.

— Мисля, че е някакъв съд, направен е от камък.

— Не го докосвай! — изкрещя Магнус, но беше късно.

Помещението се изпълни с бяла светлина и Тал изпита неописуема болка в дясната ръка. Магнус се обърна към мъжете и им изкрещя да бягат.

Те не се нуждаеха от допълнителна покана и хукнаха веднага. Магнус се извърна към пламъците, които излизаха от съда, и бързо успя да произнесе заклинание, което да защити Тал.

Виждаше изписаната на лицето му болка и колко трудно се задържа прав. Дясната му ръка беше сериозно изгорена. На места плътта бе направо овъглена, а ръкавът му все още гореше.

Магнус знаеше, че не разполага с много време, преди жегата да надмогне заклинанието и да убие Тал, така че се съсредоточи и опита да се свърже с Пъг.

Баща му се появи мигновено и бързо се защити от жегата. Помията в ямата бе започнала да бълбука и щеше да заври — ако преди това не се подпалеше.

Тал се препъваше към двамата магьосници.

— Трябва да го измъкнем!

Пъг затвори очи, изрече някакво заклинание и огънят изгасна. Двамата с Магнус се втурнаха и хванаха Тал точно преди да припадне.

— Пренеси го на острова! — изкрещя Пъг.

Магнус измъкна от джоба си една цуранска сфера и обви ръце около Тал. След секунда и двамата изчезнаха.

Пъг се огледа и отиде до каменния съд. Жегата беше унищожила боклуците и сега нещото се виждаше по-добре. Той посегна и го докосна. Вибриращата магическа енергия му бе позната.

— Пипнах те! — каза той с нотка на триумф в гласа.

20

Варен

Тал стискаше зъби.

Болката беше неописуема, а от миризмата на изгоряла плът му се повдигаше. Накор го налагаше с бинтове, потопени в разтвор на някакъв прах, който бе измъкнал от неизменната си торба. Миранда влезе в стаята с глинена чаша в ръце.

— Изпий това, ще помогне за болката.

Калеб помогна на Тал да се надигне.

— Какво е това? Друга магическа отвара?

— Бренди. Ако искаш, мога да ти дам и нещо, което да те повали в безсъзнание.

Очите на Тал се напълниха със сълзи, докато исаланецът приключваше с превръзката.

— Чакай — каза Накор. — Бренди ли?

— Да.

Накор кимна на Пъг, той сложи ръка на челото на Тал и раненият изпадна в безсъзнание.

— Брендито няма да му помогне — каза исаланецът. — По-добре да поспи. Ще го боли още няколко дни, но сърбежът после е по-нетърпим. Дайте му нещо за това. Да го оставим да спи засега. Имаме друга работа.

— Да се връщаме в Кеш — каза Пъг.

— Вие вървете. Аз ще се появя след малко, с Бек.

Миранда кимна на Пъг и Калеб да се приближат и ги пренесе без усилия в една вила на няколко мили от града.

— Трябва да се върна в града веднага — каза Калеб. — Трите момчета са в една тайна квартира.

— Три ли? — попита майка му. — Колекция ли си правиш?

— Дълга история. Освен това трябва да се свържа с Паско и Амафи.

— Почакай — каза Пъг. — Трябва да обсъдим някои неща.

И ги заведе в една пълна със столове зала.

Вътре седяха Магнус, Чезарул и двама от най-доверените му мъже, които изпълняваха ролята на куриери, ако се наложи. Конете им бяха непрекъснато оседлани. Двама ученици от Острова на чародея и десетина от хората на Чезарул патрулираха отвън и се грижеха да няма изненади.

— Притеснява ме фактът, че първата атака на Калеб е била очаквана и Нощните ястреби сякаш са напуснали града. Или сред нас има шпионин, или сме под много фино наблюдение. Бих изключил втория вариант, защото с Миранда сме приложили цялото си умение, за да не допуснем такова нещо. Това означава, че има шпионин.

— Кой знаеше за тази атака? — каза Калеб. — Чезарул, аз, няколко от най-доверените му хора и тези тук.

— И Каспар — обади се Пъг.

Калеб изненадано си пое дъх.

— Той беше в двореца и не знаеше точното време и място. Те бяха напълно готови и ни очакваха, татко. А освен това Каспар не знаеше и за днешната атака. Не можахме да се свържем с него навреме, защото щяхме да изложим Паско и Амафи на сериозен риск.

— Значи, ако имаме шпионин, той е сред хората в тази стая.

— Тези мъже са ми като синове — каза Чезарул. — Гарантирам лоялността им с живота си.

Пъг кимна.

— Не се съмнявам — погледна високия, опасно изглеждащ Донмати и неговия едър спътник Дахаб. — Никой не би могъл да се издигне толкова високо сред нас, без да премине множество проверки.

— А може нашият шпионин да не знае, че е шпионин — каза Миранда.

— Как така? — Пъг я изгледа с присвити очи.

— Калеб, откъде получихте първата информация за базата на Нощните ястреби?

— От един мъж, когото наричат Магистрата.

— Знаеше ли кои сте вие?

— Само това, че разполагаме с много злато.

— Така че е платил на други хора да събират информация?

— Накъде биеш, любима? — попита Пъг.

— Само казвам, че хората, които са наблюдавали Каспар, Талвин и Калеб, може да не са знаели кой получава информацията им.

— Колко бързо можеш да се свържеш с Магистрата? — обърна се Пъг към Чезарул.

— Ще отнеме няколко часа. До сутринта ще получим отговор.

— Уреди ни среща. Предложи му колкото иска злато. Не приемам отказ.

Чезарул кимна и махна на помощниците си да го последват.

Пъг се обърна към Калеб.

— Тал е ранен, затова отиди при Паско и го накарай да предаде съобщение на Каспар. Да знае, че Нощните ястреби сякаш са напуснали града, но че не може да сме сигурни. Може да се крият в съседната къща, а може и да са на половината път до някоя друга държава. Кажи му и че още не знаем къде е Варен. Щом не е в подземията, сигурно е някъде из коридорите на властта. Нека ни предупреди, ако усети нещо нередно — Пъг извади от робата си малък сребрист амулет. — Нека винаги носи това и ако иска да призове някой от нас, да го счупи — посочи Магнус, Миранда и себе си. — Един от нас ще се появи мигновено. Освен това ще е полезно, ако се наложи с Паско да изчезнат бързо.

— Добре, татко — Калеб ги прегърна поред и забърза към конюшнята, където го очакваше оседлан кон.

— Има нещо, което ме притеснява — каза Магнус.

— Само едно ли? — попита сухо майка му.

— В Кеш има много магьосници и някои от тях поддържат връзка със Звезден пристан. Въпреки това никой не ни предупреди, че Варен може да е тук.

— Единственото доказателство са магическите капани — каза Миранда. — Може би не е правил необичайни неща? Или пък е обсебил тялото на някой влиятелен човек и никой не забелязва. Много магьосници и жреци посещават двореца.

— Да — каза Пъг. — Според слуховете Диигаи използва магия, за да удължи живота си. Вече е на повече от сто години. Може би в слуховете има повече истина, отколкото предполагаме.

— Дали пък Варен не се грижи да удължава живота му? — попита Миранда.

— Не — отвърна Пъг. — Никой не е оставал насаме с Диигаи от години. Не че не могат да го посещават тайно. Говорихме с всичките си контакти в двореца и според тях никой от могъщите жреци не помага на императора. Дори Варен не би могъл да обсеби някой толкова издигнат и да не го открият.

— Тогава чий ли живот е откраднал?

В този момент се появи Накор заедно с Бек, държеше го за рамото.

— Исках да съм сигурен, че няма да направи някоя беля.

Пъг кимна и каза:

— Ралан, иди до кухнята и си намери нещо за ядене.

Младият мъж се намръщи, че го отпращат, но не каза нищо и излезе.

— Тъкмо се чудехме чий живот живее Варен — обясни Миранда.

— Подозирам, че е някой от двореца. Дали не е единият от принцовете? — попита Магнус.

— Възможно, но малко вероятно — отвърна Пъг. — Според Каспар с времето Варен започва да се държи странно. Може да се прикрива за кратко, но принцовете са твърде наблюдавани, за да изкара дълго време, без да привлече внимание. Не, ще е някой високопоставен, но не толкова очевиден. Може да е някоя от наложниците на императора.

— Жена, която има влияние над Диигаи, би могло да е полезно… но не съм сигурна, че би избрал женско тяло — Миранда се усмихна кисело. — Вие мъжете държите на някои неща и не искате да се отказвате от тях. Сигурна съм, че е някой, който би могъл да причини сериозни неприятности, и то внезапно.

— Току-що заподозря половината благородници на Кеш, както и множество генерали от Легиона, Гвардията, Кавалерията и Колесничарите. Една внезапна атака в подходящ момент… — Пъг поклати глава. — Би могъл да се крие на безброй места.

— Всъщност сигурни ли сме, че е тук? — попита Накор.

— Напълно — Пъг отиде до една торба в ъгъла и извади съда, който Тал бе намерил в каналите.

Накор протегна ръка и Пъг му го подаде.

— Какво е това? — попита Миранда.

— А! Това е Варен! Вътре е!

Миранда бързо се приближи и изтръгна съда от ръцете му. Най-обикновен глинен съд с похлупак, запечатан с восък.

— Няма никакви защитни заклинания. Сигурни ли сте?

— Заклинанието е дезактивирано. Ако не го бях направил, Тал щеше да загине.

— Ще го унищожим ли?

— Не и преди да намерим Варен. Ако го унищожим сега, ще разбере. Душата му ще се завърне в тялото, което е обсебил сега, и той ще изчезне. Ще се спотаи някъде и ще разработи нов план, та дори да му трябват години. Не забравяй, той вероятно е живял по-дълго от нас и безпроблемно скача от тяло в тяло, докато това нещо е здраво.

— Къде го намери? — попита Миранда.

Пъг разказа за приключенията на Тал.

— Абсолютно брилянтно — засмя се Накор. — Можеше да преровим града тухла по тухла и пак да не ни хрумне, че ще се намира в клоака в каналите. А Варен е можел да отиде на зеленчуковия пазар когато поиска и да си го вземе с едно махване.

— Затова трябва да го пазим до последния момент. Ако не беше поставил допълнително заклинание, никога нямаше да го намерим — Пъг взе съда от жена си и го прибра. — Можех да стоя до колене в мръсотията, на една крачка от него, и да не го усетя. Чист късмет, че Тал го забеляза. Иначе всичките ни усилия щяха да се съсредоточат върху откриването на Нощните ястреби и можеше да решим, че кризата в Кеш е преодоляна.

— Какво ще правим сега? — запита Миранда.

— Ще изчакаме Варен да се издаде. Каквото и да е планирал, ще се случи скоро. Нощните ястреби вероятно са наблизо. Наближава Банапис и трябва да сме нащрек.

— Празненствата започват след по-малко от седмица — обади се Магнус. — Ако има цялостна атака срещу императорската фамилия или някой друг важен човек, може да не успеем да се намесим и държавата ще потъне в хаос.

— Трябва да рискуваме. Важното е, че имаме възможност да приключим с Варен веднъж завинаги. Ако сме бдителни, може да предотвратим убийствения му план. Но намирането на магьосника е по-важно от Кеш.

Магнус кимна и каза:

— Добре. Ще се върна в града. Сега, без Талвин, имаме нужда от друг, който да усеща магия в близост до двореца. А вие двамата какво ще правите?

— Ще останем наблизо — отвърна Миранда. — Играта е към своя край и не искам да сме твърде далече, в случай че ви трябва помощ.

— Тоест искаш да наглеждаш момчетата си, нали? — усмихна се Магнус.

Миранда сви устни, но после също се усмихна.

— Обичам децата си. Обичах ви дори когато се мъчехте да палите огън, като тикахте пръчки във всичко, което гори.

— На три ли беше тогава? — засмя се Пъг.

— По-малък. И по това време не ти се струваше смешно.

— За малко щеше да ми подпали кабинета.

Миранда прегърна сина си.

— Да, дори когато ни се искаше да те удавим, те обичахме. Както и Калеб. Естествено, че искам да ви наглеждам.

Магнус също я прегърна.

— Този път наистина се радвам на вниманието ви — отдръпна се и посегна за жезъла си, който бе подпрян на стената. — Знаете къде да ме намерите, ако ви трябвам.

— Сега идва трудното — каза Пъг.

— Да. Чакането — съгласи се Миранда.

Паско свърши със съобщението от Пъг и Каспар кимна.

Калеб бе обяснил на момчетата и Амафи в тайната къща, че всичко е наред, след което бе дал инструкции на Паско. Старият слуга бе минал през сутрешния пазар, за да направи някои покупки, след това просто бе последвал останалите слуги до двореца.

— Имаш ли някаква верижка? — попита Каспар, докато разглеждаше амулета на Пъг. Двамата бяха излезли на балкона — придържаха се към предпазните мерки на Турган Бей.

— Един момент, милорд — Паско се върна след минутка с проста златна верижка. — Като служиш на млади благородници като Талвин, събираш доста неща през годините. Никога не се знае какво може да ти потрябва — подаде верижката на Каспар и той окачи амулета на нея и си я сложи на врата. — Какъв е планът за тази вечер? — попита Паско, защото бе отсъствал от двореца два дни.

— Обичайните забави и първото голямо празненство.

— Мислите ли, че Варен ще нападне скоро? Банапис е само след два дни.

Каспар сви рамене.

— Когато живееше в моята цитадела, пренебрегваше почти всички светски събития, освен ако не го поканех изрично. Изглежда, не се вълнува от подобни неща. Сигурно обикаля по долните етажи като ловец на плъхове или чистач и разполага магически устройства, които да ни взривят.

— Калеб каза, че според баща му той е някоя високопоставена личност, способна да доведе страната до криза.

— Пъг може и да греши. Наистина е умен и могъщ, но сам признава, че е правил грешки в миналото. Не знам, Варен може да е готвач, който да отрови яденето и всички да умрем — Каспар се почеса по брадичката. — Освен ако…

— Какво, милорд?

— Освен ако не му трябва публика… — той се обърна към Паско. — Дали е възможно?

— Кое, милорд? — старият слуга се обърка съвсем.

— Имам идея. Доста е смътна, но Пъг трябва да я чуе. Нека да се срещнем… Предай на Калеб, че ще бъда в неговата странноприемница по обед.

Паско кимна и излезе. Каспар остана сам на балкона, обмисляше налудничавата си теория. Но пък само тя отговаряше на всички критерии за това, което знаеха за намеренията на Варен.

И колкото повече мислеше, толкова повече усещаше, че е прав.

— Ти си луд — каза Миранда, щом Каспар изложи теорията си пред нея, Пъг и Калеб.

— Варен е луд. Аз може да греша. Има разлика.

— Така би събудил най-малко подозрения в двореца — каза Пъг. — Поне докато изпълнява функциите си и не говори с подозрителни хора. Възможно е.

— Не мога да повярвам — каза Миранда. — Все някой щеше да е забелязал.

— Може, но кешийската политика е толкова мътна, че ако някой дребен благородник или шпионин изчезне… — очите на Каспар се разшириха. — Може да грешим за причините за убийствата.

Пъг кимна и каза:

— Да. Жертвите не са убити затова, че подкрепят Сезиоти, а защото са усетили нещо.

— Трябва да се върна в двореца и да говоря с Турган Бей. Да разбера какво са правили въпросните благородници, преди да ги убият.

— Ако си прав, ще ни е адски трудно да го докажем — каза Миранда.

— Изобщо не можем да го докажем — отговори Пъг. — Тези, които биха ни повярвали, вече са в нашите редици. Онези срещу нас не ги е грижа, а неутралните ще решат, че Каспар е побъркан или престъпник.

— Каспар, разбирам част от логиката ти — обади се Калеб, който бе мълчал досега. — Но сигурен ли си?

— Братята очевидно се обичат. Може да имат различни майки, но са много близки. Начинът, по който говорят един за друг… Враждуващите фракции винаги са били част от Кеш, но сякаш никой не обръща внимание на факта, че нито един от двамата няма да посегне на другия, ако бъде обявен за наследник. Ако някой нападне Сезиоти, Дангаи ще нареди на Вътрешния легион да се присъедини към Гвардията. Сезиоти може и да не е воин като брат си, но ще направи същото. Убеден съм. Някой се опитва да разпали несъществуваща вражда и убива тези, които заподозрат. Трябва да се срещна с Турган Бей.

— Вземи Магнус, предрешен като твой слуга — каза Пъг. — Той е в другата стая с Накор и Бек. Калеб, мисля, че е време да пратиш момчетата на острова. Увери се, че са в безопасност, и се върни за празника. Ако Каспар е прав, Варен ще удари тогава. Ще иска максималната публика, която може да му предложи Галерията на лордовете.

Калеб се поколеба и Пъг го изгледа въпросително.

— Татко, искам да задържа момчетата тук.

— Защо? Нещата може да загрубеят сериозно.

— Ще ги държа максимално настрани, но те рано или късно трябва да бъдат изпитани. Засега се представят по-добре от очакванията ми, а скоро ще имаме нужда от всеки меч.

— И Джоми ли? Него дори не съм го виждал.

— Той може да се грижи за себе си. Няма опит с меч, но е побойник и има акъл. Ще им обясня, че са в резерв, но искам да са наблизо.

— Ти си поел отговорността, като техен баща, така че решението е твое. Но внимавай — след това се обърна към Каспар. — Надявам се, че си прав, защото така ще решим всичко до два дни, но се моля и да грешиш, защото иначе ще трябва да убедим цялата разгневена нация, че действаме за нейно добро. Аз ще съм наблизо, а ти пази амулета. Доколкото познавам Варен, ще чака да се появя, но може да не очаква всички ни. Ако успеем да го провокираме да се разкрие пред целия двор, може да спасим и Кеш, и света.

Каспар, навъсен като всички останали, тръгна без повече приказки.

— Ще отида да подготвя момчетата. — Калеб се изправи.

Родителите му го прегърнаха.

— Искам все пак да размислиш и да заведеш момчетата на острова. Освен това ще ме направиш щастлива, ако и ти останеш там — каза Миранда.

— Защо?

— Вече имаш жена…

— И очевидно трима доведени синове — обади се Пъг.

Калеб се усмихна.

— Джоми ще ви допадне. Той е добро момче. Но имате нужда от хора. Тал го няма, така че аз ще остана до вас. Какво разправяше Накор за магьосниците в битка? Първият хвърля заклинание. Вторият го контрира. Първият хвърля ново. Вторият се мъчи да го спре. Идва войник и пронизва първия магьосник, докато той се чуди какво да хвърли.

Пъг се засмя.

— Нещо такова беше. Но не го разправяй пред него, защото ще се обиди. Каспар ще е там, а и няма да е един магьосник, а трима.

— И Накор — допълни Миранда. — Заедно с онзи странен младеж, дето се влачи с него.

— Ако ми заповядаш да остана на острова, ще го направя, татко. Но предпочитам да съм тук.

Пъг го погледна замислено.

— Да, бих искал да останеш на острова. Но си прав — ще ни трябваш тук. Миранда, наглеждай нещата, докато ме няма.

— Къде отиваш?

— До острова. Имам идея, която може да ни помогне.

Пъг извади една от сферите и изчезна.

След малко тръгна и Калеб.

Миранда отиде да намери Накор и младия Бек.

— Сега какво? — попита я исаланецът, щом тя отвори вратата.

— Ще си поръчаме нещо за ядене и ще чакаме — изсумтя Миранда и седна.

— За мен няма ли някаква работа? — попита сърдито Ралан Бек.

Накор го потупа по рамото.

— Скоро, млади приятелю. Скоро.

21

Очакване

Каспар огледа тълпата.

Днес бе главното празненство по случай Банапис, най-стария празник на света — произходът му се губеше някъде в древността. Денят не принадлежеше нито на предишната, нито на настъпващата година. Празникът се празнуваше навсякъде из Мидкемия, макар и с различни имена.

Каспар бе разбрал, че денят се празнува и на Новиндус, само че там по това време беше средата на зимата. В Кеш и северните държави беше средата на лятото. Зачуди се дали допълнителният средлетен ден, който бе изкарал на Новиндус, се брои и го прави с една година по-стар.

Паско и Амафи бяха с него. След нараняването на Тал бившият убиец нямаше задачи и Каспар бе решил, че един допълнителен наблюдател ще му е от полза. Знаеше, че Магнус се е спотаил наблизо, а Пъг и Миранда са готови да се появят незабавно. Съжаляваше за Хокинс, защото уменията му с меча бяха незаменими. Нямаше представа къде се е дянал Накор.

— Това ли е скромното празненство, ваше великолепие? — попита Амафи.

— Да, ако си император на Кеш — отвърна Паско. — Само най-близките приятели и роднини.

— Всичките десет хиляди — обади се сухо Каспар.

Площадът в най-ниската част на платото беше по-обширен от цитаделата в Опардум — Каспар би могъл да събере тук цялата си армия и пак нямаше да го запълни.

Самият площад беше разделен на три нива. Императорската фамилия стоеше на най-високото, което бе най-малко и до него се стигаше от двореца. Побираше около петстотин души. Ако Каспар пазеше старата си титла, вероятно също щеше да е горе. Новото му положение обаче го бе пратило на второто ниво, заедно с повечето гости.

По целия ръб се спускаха шест каменни стъпала, които отвеждаха на третото ниво. Хората там знаеха положението си дори без да има стражи. Липсата на гвардейци беше местният начин да се покаже, че на празника ранговете нямат значение. В Кралството и Ролдем на този ден благородниците се смесваха с простолюдието, но в Кеш жестът се състоеше в това, че липсваха хилядите облечени в бяло мъже от Гвардията.

Каспар знаеше, че ако някой се качи на второ ниво без позволение, ще бъде върнат от скритите стражи, а един опит към трето вероятно щеше да доведе до сигурна смърт. Само че в някакъв момент на него щеше да му се наложи да стигне до най-високата платформа. Огледа се. Третото ниво си беше почти балкон и стената не можеше да се изкачи. Имаше стъпала в двата края, имаше достъп през двореца, но пък тогава трябваше да се мине през императорските покои и Галерията на лордовете.

Стъпалата се пазеха от десетина гвардейци и трябваше истински въоръжен отряд, за да се премине през тях.

— Струва ми се, че ако искаме да се качим горе, ще трябва да потърсим задния вход — каза той на Паско и Амафи.

Бившият убиец се усмихна.

— Знам пътя, ваше великолепие.

— Нека да позная — обади се сухо Паско. — Случвало ти се е да убиеш кешийски принц и преди?

— Не точно — отвърна Амафи спокойно. — Трябваше да отстраня някакъв млад придворен, който причиняваше проблем на един от дребните чиновници. Благородникът беше от Истинската кръв, чиновникът не, а жена му му изневеряваше. Нещастният младеж се задави с костилка от маслина по време на празненство на същия този площад — той се ухили. — Едно от по-скромните ми изпълнения.

— Слънцето залязва и хаосът наближава, така че по-добре да го изпреварим — каза Каспар. — През годините съм забелязал, че хората не те спират, ако изглежда, че знаеш къде отиваш. Да пробваме — махна на двамата слуги да тръгват пред него и ги последва. Площадът продължаваше да се пълни с хора.

Отне им доста време да стигнат до двореца. Както Каспар предполагаше, пазачите видяха уверените им изражения и не ги спряха.

В имперския комплекс пък никой не им обърна внимание — щом бяха тук, значи имаха право да са тук. Те заобиколиха Голямата зала и Галерията на лордовете, защото по това време щяха да са пълни с благородници, чакащи да заемат мястото си на горното ниво. Различни жонгльори, танцьори и музиканти вече забавляваха тълпата на площада. По големия булевард, отделящ Долния град от двореца, имаше кордон — оттук щеше да мине парад с представителни части на легионите, кавалерията, колесниците и най-различни екзотични животни.

— Ето те — възкликна Турган Бей, щом влязоха в кабинета му. — Почти не повярвах на съобщението, а и се чудех как ще се добереш дотук.

— Знаеш какво да правиш — Каспар махна на Амафи да остане до вратата, прати Паско на балкона и се наведе към ухото на Турган. — Мисля, че знам къде се крие Варен и какво е подготвил. На кого се доверяваш?

— Точно в момента на малцина.

— А сред Вътрешния легион, Колесничарите и Кавалерията?

— Още по-малко. Защо?

— Тогава на кого разчиташ да спаси Империята?

— Каспар, за какво става дума? Императорът ли е в опасност?

— По-лошо. Мисля, че цялата му фамилия е в риск.

И набързо му обясни какво бяха дискутирали с Пъг. Турган Бей пребледня.

— Не мога да повярвам! Но думите ти обясняват много неща, които преди ми изглеждаха безсмислени — той се облегна и млъкна за момент. — Какво ще правим, ако си прав?

— Събери колкото се може повече доверени хора и ги накарай да не вадят оръжие, ако нещата се объркат, освен ако няма директна заплаха. Ако оставим тълпа пияни благородници да извадят оръжие, ще загинат много невинни. Да не забравяме, че ни трябват само шепа мъже, около принцовете. От най-доверените ти. Знаеш какво да им кажеш. Нощните ястреби не са избягали от града. Те са тук, в двореца, и тази нощ планират да повалят Империята на колене.

— Каспар, ако си прав, ще те направят принц на Кеш. А ако грешиш и си полудял, и двамата ще нахраним крокодилите.

— Рисковано е, но нямаме избор.

— Ти къде ще си?

— Трябва да съм на подиума.

Турган Бей отвори едно чекмедже на писалището си и измъкна малък жезъл от слонова кост със златен пръстен.

— Вземи. Ако го носиш, стражите няма да те закачат.

— Благодаря.

— А сега какво?

— Ще чакаме. Не можем да докажем нищо, докато Нощните ястреби не нападнат. А тогава трябва да сме много бързи.

— Дано боговете да пазят Кеш.

— И нас — отвърна Каспар.

Пазителят на цитаделата излезе.

— Какво ще правим сега, ваше великолепие? — попита Амафи.

— Ще чакаме — каза Каспар и седна на стола на Турган Бей.

Накор водеше Бек през множеството.

— Накор! Това е страхотно! Не съм виждал толкова много хора накуп!

— Кеш е най-големият град на света, Ралан.

— Те се забавляват, нали?

— Да, и засега дори не са почнали да се блъскат и да се карат — отвърна дребничкият комарджия.

— И това е добре?

— Да — Накор се опитваше при всеки удобен случай да обясни на младежа концепцията за доброто. Знаеше, че не би могъл да измени природата му, но поне можеше да настрои възприятията му.

Двама навъсени градски стражи се развикаха на пешеходците да направят място. Накор хвана Бек за ръка и го поведе към другия край на булеварда.

— Преди много години дойдох тук с двама мъже: Гуда и Боррик. Невероятни хора. Тогава направихме това, което ще направим и сега.

— И какво е то? — попита Бек.

— Ще развалим празненството — ухили се Накор. — Ела с мен.

Бек сви рамене. Идеята да се появи неканен му допадаше. Тръгнаха към един от многото входове на двореца.

Магнус се беше притаил в сенките на една колонада. Имаше директна видимост към горното ниво на площада и знаеше, че може да се появи за секунди. Огледа се за Каспар и Накор, но не можа да ги види. Изпитваше леко притеснение, защото ако Каспар бе прав, при най-леката грешка четиримата най-могъщи магьосници на Конклава можеха да бъдат унищожени.

Пъг и Миранда чакаха. Бяха направили всичко необходимо и сега само очакваха сигнал. Пъг гледаше през прозореца и си мислеше как вече не възприема понятието дом.

— Какво си се умислил? — попита жена му. Отвън се чуваше приглушената глъчка на тълпите.

— Мисля за детството ми в Крудий. Островът на чародея е мой дом, но…

— Домът е там, където си живял като дете.

Той я погледна. В много отношения се чувстваше празен, когато тя не бе до него. Но и след толкова години съвместен живот още не я разбираше напълно.

— Дали и нашите момчета се чувстват така?

Тя се усмихна.

— Може да ги питаш, когато всичко свърши.

Пъг се замисли, после каза:

— Ще го направя.

След това отново се загледа меланхолично през прозореца.

Каспар си пробиваше път през благородниците и се опитваше да привлече вниманието на двамата принцове. Успя да засече погледа на Дангаи и се приближи да го поздрави. Принцът носеше официалната униформа на Вътрешния легион — черни сандали, черна поличка, куртка, нагръдник и шлем, покриващ цялата му глава. Украсата на шлема също беше боядисана в черно.

— Каспар, не знаех, че ще се присъединиш към нас.

— Боя се, че не съм в списъка на церемониалмайстора.

Принцът го изгледа за момент, после се усмихна.

— Е, не е някакво официално мероприятие и всички са полупияни, така че едва ли ще забележат.

Каспар понижи глас.

— Колко от вашите части се намират наблизо?

— Защо? — Дангаи подозрително присви очи.

— Защото вярвам, че тази вечер ще има опит за покушение срещу вас или брат ви. А може би срещу двамата.

— Как така никой не ме е предупредил? И защо трябва да го научавам от чуждестранен благородник?

— Защото цялото имперско разузнаване е компрометирано — отвърна искрено Каспар. След разговора с Магистрата двамата с Пъг бяха получили относителна представа за нещата. Причината за провала на първата атака и бягството на Нощните ястреби беше, че имаха хора сред кешийските шпиони.

Каспар бе приел твърдението на императора, че всеки има агенти. Магистрата бе признал, че е продавал информация на хора, които сътрудничат на кешийското разузнаване. Това бе единственото възможно обяснение. Хората на Конклава бяха под наблюдение още от пристигането си. Единствената причина да не са мъртви бе фактът, че Варен смяташе, че ще допринесат за забъркването на кашата. Ако успееше да ги изкара агенти на Ролдем или Кралството, можеше да разпали война.

Сблъсъците в подземията бяха отклонили вниманието на Турган Бей и останалите фракции от истината. А действителната борба се водеше в двореца.

— Нещо ще се случи тази вечер. Може да изглежда като обикновено сблъскване между симпатизанти на Сезиоти и ваши, но ще е нещо повече. Има сили, които искат да видят нацията ви в гражданска война. Трябва да ми повярвате, че съм тук, за да я предотвратя — Каспар погледна принца в очите. — Гарантирам с живота си и малкото останала ми чест.

— Какво да направя?

Каспар се огледа.

— Съберете колкото се може повече мъже на подиума. Номерът е да не носят знаците на Вътрешния легион. При последния подобен случай е имало измяна, а сега не бива да изглежда, че се опитвате да вземете властта. Това ще помогне на враговете ни. Разположете хората някъде, откъдето могат да възстановят реда. Не знам какво точно ще се случи, но ще е неочаквано. Пияните може да решат първо да извадят оръжие, а да му мислят после. Гвардията ще се втурне да защитава императора, ако реши, че има риск, и тогава ще стане истинска касапница. Изберете хора, на които вярвате, и ако нещо се обърка, нека се опитат да предотвратят боя. Ще ви трябват стотина, за да спрат евентуалните размирици. Можете ли да го направите?

— Сигурен ли си, че ще има покушение?

— Може би дори нещо повече. Виждам, че жените и децата ви са тук, както и множество братовчеди. Ако враговете победят, тази вечер може да пострада цялата Галерия на лордовете.

— Рисуваш мрачна картина — Дангаи махна на един от адютантите си да се приближи, даде му кратки инструкции и пак се обърна към Каспар. — Вътрешният легион не е стъпвал в двореца от събитията, които са довели до качването на императора на трона. Нали разбираш, че ако не мога да предложа добро обяснение и ти грешиш, и двамата ще станем храна за крокодилите?

— Не бих се тревожил за императора. Той разбира какво е заложено повече от всеки друг.

— Трябва да говоря с брат си.

— Направете го. И гледайте най-доверените ви хора да са наблизо. Трябва да хвърлим пясък в огъня, преди да се превърне в пожар.

Дангаи го остави и към него се приближи Амафи.

— Повярваха ли ви, ваше великолепие?

— Да. Или след малко ще ни арестуват и ще ни хвърлят в тъмницата.

— Моля се да са ни повярвали — каза бившият убиец. — Кокалите ми са твърде стари, за да гният в подземието.

Каспар не отвърна нищо и продължи да се оглежда за първите неприятности.

По залез празненствата бяха в разгара си с парада долу и танците и песните по горните улици.

Хората на площада се наслаждаваха на щедростта на императора. С интерес се очакваха две събития — пристигането на Диигаи и традиционните фойерверки.

Каспар бе накарал Паско и Амафи да обикалят из тълпата и да му докладват често. Принц Дангаи го бе послушал и хората му заемаха позиции, за да предотвратят евентуални неприятности. Всички бяха облечени в цивилни дрехи.

Половин час преди пристигането на императора се появи Турган Бей, сграбчи бившия херцог за лакътя и го замъкна в един по-тих ъгъл.

— Говорих с принц Дангаи и той каза, че ти си виновен за промените в листа за гости.

— Твоите агенти на позиция ли са?

— Да — отвърна Пазителят на цитаделата. — Но нямам представа за какво да внимават.

— Вероятно ще се случи, когато императорът седне. Хората на Дангаи ще се опитат да запазят реда, но се притеснявам от Гвардията. Ако решат, че има заплаха за императора, ще почнат да избиват наред.

— И аз съм притеснен. Този месец имаме много нови лица в Гвардията.

— Нови ли? Мислех, че трябват години, за да те приемат.

— Така е. Но стотина мъже бяха готови за пенсия и им намериха заместници. Преди две вечери, на специална церемония, императорът награди със земя тези, които са му служили, и прие новите телохранители.

— Това необичайно ли е?

— Да. Обикновено ги пенсионират поне месец след Банапис.

Каспар понижи глас.

— Нощните ястреби са търпеливи.

— Каспар, тези хора са подбрани лично от императора, след като са служили поне пет години. Всички са препоръчани от командирите си и са ветерани. Лоялността им е извън всякакви съмнения.

— Точно от това се боя.

— Какво имаш предвид?

— Няма време за обяснения. Накарай хората си да стоят до принцовете. Каквото и да стане, трябва да ги защитят.

— Добре. Но каквото и да се случи тази вечер, утре ще имаме дълъг разговор.

— Ако доживеем до утре, нямам нищо против.

— Императорът пристига, ваше великолепие — каза Амафи.

— Никога не съм си представял, че мога да кажа подобно нещо, но ми се иска Талвин Хокинс да беше тук.

— Да, уменията му щяха да са ни от полза — съгласи се Паско.

Каспар кимна към една близка група празнуващи. Мъже и жени бяха увлечени в разговор, в краката им играеха деца.

— Ако се стигне до схватка, ще се пролее много невинна кръв. Трябва да го предотвратим — огледа се. — Виждали ли сте Накор и Калеб?

Слугите му отвърнаха отрицателно.

— Да изчакаме. Ще започне след няколко минути.

Тримата агенти на Конклава застанаха колкото се може по-близо до входа, с оглед на ранга си, и се приготвиха.

Калеб вървеше бавно по тъмната улица, трите момчета го следваха в нишка. Почти всички в града се бяха събрали на Имперския булевард и тази улица около източната част на двореца беше почти пуста. Слънцето залязваше и сянката на високата цитадела я превръщаше в мрачен каньон. Тя се използваше предимно от каруци, каращи продоволствия за двореца. От другата страна имаше редица пететажни жилищни сгради. На всеки стотина метра имаше врати, водещи към долните нива, които се охраняваха от Гвардията.

Четиримата вървяха от отсрещната страна и се движеха достатъчно бързо, за да не привличат внимание, но и да не изглеждат подозрително. Стражите от другата страна на портите ги оглеждаха бегло, но не реагираха. Нямаше да има проблеми, стига да не се опитваха да влязат в двореца.

Стигнаха до дълга редица по-ниски сгради.

— Това са жилищата на слугите, които не живеят в двореца. Сега вероятно са празни, защото всички работят заради празненствата.

Внезапно някакво движение зад един прозорец привлече вниманието му и той се притисна до стената и вдигна ръка за тишина.

Калеб знаеше, че само на Истинската кръв е разрешено да влизат в двореца след залез. Правеха се изключения за чуждестранни благородници, но те бяха настанени в друго крило. Тази практика бе намаляла, защото Диигаи беше издигнал на някои от важните постове и хора не от Истинската кръв. Ако не беше Банапис, тези сгради щяха да кипят от живот.

— Имам лошо предчувствие — въздъхна Калеб.

— Какво? — попита Тад.

— Кой от вас се промъква най-добре?

— Зейн — каза Тад.

— Тад — отвърна брат му в същия момент.

— Аз — обади се Джоми.

Другите се обърнаха към него.

— Някой от вас да е живял из тия улици две години? — попита младежът.

Калеб се усмихна. Улицата продължаваше на север, а от изток имаше пресечка, която завършваше с поредната порта към двореца.

— Можеш ли да се промъкнеш и да погледнеш към портата, без да те видят отгоре?

Джоми се огледа.

— Не би трябвало да е трудно. От кого се крия? Не виждам никого.

— Някой наблюдава от втория прозорец на къщата.

Младежът погледна нагоре и след миг каза:

— Видях го.

— Дали са ни забелязали? — попита Зейн.

— Едва ли. Иначе някой вече щеше да се е появил. Човекът не гледа надолу, а натам. Искам да разбереш какво наблюдава.

Джоми се плъзна по стената, стигна ъгъла на сградата и изчезна.

След няколко минути се върна и докладва:

— Доколкото видях, портата води към някакъв плацдарм. Не съм сигурен, не съм бил много в тази част на града. Може и да е рампа за доставките. Затворена е и има двама стражи.

— Защо ли я наблюдават? — попита Калеб.

— Не знам. Но има нещо странно.

— Какво?

— Нали и останалите врати имаха пазачи?

— Да.

— Онези бяха отвътре, а тези пазят отвън.

— Значи са там не да спират достъпа, а да пускат хора вътре — каза Калеб.

— Какво ще правим? — попита Зейн.

— Някои от хората на Чезарул са в една кръчма наблизо, „Четирите вятъра“.

— Знам я — обади се Джоми. — През няколко пресечки е.

— Трябваше да отидем там, но май ще е по-добре да ги викнем тук. Вече се стъмнява. Джоми, има ли зад ъгъла място, където да се прикрием.

— Има кръчма, няколко врати по-натам.

— Да я погледнем.

Тръгнаха със същата скорост, като се стараеха да не привличат внимание. Няколко души минаха покрай тях, очевидно тръгнали да се донапият, и им махнаха весело. Калеб смотолеви нещо учтиво и зави зад ъгъла.

На табелата на кръчмата бе нарисуван крокодил с отворена уста.

— Предполагам, че е за работещите в двореца, защото изглежда доста долнопробна — каза Калеб и отвори вратата.

Озова се в стая, пълна с мъже, които незабавно започнаха да вадят оръжията си. Бяха поне дузина и носеха униформи на Вътрешния легион, Гвардията, Имперските колесничари и Кавалерията. На Калеб му беше необходима само секунда, за да осъзнае какво става.

— Нощни ястреби!

Тад и Зейн извадиха мечовете си.

Джоми направи крачка назад към изхода и побягна.

— Могат да ни нападат само по един-двама — каза Калеб и отстъпи.

Първият убиец вече замахваше към него.

Застаналият на отсрещната сграда Магнус усили с магия зрението си, за да види по-добре какво става на площада. Забеляза Каспар, Амафи и Паско — стояха до входа, откъдето щеше да влезе императорът.

Появи се церемониалмайсторът с натруфената си шапка с пера и наметката от леопардова кожа. Размахваше с лекота масивния жезъл от слонова кост. Зад него вървяха множество музиканти. Няколко гвардейци се насочиха към трона, а церемониалмайсторът заговори.

Процесията се придвижваше бавно. Накор и Бек чуваха гласа на церемониалмайстора, но не различаваха думите. В края на процесията дузина носачи мъкнеха голям стол, на който седеше престарял мъж.

Накор погледна дузината гвардейци, които вървяха зад стола, и сложи ръка на рамото на Бек.

— Ще почакаме.

— Какво? — попита младежът.

— Да се случи нещо интересно.

Каспар оглеждаше лицата в тълпата, без да е сигурен какво очаква да види. Разпознаваше мнозина, макар да не им знаеше имената. Някои от предишните си визити, други от последния месец.

Процесията бе в края на парада. Това бе направено, за да може императорът да види по-екзотичните участници, а след това щеше да има грандиозни фойерверки. Празникът щеше да е в разгара си. Пияниците щяха да припадат по улиците, стражата щеше да спира побойниците, щяха да се зачеват бебета, а на другия ден населението щеше да се върне към обичайния си живот.

Целият град празнуваше, но повечето му жители бяха скупчени тук.

Каспар осъзна, че ако нещата излязат от контрол, ще бъдат причинени повече щети, отколкото на всяко друго място по друго време.

Внесоха стола на императора и Каспар несъзнателно сложи ръка на дръжката на меча си.

Калеб прониза следващия облечен като гвардеец убиец.

— Калеб, зад нас! — изкрещя Зейн.

Той рискува да погледне надясно и видя двама с униформи на гвардейци да тичат към тях.

— Това са онези от портата! Зает съм!

Зейн и Тад се завъртяха да ги посрещнат, докато Калеб преграждаше вратата.

— Поемам десния! — извика Зейн. Тад кимна и скочи срещу левия нападател. — Идиот! — изкрещя брат му и скочи след него.

Номерът успя, защото щом видя, че и двамата нападат приятеля му, другият убиец се извърна да му помогне и така се откри за удара на Зейн.

Осъзна грешката си само миг преди да загине.

Сега вече наистина бяха двама срещу един. Помнеха на какво ги бяха учили инструкторите на Острова на чародея. Но пък сега боят беше истински, а не тренировка.

Тад хвърли поглед към Калеб. Нападателите бавно го изтикваха от вратата.

Противникът им явно беше опитен боец, защото се заотдръпва към стената, та да не му минат в гръб.

Беше време за следващия номер. Двамата си кимнаха и скочиха едновременно наляво. Мъжът беше изправен пред избор чий меч да отбие и замахна към Зейн. В същия миг Тад скочи напред и го посече във врата.

Още преди мъжът да падне, двамата се обърнаха и хукнаха към Калеб, който вече бе изтикан на улицата, а останалите убийци се изсипваха от кръчмата.

— Бягайте!

— Не! — отвърна Зейн и застана до брат си и баща си.

— Насам! — извика Тад и заотстъпва по улицата.

Тръгнаха в линия, а от кръчмата излязоха поне двадесет мъже. Тримата знаеха, че скоро ще ги обградят, но ако побегнеха, щяха да ги убият в гръб. Най-добрият ход беше достатъчно бързото отстъпление, за да държат всички убийци пред очите си.

Изведнъж покрай тримата профуча Джоми, вдигнал тежка тояга. Замахна с див крясък и разби черепа на един от мъжете.

Покрай Калеб и момчетата вече се изсипваха десетки хора. Донмати, мършавият агент на Чезарул, спря до Калеб.

— Колко хора водиш? — попита го той.

— Петдесет.

— Опитайте се да заловите някого жив. Всичките са Нощни ястреби.

— Хайде — извика Тад и хукна след хората на Чезарул.

Калеб кимна и го последва със Зейн.

Нощните ястреби се сражаваха яростно и загинаха до последния въпреки опитите да се залови пленник. Внезапно настана тишина.

Калеб махна на момчетата и на Донмати да се приближат.

— Помислих, че побягна — каза на Джоми.

— Няма такова нещо — отвърна усмихнато червенокосият. — Просто отидох за помощ.

— Добра работа — Тад го потупа по рамото. — Нямаше да издържим.

Джоми сви рамене.

— Като гледам, се справяхте добре.

— Просто се мъчехме да останем живи — обади се Зейн.

— Няма градска стража — намеси се Донмати.

— Няма и как да има — Калеб посочи портата в другия край на улицата. — Някой е убил пазачите и ги е сменил с Нощни ястреби. Мъжете от градската стража или са избити, или поддържат реда на площада. Изпрати двама от хората си да претърсят кръчмата. И още един да каже на Чезарул, че влизаме в двореца.

— Така ли? — попита Тад.

— Този, който е подготвил това, очаква Нощните ястреби да връхлетят горните нива и да започнат клането — Калеб се усмихна. — Вместо това ще получи нас.

И поведе агентите на Конклава към неохраняваната порта.

Тълпата се радваше на фойерверките. Каспар не им обръщаше внимание, а продължаваше да оглежда хората около императора. Забеляза, че двете дузини млади жени, които бяха в покоите му, когато играха шах, са тук и сега. Бяха заели различни позиции, формиращи кръг около подиума. Тази подробност щеше да му убегне, ако се бе загледал по фойерверките.

— Виждаш ли куртизанките до гвардейците? — обърна се той към Амафи.

— Прекрасни са, ваше великолепие.

— Да, но виж как са застанали.

— Не като наложници, а като стража на императора.

Младите жени, които се бяха подхилвали при посещението на Каспар, сега стояха с изкуствени усмивки и непрекъснато оглеждаха тълпата.

— Не поглеждай никоя от тях в очите — Каспар се усмихна, все едно казваше на Амафи нещо весело. — Засмей се и погледни фойерверките.

— Оглеждат тълпата. За какво ли, ваше великолепие?

— Може би търсят нас — прошепна Каспар. — Къде е Паско?

— От другата страна, както наредихте.

— Добре. Ако можем…

Императорът се надигна.

Церемониалмайсторът удари с жезъла си по мрамора и цялото горно ниво замлъкна.

Онези долу също видяха станалия император и притихнаха. След минута единствените звуци, които се чуваха, бяха от отдалечените празненства по булеварда.

— Сега! — каза Каспар. — Започва се!

22

Сблъсък

Каспар стисна рамото на Амафи.

— Приготви се!

— Какво очакваме?

— Не знам — отвърна Каспар.

Императорът вдигна ръце.

— Поданици мои! — извика Диигаи и гласът му прозвуча изненадващо силно за човек на неговите години. Целият площад можеше да го чуе. — Днес празнуваме деня на Средилетие, Банапис!

Тълпата се развика радостно и той направи пауза. Каспар хвана изпратения от Пъг амулет и скъса верижката. Стисна го в лявата си длан — дясната бе на дръжката на меча. Беше напълно подготвен.

Погледна принцовете и семействата им. Сезиоти и Дангаи наблюдаваха дядо си с интерес. По-големият брат изглеждаше изненадан, защото не бе предвидено обръщение на императора.

Дангаи засече погледа на Каспар и той леко му кимна. Принцът придърпа малкия си син зад себе си и сложи ръка на дръжката на меча си.

— Имаме голям повод за радост! — извика императорът. — Цари мир и реколтите са богати. Но, уви, има и повод за тъга.

Тълпата се разшумя, защото не очакваше подобна реч на празника.

— В сърцето на империята се крият тези, които искат да сринат всичко! Тези, които искат коварно да забият кинжал в сърцето на Кеш. Дори в момента тези предатели са сред нас!

— Горко на Кеш, щом бащата трябва да срещне тази тъга: да бъде предаден от най-близките си, които обича! — старецът вдигна костелив пръст към внуците си. — Ето ги архитектите на лудостта. Предателите, които се готвят да пролеят кръв в собствения си дом. Моите внуци са източникът на неприятностите, които обгръщат империята.

Двамата братя бяха като зашеметени. Сезиоти не можеше да повярва на очите и ушите си. Объркването на Дангаи също бе очевидно, макар че той беше предупреден за възможната опасност.

— Но сега тази лудост ще свърши! — изкрещя императорът. — Хванете ги!

Гвардейците се поколебаха, но двама пристъпиха напред. Петима-шестима въоръжени мъже им препречиха пътя. Те бяха от Вътрешния легион и нямаше да се подчинят на заповедта на императора да оставят братята на Гвардията.

Настъпи напрегнат момент. Много благородници се дръпнаха панически, докато други се приближиха. Ситуацията беше напечена и Каспар силно стисна призоваващия амулет.

Внезапно момичетата около подиума извадиха ками и прерязаха гърлата на гвардейците, които не се бяха подчинили на заповедта. Императорът изпищя истерично:

— Убийство!

— Ваше великолепие, той да не е полудял? — попита Амафи.

— Не — Каспар извади меча си. — Луд е от много време — махна на двамата си слуги и тръгна към принц Дангаи.

— Хванете ги! Убийте ги! — изкрещя императорът и двамата гвардейци пристъпиха напред, но легионерите ги спряха.

Войниците на Дангаи се движеха по долните нива на площада и успокояваха хората, убеждаваха ги да не се месят в драмата между императора и внуците му. Каспар чуваше гласовете, които призоваваха за спокойствие, сред надигащата се паника. Мнозина опитваха да се изтеглят към булеварда, но пътят им бе препречен от хора, които искаха да разберат какво става. Блъсканицата можеше да прерасне за минути в безредици.

— Дядо! — извика Дангаи, докато Каспар заставаше до него. — Що за лудост? Няма никакво предателство!

— Няма предателство ли!? — жилите на врата на стареца се бяха издули. Той беше на повече от сто години и сърцето му сигурно бе на път да се пръсне въпреки магията, която удължаваше живота му. Бузите му бяха зачервени, по лицето му течеше пот. — Стоиш с чуждите провокатори! И твърдиш, че няма измяна? — посочи Каспар и принца. — Убийте ги!

За момент никой не помръдна, след което двадесетте млади наложници запищяха и се хвърлиха напред. Легионерите най-близо до тях паднаха прободени или отстъпиха с дълбоки рани.

— Защитавайте се! — извика Каспар и пристъпи към най-близкото момиче. — Изведете децата!

Дангаи избута най-малкия си син към майка му и извади меч.

Една от конкубинките налетя към него. Принцът я прониза в гърдите и с едно движение извади меча си.

— Никаква милост! Те са омагьосани!

Ако Каспар не бе предупредил Дангаи, вероятно принцовете и семействата им щяха да загинат. Но сега момичетата бяха въоръжени само с ками срещу опитните легионери и нямаха шанс. Нито една не отстъпи и не опита да се защити.

Каспар чуваше как в далечината хората викат: задаваха въпроси и си отговаряха. Внезапно отнякъде изникна Калеб.

— Държим входовете към двореца — обърна се към императора. — Убийците, които очакваш, няма да дойдат. Унищожихме ги.

Лицето на стареца стана лилаво.

— По-добре седни, че ще ти се пръсне сърцето… Лесо! — извика Каспар.

Императорът започна да се смее налудничаво и Каспар пусна амулета на Пъг на земята и го настъпи с крак.

Накор едва виждаше от главите и раменете на задръстващите вратата хора. Поне стотина благородници вече бяха напуснали площада и още се опитваха да ги последват. Но мнозина стояха, гледаха безумния император и пречеха на движението и в двете посоки.

— Бек, ако обичаш, помоли тези хора да се отдръпнат.

Едрият младеж се усмихна. Очите му светеха под сянката на черната шапка.

— С удоволствие — каза той и хвана двамата най-близки. — Изчезвайте!

Мъжете видяха решителното му изражение, отказаха се да спорят и отстъпиха по коридора.

Бек налетя като буря и взе да дърпа хората без оглед на рангове.

— Разкарайте се!

Тълпата бързо се отказа да гледа конфликта между дядото и внуците и се разпръсна.

— Това не е добре — каза Накор, щом видя императора.

В този момент се появиха Пъг и Миранда.

— Варен е обсебил тялото му! — извика Каспар.

— Това вече е прекалено! — изкрещя императорът. — Нещата тъкмо се бяха подредили… — изпищя и махна с ръка. От дланта му изскочи ослепително кълбо и се понесе към Пъг и Миранда.

Мигновено около Каспар, Калеб и останалите се издигна пулсиращ щит от синкава енергия.

От другата страна на площада хилядите празнуващи нададоха радостни възгласи, защото решиха, че е поредният фойерверк.

Въздухът се изпълни със странна миризма, сякаш бе паднала светкавица.

— Свърши се! — извика Пъг.

Лесо Варен се засмя.

— Никога не свършва, Пъг. Не те ли научих вече? Ако убиете това тяло, ще си намеря друго. Не можеш да ме спреш!

— Мога! — каза Пъг и измъкна съда изпод робата си.

Изражението на магьосника се промени.

— Не! Невъзможно! — старческите ръце се размахаха бясно, сякаш дирижираха полудял оркестър, и въздухът се изпълни с енергия, която накара мнозина да побегнат. Долу на площада също започнаха да усещат, че нещо не е наред, и взеха да отстъпват.

Каквото и да се случваше, не беше нормално и лъхаше на черна магия. Закоравелите ветерани не можеха да вдигнат мечовете си, а останалите се дърпаха като деца, видели освирепяло куче. Дори някои от най-твърдите войници се обърнаха и побягнаха.

— Мога и ще го направя — Пъг счупи съда в мраморния под и от него излезе зеленикав облак, завихри се и полетя към Варен.

А магьосникът приклекна и го лапна. Изведнъж тялото му се изпълни с енергия и чертите му започнаха да се променят. Владетелят на Кеш ставаше по-млад с всяка минута.

— Прекъснахте празненството! — изпищя той. — После ми попречихте да убия тези двамата. Имате ли представа колко трудно бе да омагьосам тези момичета, за да предадат господарите си? При това без да ме разкрият? Всичките бяха обучени шпиони! Отне ми месеци!

— А ти, Каспар — продължи магьосникът. — Не ти ли стига, че ме уби веднъж? Къде всъщност е онова нещо? Ще ми е много полезно за нещо друго, което съм планирал.

— Далече оттук — отвърна Каспар. — Много далече.

— Няма значение. Не бързам.

— Ако умреш сега, всичко ще свърши — каза Пъг.

Варен се изсмя доволно.

— Така ли мислиш, Пъг? Смяташ ли, че съм толкова глупав и не съм си подготвил резервен план? Подценяваш уважението, което храня към теб и твоята… вещица? Жена? Каквато там ти се пада.

Миранда не отвърна на нападките, а прошепна:

— Той събира енергия.

— Няма къде да избягаш, Сайди — извика Пъг.

— Не бях чувал това име от много отдавна — императорът изглеждаше в разцвета на силите си. Косата му бе черна и мокра от пот. — Много е добре отново да си млад! — огледа повалените момичета. — Жалко. Знаете ли колко е вбесяващо да стоиш в това старо тяло и да… Няма значение. Ще си намеря други момичета. Докъде бях стигнал? А, да, време е да убия всички ви!

— Сега! — изкрещя Пъг.

Магнус се задейства. Беше започнал да напява заклинанието, докато наблюдаваше родителите си, и в уговорения момент се появи до тях.

Варен вдигна ръце и отгоре започнаха да се изливат вълни черна енергия, сякаш от висок водопад. Зловещата магия наподобяваше горене на масло на водна повърхност. Но пламъците бяха без светлина и жега, а само блещукаща чернота.

Пъг, Миранда и Магнус се опитваха да защитят хората около себе си. Каспар и принцовете гледаха удивено.

На принцовете им се струваше, че дядо им се е върнал през времето и отново е млад и могъщ. Само че беше променен. Беше луд и от него се изливаше злина. Дангаи бе извадил меча си, но не можеше да помръдне.

— Внимавайте да не ви докосне! — извика Пъг. — Ще ви погълне като пламък!

Каспар наблюдаваше ужасено как тези, които не бяха под магическия щит, загиват в агония. Кожата им се напукваше, плътта почерняваше и ставаше на прах. Течните пламъци поглъщаха дори костите.

Още по-неприятен бе фактът, че течният огън произвеждаше смразяващ хлад, който заплашваше да изсмуче живота и на тези зад щита. Варен продължаваше да стои на подиума и да сее гибел.

Тримата магьосници даваха всичко от себе си, за да окажат отпор. Каспар обаче знаеше, че те трябва да внимават, за да опазят тези около себе си, докато Варен няма такива проблеми — той можеше да сипе разруха във всяка посока, без да се интересува от последиците.

За първи път виждаше истинското лице на злото, без съжаление и преструвки, и го обзе отчаяние. „Как бихме могли да го победим?“ За момент бе готов да рухне.

И в този момент видя зад трона някакво движение, въпреки че бе затруднен от черните пламъци, които се блъскаха в щита на Пъг.

Накор махна на Бек да го последва.

— Стой до мен.

— Какво правим тук?

— Нещо добро.

— Накор, не ми пука за доброто.

— Тогава нещо забавно.

— Така може — усмихна се младежът.

Всички се бяха разбягали и Бек виждаше сблъсъка между мъжа на подиума и тримата долу. Около тях почна да се спуска някакъв течен черен мрак и Накор вдигна ръка, сякаш да го прогони.

Нещо невидимо ги пазеше от черните пламъци.

— Трябва да побързаме — каза Накор и махна към трона. — Не мога да издържа дълго. Това е труден трик.

Мъжът на трона пищеше истерично и сипеше вълна след вълна унищожителна енергия към тези долу. Само Пъг, Миранда и Магнус се бяха изправили срещу него и опитваха с всички сили да предпазят останалите.

Накор продължи да държи едната си ръка нагоре, а с другата потупа Бек по рамото.

— Убий го, моля те.

Младежът се усмихна, пристъпи напред и прободе обладания император в гърба.

Внезапно черните пламъци изчезнаха и настъпи тишина. Варен стоеше неподвижно, с отворена уста, и гледаше смаяно.

— Пак ли? — каза магьосникът и погледна щръкналото от корема му острие. Бек издърпа меча си и Лесо падна напред.

Тялото му потръпна.

— Назад! — каза Накор и дръпна Бек.

Чу се ужасяващ писък, като от гняв, трупан десетки хиляди години, и мнозина запушиха ушите си. От тялото изригна заслепяващ зелен пламък и заедно с него малка нишка енергия, която се издигна в небето и изчезна на североизток.

Настъпи нова паника, защото оцелелите побързаха да напуснат площада. Когато Пъг стигна до Каспар и принцовете, около тях бяха останали само шепа верни войници.

— Какво беше това? — попита Миранда.

— Смъртният разлом на Варен според мен — каза Пъг. — Нали, Накор?

— И аз така мисля — отвърна исаланецът.

— Какво значи това? — попита Магнус.

— По-късно ще ти обясня — рече Пъг. — Сега важното е, че Велики Кеш е в безопасност и че Варен изчезна завинаги.

Миранда не изглеждаше щастлива, но кимна.

— Ваши височества, добре ли сте? — попита Турган Бей, който се бе приближил до принцовете.

— Добре сме — отвърна Сезиоти и застана до брат си. — Дядо ни?

— Той е умрял преди година — отвърна Каспар. — Онова невероятно възстановяване от смъртно легло е бил магьосникът Лесо Варен, който е обсебил тялото му. Варен се опитваше да разпали кървав конфликт.

— Защо? — попита по-възрастният принц.

— Ваше височество, нека да отидем в Галерията на лордовете и командирите и да обясним събитията пред колкото се може повече хора — каза Пъг. — Имаме много работа.

— Като за начало трябва да решите как ще управлявате Империята — каза Каспар на принцовете.

Магнус бе прегърнал майка си.

— Елате в двореца — каза Пазителят на цитаделата. — Трябва да възстановим реда възможно по-бързо.

Влязоха при стотина нетърпеливи благородници. Още стотици вече прииждаха в Галерията.

— Чуйте думите на императора! — провикна се Дангаи. — Чуйте думите на Сезиоти, Онзи, който е Кеш!

— Е, поне няма да се тревожим за този проблем — прошепна Миранда в ухото на съпруга си.

— Само че има други — въздъхна Пъг.

— Нима не е така винаги?

Стотици кешийски благородници с нямо учудване слушаха историята на Пъг. Сезиоти седеше на трона. Дангаи беше от дясната му страна, а Миранда, Калеб, Накор и Бек малко по-встрани, вляво.

Пъг беше в центъра на арената и гледаше към надвисналите галерии. Говореше бавно и спокойно и се мъчеше да обясни за вековната си борба с Варен. Разбира се, внимаваше да не разкрива твърде много за Конклава. За благородниците звучеше така, сякаш малка група магьосници са издирили ренегат от своите и са го премахнали. Мнозина едва ли щяха да повярват на историята, ако сами не бяха видели финала. Сега бяха готови да приемат всичко, стига редът да се възстанови бързо.

За щастие въпросът с наследството бе уреден без спорове. Всички бяха съгласни, че Сезиоти ще управлява, а Дангаи ще е дясната му ръка.

— Уважаеми лордове и командири — каза Сезиоти. — Утре започва официалният траур за дядо ми. Въпреки това, което се случи тази нощ, той управлява справедливо и разумно почти век.

Въздъхна тежко и Пъг разбра, че напълно усеща тежестта на шестдесет и едната си години.

— Ние трябва да прегърнем наследството му и да управляваме също толкова разумно — Сезиоти огледа присъстващите. — Моля ви да се върнете по домовете си и да кажете на всички, че в Кеш всичко е наред.

Постепенно лидерите на Империята напуснаха помещението. Турган Бей махна на останалите да излязат през вратата зад трона. Последен тръгна Сезиоти, лицето му бе тъжно.

Докато вървяха по коридора към императорските покои, към него се приближи Накор.

— Съжалявам за дядо ви, ваше величество. Той беше добър човек.

Сезиоти се изненада.

— Спомням си те! Но… тогава бях още момче…

— По-стар съм, отколкото изглеждам — засмя се Накор. — Аз дадох на баба ви малкия сокол, за да може имперската традиция да продължи.

Императорът погледна Турган Бей и той кимна.

— А този кой е? — попита Сезиоти, когато стигнаха до покоите му. Пред тях пазеха мъже от Вътрешния легион вместо убитите гвардейци.

— Това е Бек — отвърна Накор. — Той идва с мен.

— Къде? — попита Ралан.

— Тази нощ вкъщи, а после някъде другаде.

Бек кимна, сякаш думите на Накор обясняваха всичко.

Пъг се обърна към Магнус.

— Иди с Накор и проверете следите от смъртния разлом западно от Маладон. Ако Варен е избягал отново, трябва да разберем къде е отишъл.

— Добре, татко.

Пъг го спря с леко докосване по рамото.

— Справи се добре, сине. Гордея се с теб.

Магнус се усмихна.

— Благодаря — след това се обърна към Накор и Бек. — Нощта е млада и ни чака работа.

След секунда тримата изчезнаха.

— Татко, момчетата са с Чезарул и трябва да ида при тях — каза Калеб и погледна многозначително. Искаше да се махне. Пъг много добре го разбираше: колкото по-малко агенти на Конклава останеха да обясняват, толкова по-малко лъжи трябваше да измислят.

— И ти се справи добре — каза той на втория си син.

Турган Бей беше свикал съвещание в императорските покои, с достатъчно храна, вино и ейл за двеста души. Повечето слуги се бяха разбягали, но най-верните бяха останали.

— Ваше величество, ще накарам да подготвят покоите за семейството ви до няколко дни — обясни Пазителят на цитаделата.

— Не бързам — отвърна Сезиоти. — Добре ми е и в моите. Тези стаи може и да са пригодени за един старец и множество момичета, но жените ми ще искат някои промени.

Императорът се настани на стола, на който бе седял дядо му, докато играеха шах с Каспар, и каза:

— Чух всяка твоя дума, Пъг. И видях ужаса, който се разигра преди колко… два часа? Но все още ми е трудно да повярвам какво се случи.

— Това е нормално, ваше величество. Злото, пред което се изправяме, е внушително и мнозина дори отказват да го възприемат. Накарайте историците да припишат смъртта на дядо ви и на останалите на някаква злополука. Инцидент с фойерверки, който е отнел живота на дядо ви и на тези около него. Не тормозете народа си с тайни. По-добре да ги оставим за нас.

— Ами тези, които ни нападнаха? — попита Дангаи.

Каспар погледна Пъг и той му кимна.

— Гвардията трябва да бъде разпусната до последния човек — каза бившият херцог. — И бих предложил да наблюдавате тези, които са служили най-близко до дядо ви. Варен е подготвял този план от години и мнозина от хората му са членове на Гилдията на смъртта.

— Други, като момичетата, които умряха тази нощ, са били омагьосани — каза Пъг. — Трябва да ги идентифицираме. Мога да накарам магьосниците от Звезден пристан да дойдат да проверят нещата.

— Как може да се защитим от подобно нещо? — попита Турган Бей.

— Преди години съпругът ми бе лорд в Островното кралство и кралят и принц Арута уважаваха мнението му. Тогава в двора имаше магьосници и една от задачите им бе да бдят за подобни опасности — обади се Миранда.

Сезиоти погледна брат си, който кимна.

— Бихте ли ни препоръчали някой, който да изпълнява тази длъжност при нас?

Пъг се поклони.

— Мога да ви изпратя доверен човек, който да ви съветва по магическите въпроси. Кешиец, може би дори от Истинската кръв.

Сезиоти кимна и опита да се усмихне, макар да не му беше весело.

— Приеми нашата благодарност, магьоснико, за това, че с приятелите си спаси нас, семействата ни и цялата нация. Как може да ти се отплатим?

Пъг замълча за момент.

— Не искаме отплата, защото извършихме правилното нещо. Но бих ви помолил да помислите над две неща. Първото е официално да признаете независимостта на Звезден пристан. Нещо, което е очевидно от години.

— Няма да е лесно да убедя лордовете, защото Звезден пристан заема централно място в Долината на сънищата, но ще се погрижа да стане. Какво друго?

— Ако в бъдеще в Мидкемия се появи подобна заплаха, да ни окажете помощ, дори да е извън границите на Кеш и да не засяга пряко интересите ви. Ще помислите ли и върху това?

— Преди щеше да ми е трудно да видя мъдростта в искането ви, но сега си представям как щяха да се чувстват Ролдем и Кралството, ако този безумец седеше на трона на дядо ми и командваше несравнимите ни армии. Ако имате нужда от помощ, само ни известете и Кеш ще се отзове.

— Това е всичко, което искам.

— Тогава мисля, че приключихме. Нека си починем, да запомним дядо ми с добрите му дела и да изтрием днешните ужаси от паметта си.

— Така казва Той, който е Кеш — произнесе Турган Бей.

— Повикайте семействата ни — каза Дангаи. — Искам жените и децата ми да са подръка.

— И внуците — добави императорът. — Нека се порадваме малко на детските гласове.

— Веднага — Турган се поклони и махна на слугите.

— Сега какво? — попита Миранда.

— Да хапнем нещо — усмихна се Пъг. — Изтощен съм.

Тя също се усмихна и го сръчка в ребрата с лакът.

— Говорех за друго.

Пъг помръкна.

— Ще изчакаме вести от Накор и ще преценим щетите. През последната седмица загубихме доста хора и някои от агентите ни са компрометирани. Трябва да направим някои размествания.

— Никога не свършва, нали?

— Да, не свършва. Но понякога побеждаваме и можем да си починем за малко.

— А сега?

Той я прегърна.

— Тази нощ да, любима.

Първите лъчи на слънцето вече надмогваха сутрешния хлад. Капките роса по тревата блестяха като диаманти. Накор, Пъг и Магнус бързаха към мястото, където бяха открили разлома.

— Тук беше! — каза Накор.

— Но вече го няма — отбеляза Пъг.

— Татко — обади се Магнус. — Дали Варен все пак е оцелял?

— Мисля, че всичките убийства в цитаделата на Каспар са били, за да си създаде резервен вариант, ако унищожат съда с душата му — Пъг огледа мястото. — Не мога да кажа, че мисля като него, но го разбирам достатъчно, за да знам, че би платил всяка цена, за да избегне окончателно унищожение. Трябваше да се върна по-рано и да проуча това нещо по-добре.

— Дори ти не можеш да си на две места едновременно.

Накор се засмя.

— Не бъди толкова сигурен, Магнус. Просто още не е научил този трик.

— Нека да проверя дали все пак не е останало нещо — каза Пъг и затвори очи.

Накор и Магнус замълчаха и го оставиха да се съсредоточи. Пъг разтвори съзнанието си и проследи енергията, която бе дошла от Опардум и бе… Очите му се отвориха и той пребледня.

— Варен!

— Татко?

Пъг изглеждаше наистина потресен.

— Разпознах компонент от този разлом. Знам къде е избягал Варен.

— Къде? — обичайното весело изражение на Накор бе изчезнало.

— Нагласил е този разлом да се отвори при смъртта му. Прехвърлил се е на Келеуан. Лесо Варен е някъде в империята Цурануани!

Най-злото същество, което познаваха, беше на свобода в империя три пъти по-голяма от Велики Кеш и издирването му трябваше да почне отначало.

Джоми стоеше и мигаше учудено. Мари се втурна да посрещне Калеб и синовете си. В един момент стояха в тайната квартира на Чезарул в Кеш, а в следващия се озоваха пред вилата на Острова на чародея.

За разлика от останалите си роднини, Калеб бе останал още един ден, за да се види с Каспар и Турган Бей и да уредят въпроса с агентите на Конклава. Магнус беше съобщил на Мари, че останалите са добре и ще се приберат следобед.

— Кое е това момче? — попита Мари, щом спря да целува синовете си.

Калеб се усмихна малко виновно.

— Може да се каже, че си осинових трето дете.

— Няма страшно — усмихна се червенокосият. — Няма да ти казвам „майко“, ако това те притеснява.

Мари поклати глава и се усмихна.

— Е, ще свикна. Хайде влизайте. Сигурно сте гладни.

Калеб прегърна жена си и тръгнаха към къщата. Джоми понечи да ги последва, но Зейн го дръпна за ръката.

— Ядохме преди да тръгнем.

— Пак съм гладен! — намръщи се Джоми.

— Ще дойдем след малко — подвикна Тад и го хвана за другата ръка. — Само да му покажем острова.

— Дано да си струва — каза Джоми, докато го дърпаха от вилата.

— Хайде — Тад се затича.

— Къде отиваме?

— Към езерото! — извика Зейн и започна да се разкопчава.

— Езеро ли? Че за какво?

— Да поплуваме — отвърна Тад.

Джоми спря.

— Да плуваме!? Не искам да плувам. Искам да ям.

Зейн се обърна и пак го дръпна за ръката.

— Повярвай ми, искаш да плуваш.

В този момент някъде пред тях се чу женски смях и гласове, които поздравяваха Тад.

— Момичета? — лицето на Джоми светна.

— Ела да те запознаем.

Джоми хукна така, че чак изпревари Зейн.

Смехът и звуците от плискаща се вода ставаха все по-шумни.

Епилог

Преценка

Двама облечени в черно мъже вървяха през полето.

И двамата носеха робите на Велики магьосници от Събранието. На зазоряване ги бяха пратили да проверят слуховете за нов потенциален разлом към света на дасатите.

— Ето — каза първият, посочи напред и забърза.

Високият му спътник го последва. Когато стигнаха до това, което търсеха, спряха. Нисичкият вдигна ръце, сякаш за да се защити.

Наистина имаше разлом и макар да беше широк само педя, през него се бе промъкнало някакво същество. Мъжете го загледаха учудено.

Не беше по-голямо от бебе, но стоеше право и ги наблюдаваше. Имаше хуманоидна форма — глава, две ръце и два крака. Лицето му беше почти без черти, а очите и устата бяха тесни цепки. Главата му беше съвсем кръгла. Имаше по четири пръста на ръцете и беше облечено в черни панталони и риза. Държеше малък метален жезъл и с цвърчащ звук го заби в земята до разлома.

— Какво е това? — попита първият магьосник.

— Не знам — отвърна другият.

Спътникът му го изгледа, защото гласът му звучеше странно.

— Добре ли си? — мъжът бе хванал треска и бе изкарал на легло последните три дни, но тази сутрин се бе оправил.

— Няма проблем.

Нещото погледна към сутрешното слънце и потръпна, въпреки че беше топло. Изобщо не обръщаше внимание на магьосниците.

— Какво ли прави? — попита по-ниският.

— Изглежда… — другият направи пауза, сякаш търсеше думи, — очаровано от слънцето.

— Ако това, което сме чували за света на дасатите, е вярно, тяхното слънце не свети.

— Така ли?

Първият отново изгледа спътника си.

— Виж жезъла!

Малкият жезъл пръскаше лилави искри, които отиваха в разлома. Скоро от него започнаха да излизат някакви лилави светкавици.

— Мисля, че черпи енергия — каза вторият и гласът му отново прозвуча странно.

— Според Пъг тези разломи са привлечени от талноя. Но той смята, че им трябва енергиен източник, за да ги поддържа отворени. Трябва да го унищожим веднага!

И започна да произнася заклинание срещу разлома и съществото, а вторият магьосник са дръпна назад. Вдигна ръце и от тях излязоха два зеленикави лъча, които изпепелиха първия на място.

Малкото същество се обърна към тях и изсъска предупредително.

— Не бива така, нали? — каза магьосникът.

Приближи се и клекна до нещото, което отново се бе загледало в слънцето.

Вече бе топло, но съществото започна да трепери.

— Аха, още не можеш да се пригодиш, нали? — каза мъжът.

Треперенето стана още по-силно и съществото избухна в пламъци, които за момент заслепиха човека.

— Това беше интересно — вниманието му се насочи към жезъла, който поддържаше разлома. — Някой май иска да дойде на посещение?

Посегна и го измъкна от земята. Притокът на енергия спря и след минута разломът се затвори.

— Трябва да поработя над този език — каза мъжът и прибра жезъла под робата си. — Доста е различен и с моя акцент ще си имам проблеми.

Лесо Варен пристъпи към останките на Великия, тананикаше си без думи.

— Жалко, че трябваше да се жертваш за империята — коленичи и вдигна трупа на рамо. — Поне ще получиш геройско погребение, или каквото правите на този свят. — Извади една сфера изпод робата си, натисна копчето и изчезна.

Само малкото овъглено петно в тревата показваше какво се бе случило току-що в обширните равнини на империята Цурануани.

В ЦАРСТВОТО НА МРАЧНИЯ

Тази книга е за Джени, Бил, Джоел и Стив. Защото споделиха таланта си.

Благодарности

Както винаги, на всички майки и бащи на Мидкемия за това, че ми дадоха свят, в който да творя.

На децата ми, Джесика и Джеймс, че ме връщат в реалността, без значение колко луд е светът около нас.

На майка ми, че е до мен.

На Джонатан Матсън, отново и завинаги.

На редакторския екип за това, че продължава да работи.

На читателите: без вас щях да правя нещо съвсем не толкова забавно.

1

Преследване

Една жена изпищя ядосано.

Тримата младежи събаряха сергии и блъскаха купувачи, докато си пробиваха път през вечерния пазар. Водачът им, висок, широкоплещест и червенокос, посочи гърба на отдалечаващата се плячка и изкрещя:

— Ето го!

Нощта се спускаше над пристанищния град Дърбин. Търговците се мъчеха да приберат по-ценните вещи от сергиите си, защото младежите прегазваха всичко, което пречеше на преследването им. Въобще не обръщаха внимание на хаоса и гневните крясъци, които оставяха зад себе си.

Лятната жега от пустинята Джал-Пур бе попила в стените и плочниците на града въпреки лекия бриз от морето. Дори чайките бяха накацали мързеливо и очакваха някаква плячка да падне от количките на търговците. По някоя от по-амбициозните се издигаше с крясъци за момент-два, след което бързо се връщаше при останалите.

Вечерните пазари бяха препълнени, защото повечето жители на града бяха изкарали горещия следобед по сенките. Животът течеше бавно в най-горещите дни на лятото. Жителите на пустинята знаеха, че не могат да се преборят с природата. Нещата се движеха по волята на боговете.

Така че гледката на трима въоръжени и опасни мъже, преследващи друг, не беше необичайна, но бе неочаквана с оглед на времето. Просто бе твърде горещо, за да се тича.

Мъжът, когото преследваха, приличаше на жител на пустинята — носеше свободна роба, широки гащи и син тюрбан. Бе обут с ниски ботуши. Водачът на преследвачите приличаше на северняк, вероятно от Кралството или Свободните градове. Рижата му коса беше необичайна за Велики Кеш.

Спътниците му също бяха младежи — единият широкоплещест и с тъмна коса, другият малко по-слаб и русоляв. Всичките имаха слънчев загар и бяха мърляви, а навъсените им изражения сякаш им добавяха още години. Вместо обичайните роби и сандали носеха дрехи като жителите на Долината на сънищата — бричове, ленени ризи, ботуши за езда и кожени елеци. Най-вероятно бяха наемници.

Излязоха на широк булевард, водещ към доковете, и мъжът се шмугна между търговците и минувачите, които се прибираха към къщи. Водачът на преследвачите за момент спря и каза:

— Насочва се към зърнения кей.

Посочи на русокосия младеж да поеме по успоредната улица и махна на тъмнокосия да го последва.

— Надявам се, че си прав. Почнах да се изморявам от цялото това търчане.

— Прекарваш твърде много време по кръчмите, Зейн — усмихна се водачът. — Май трябва да те върнем на острова под нежните грижи на Тиленбрук.

По-ниският младеж изръмжа — не виждаше и капка хумор в изказването — и обърса потта си с ръкав. След това побърза да настигне спътника си.

Жителите на Дърбин имаха опит с дуели, побои, гангстерски войни и безредици и когато Джоми и Зейн стигнаха до ъгъла, зад който бе изчезнал мъжът, новината за преследването вече ги бе изпреварила и улицата бе почти опустяла. Минувачите бяха усетили приближаващата опасност и бяха изчезнали кой където свари. Вратите се затваряха, кепенците се затръшваха, а който нямаше къде да се прибере, търсеше подходящо укритие.

Джоми Килироо се беше съсредоточил върху гърба на мъжа, а Зейн оглеждаше всяка врата и прикритие за евентуална засада. Но засега виждаше само жители на Дърбин, които се скатаваха, за да изчакат опасността да премине.

Беглецът се шмугна зад ъгъла в края на булеварда и Джоми каза:

— Право в ръцете на Тад, ако е бърз както обикновено.

— Сури няма да му избяга — ухили се Зейн.

От месец Джоми, Тад и Зейн бяха по следите на този мъж, Азис Сури, търговец, който внасяше подправки и масла от Свободните градове. Освен това знаеха, че е шпионин и търговец на информация, с връзки с Нощните ястреби, Гилдията на смъртта. Преди месец, по време на Средилетните празници, бе имало опит за дестабилизиране на Империята, предотвратен от агенти на Конклава на сенките, и сега те издирваха оцелелите убийци, за да довършат делото си.

Зейн се мъчеше да не изостава от Джоми. Беше не по-малко издръжлив, но не можеше да се мери с дългата крачка на приятеля си. А може би наистина прекарваше твърде много време по кръчмите. Напоследък панталоните малко му стягаха.

Озоваха се на зърнения кей, каменен док с три високи крана и два големи склада откъм брега. От другия край се показа Тад и изкрещя, че плячката им се е вмъкнала в тясната уличка между двата склада.

Джоми и двамата младежи не опитаха да се прикрият, защото вече познаваха прилично града и знаеха, че мъжът е влязъл в задънена уличка. Внезапно той изскочи от нея и хукна право към пристана. Залязващото слънце го заслепи и той вдигна ръка да заслони очите си.

Джоми посегна да го сграбчи за едната ръка, но мъжът отскочи, залитна и загуби равновесие. Джоми опита да хване робата му, но пак не успя. Мъжът отскочи заднишком, блъсна се в централния кран и падна през ръба на кея.

Изквича като куче, на което са прегазили лапата. Тримата младежи побързаха да надникнат през ръба. Дребният мъж беше сграбчил въжето на товарната мрежа и гледаше скалите долу. Беше отлив и само няколко пръста вода покриваха ръбестите камъни. Плоскодънните баржи, които прекарваха жито, бяха изтеглени и закотвени на по-дълбокото.

— Изтеглете ме! — изкрещя мъжът.

— Че защо? — обади се Джоми и обърса потта от челото си. — Накара ни да те гоним из целия град в тази убийствена жега. А ние просто искахме да поговорим.

— Знам ви, кръвожадни главорези — отвърна търговецът. — Вашите разговори докарват беля на хората.

— Кръвожадни главорези ли? — възкликна Тад. — Тоя май ни бърка с някого.

Зейн измъкна ножа от колана си.

— Брат ми по-скоро иска да каже, че ни бъркаш с други кръвожадни главорези. Аз не съм съвсем сигурен. Ако срежа въжето, какви ли са му шансовете?

Тад се наведе, сякаш проучваше въпроса.

— До скалите има двадесетина стъпки. Мисля, че шансът да се отърве само със счупен крак и ръка, или и двете, е доста голям.

— Зависи как ще падне — каза Джоми. — Веднъж видях как един падна от най-долното стъпало на стълба, по гръб, и си счупи черепа. Не умря веднага, а след известно време. Много се мъчи. Не че има значение.

— Да взема да го срежа и да видим — предложи Зейн.

— Не! — изпищя търговецът.

— Скоро ще дойде вечерният прилив — отвърна му Тад. — Ако повисиш още два часа, вероятно ще може да се пуснеш и да доплуваш до стъпалата — и посочи другия край на пристанището.

— Стига акулите да не му видят сметката — подметна Джоми.

— Не мога да плувам!

— Да, сигурно няма много възможности да се научиш в пустинята.

— Значи си загазил сериозно, приятел — каза Джоми. — Какво ще кажеш за сделка? Ти ще ни отговориш на един въпрос и ако харесаме отговора, те изтегляме.

— А ако не го харесате?

— Тогава той ще резне въжето — Джоми посочи Зейн. — И тъкмо ще видим дали падането ще те убие, или само ще те осакати, стига, естествено, да не се удавиш, като дойде приливът.

— Варварин!

— Да, често ми викат така, откакто съм в Кеш — усмихна се Джоми.

— Какво искате да знаете? — попита търговецът.

Джоми спря да се усмихва.

— Само едно. Къде е Йомо Кетлами?

— Не знам! — изпищя мъжът, докато се опитваше да намери опора за краката си във висящата мрежа.

— Знаем, че е някъде в града! Не се е измъкнал. И знаем, че работиш с него от години. Ето сделката: казваш къде е и те издърпваме. След това го намираме, научаваме каквото ни трябва и го убиваме. Няма за какво да се притесняваш.

— Или пък не ни казваш и те оставяме да висиш. Може пък някак си да успееш да се изкатериш и да се измъкнеш. Само че ще пуснем мълвата, че си издал Кетлами. И след това само ще те наглеждаме и ще го пипнем, като дойде да ти види сметката. Изборът е твой, приятел — усмивката на Джоми се върна.

— Не мога! — изпищя ужасено мъжът.

— Пет имперски сребърника, че няма да умре, като падне на скалите — предложи Тад.

— Не знам — отвърна Зейн. — Мисля, че шансовете не са съвсем равни.

— Добре, моите пет срещу четири твои?

— Става! — съгласи се Зейн.

— Чакайте!

— Да? — обади се Джоми. — Какво има?

— Моля ви, не режете въжето. Имам деца!

— Лъжец. Много добре знаем, че казваш на курвите, че нямаш жена.

— Не съм казал, че имам жена — призна дребосъкът. — Но се грижа за няколко копелета, които съм направил.

— Брей, ти си бил истински щедър — отбеляза Джоми.

— Има хора, които и това не правят. А аз взех най-голямото си дете да го уча на занаят.

— Какъв? — попита Зейн. — Търговия, шпионаж или мамене на карти?

— А бе — намеси се Тад, — ние стоим и си говорим глупости, а приливът идва.

— Е, и? — обърна се към него Джоми.

— Ами, ако не отрежем въжето скоро, тоя ще се удави и това ще провали облога.

— А, не — отвърна Зейн и започна да прокарва широкия си ловджийски нож по въжето.

— Не! — изпищя мъжът. — Ще говоря!

— Ами говори де — каза Джоми.

— Първо ме издърпайте!

Зейн огледа спътниците си и каза:

— Справедливо искане.

— Не мисля, че ще може да се опъне и на трима ни — отвърна Тад. — Все пак е невъоръжен и кльощав, а ние сме… как беше?

— Кръвожадни главорези — припомни му Зейн.

— Изтеглете го — нареди Джоми.

Тад и Зейн хванаха тежката макара, с която се теглеше мрежата, и започнаха да я въртят. След малко главата на мъжа се показа над ръба.

— Оставете го ей там — посочи Джоми с върха на меча си.

Тад и Зейн застопориха макарата и завъртяха дървения лост, с който се контролираше кранът. Мъжът се пусна от мрежата и тупна на камъните.

Джоми насочи меча си към гърлото му, преди да е помислил за бягство.

— Та къде е Йомо Кетлами?

— Обаче трябва да го намерите и да го убиете бързо, както и тези, които му служат, защото ако някой се измъкне, с мен е свършено.

— Такъв е планът. Та къде е той?

— Грешите, като мислите, че е в града. Той знае повече пътища през стената и от плъховете. На половин ден път езда на югоизток има пещери по крайбрежието. Там се крие.

— А ти откъде знаеш? — попита Тад.

— Изпрати ми вест, преди да избяга. Има нужда от мен. Иначе няма как да прати съобщение на другите си сподвижници по градовете край Горчиво море. Трябва да отида при тези пещери след две нощи, защото има да праща съобщения на останалите си братя.

— Май трябва да го убием — обади се Зейн. — Доста по-навътре е, отколкото си мислехме.

— Не — отвърна Джоми и отмести меча си, докато Тад вдигаше Азис. — Ще го заведем в странноприемницата и ще оставим баща ви да реши — младежът се обърна към търговеца. — На мен ми е все едно дали ще умреш, така че на твое място щях да впрегна всички усилия в това да ни убедя, че е по-добре да останеш жив.

Мъжът кимна.

— Хайде. Ако ни лъжеш, копелетата ти ще трябва да се научат да се грижат сами за себе си.

— Кълна се в живота им, че казвам истината.

— Сега става дума за твоя живот, Азис.

Придвижваха се безшумно към тесния вход на пещерата, над който бяха приклекнали двама стрелци, готови да поразят всеки, който излезе без позволение.

Откъм Горчиво море се носеше мъгла, небето бе безлунно. Нощта беше абсолютно непрогледна и мъжете едва се различаваха един друг.

Калеб, син на Пъг, махна на трите момчета да изчакат. Зад него брат му Магнус беше готов да отговори на всяка магическа опасност. На стотина метра от тях десетина мъже бяха блокирали друг вход към пещерата.

Двамата братя си приличаха много. Бяха високи и стройни, с коса до раменете и царствени черти, които бяха наследили от майка си. Единствената разлика беше в цвета. Косата и очите на Калеб бяха тъмнокафяви, а Магнус беше съвсем рус и с бледосини очи. Калеб носеше ловджийските си дрехи и широкопола шапка, а Магнус бе облечен с проста черна роба с качулка.

Предишната нощ бяха разпитали Азис. Магнус не разполагаше със заклинание за откриване на истината, но след няколко демонстрации на мощта му търговецът толкова се наплаши, че въобще не помисли да излъже. Малко преди зазоряване двамата братя се промъкнаха до пещерите и като използваха уменията си в проследяването и магията, се увериха, че плячката им е там. Преди да се съмне, двама убийци излязоха да разузнаят около пещерите и Магнус използва левитиращо заклинание, с което издигна себе си и брат си на стотина стъпки над земята. В подобен мрак стражите нямаха никакъв шанс да ги забележат дори да погледнеха директно към тях.

След това оставиха скрит наблюдател да държи пещерите под око и Магнус замина за Велики Кеш. Трябваше да доведе Чезарул, един от най-доверените агенти на Конклава. След залез-слънце се приближиха и заеха позиция пред пещерите.

Според информацията им Йомо Кетлами се криеше в пещерите с неколцина от хората си и чакаше Азис да им осигури безопасно бягство от Империята. С оглед на събитията от последния месец това трябваше да са най-опитните и фанатизирани оцелели от Нощните ястреби.

След опита на Лесо Варен за завземане на Империята войниците, водени от агенти на Конклава, бяха ударили всяко известно скривалище. Според имперската заповед Нощните ястреби трябваше да се убиват на място.

Подобна кампания бе предприета и в Кралството, в Ролдем, в Оласко и другаде. Конклавът беше убеден, че е открил всички бази освен главната, в която се спотайваше Великият майстор на гилдията, като паяк, чиято мрежа обхващаше целият континент. А мъжът, който се бе укрил в тези пещери, знаеше къде е въпросното седалище.

Калеб даде сигнал. Един мъж до стрелците отвори капака на фенера си и хората на Чезарул бавно се вмъкнаха в другия вход на пещерата. Магнус бе използвал всичките си умения, за да се увери, че не ги очакват магически капани. Разбира се, нямаше как да научи за обикновените. Мъжете, които влизаха в пещерата, бяха от най-опитните агенти в Кеш и изключително умели в ръкопашния бой. От тях се очакваше да изчистят завинаги Мидкемия от напастта на Нощните ястреби дори с цената на живота си.

Над другия вход също имаше стрелци. Заповедта беше ясна: на всяка цена да заловят Йомо Кетлами жив.

Калеб махна на хората си да застанат по-близо до входа, за да хванат всеки, който се опита да избяга. С жестове, които почти не се виждаха в мрака, им нареди да заемат позиции от двете страни на тунела. След това махна на мъжа с фенера да затвори капака и всичко отново потъна в мрак.

Минутите течаха бавно. Единствените звуци бяха шумът на прибоя и редките писъци на нощните птици. Джоми кимна на Калеб, който стоеше срещу него, и се обърна да види по-младите си спътници. Тад и Зейн чакаха в готовност, притиснали се към скалите. През месеците, откакто живееха заедно, Джоми се бе привързал към тях и бе поел ролята на по-голям брат. Семейството го бе приело добре и му предоставяше дом, макар и доста странен. Откакто бе срещнал Калеб и осиновените му синове обаче той вече бе започнал да свиква с необикновените неща. Беше готов да умре, за да защити момчетата, и знаеше, че може да очаква същото от тях.

Внезапно от пещерата се разнесе вик и мигновено започна битка.

Първият убиец, който изскочи от тунела, беше посрещнат от Калеб с удар с плоското на меча в лицето. От счупения му нос потече кръв. Джоми го удари с дръжката на оръжието си по главата, а Зейн сграбчи зашеметения мъж и го издърпа настрани.

Вторият убиец видя, че другарят му пада, но не можа да различи какво се случва и се поколеба, преди да излезе, вдигнал меча си за удар. Нападението му почти изненада Калеб. Джоми пристъпи напред, за да го удари по главата, усети нещо да го парва по гърба и осъзна, че за малко не е бил посечен от трети мъж, застанал на изхода.

Не обърна обаче внимание на болката и халоса мъжа, който бе нападнал Калеб. Онзи зад него замахна пак, но Калеб дръпна младежа извън обсега му. Зейн удари третия Ястреб по главата и в същия миг някой профуча покрай него и хукна към плажа.

— Спрете го! — извика Калеб.

Чу се пращане и от пръстите на Магнус изскочи кълбо енергия. Нощта се озари от синя светлина, а сферата настигна бягащия и го обгърна. Той изпищя, падна и започна да се гърчи, по тялото му пробягваха малки светкавици. Неприятният шум допринасяше за плашещата гледка.

Калеб и Магнус забързаха към него, докато момчетата и останалите агенти довършваха убийците.

— Излизаме! — извика познат глас и от пещерата се показа Чезарул. — Добре ли се справихме?

Джоми посочи поваления мъж.

— Светлина! — извика Калеб.

Хората му отвориха капаците на два фенера и всички погледнаха лежащия, който се гърчеше под енергийното заклинание.

— Овържете го, преди да прекратя магията — каза Магнус. — Няма да може да използва отровата, но все пак го претърсете добре.

Калеб погледна мъжа, когото преследваше от седмици. Лицето на Йомо Кетлами беше разкривено от яд. Ръцете му бяха свити безпомощно в юмруци, а краката му подритваха пясъка. Претърси го набързо и откри две капсули с отрова, както и добре познатия амулет на Нощните ястреби. Разви въжето около кръста си и овърза здраво Кетлами.

— Провери му устата — обади се Магнус.

— Дайте светлина.

Един от хората с фенери се надвеси над Кетлами. Калеб отвори челюстите му и огледа внимателно.

— Я, какво е това?

Протегна лявата си ръка и някой му подаде клещи. Калеб бръкна в устата на Кетлами и извади един зъб. Пленникът започна да стене — не можеше да реагира по никакъв друг начин.

— Кух зъб — обясни Калеб и се обърна към брат си. — Мисля, че вече можеш да го пуснеш.

Магнус освободи заклинанието и мъжът се отпусна, дишаше като изтощено куче.

— Двама се мъртви, един няма да преживее нощта, но успяхме да пленим трима — обясни Чезарул.

Калеб кимна.

— Проверете ги за отрова. Джоми, ранен си.

— И по-зле е било — ухили се младежът. — Предния път, като се дуелирахме, Талвин Хокинс ме поряза три пъти, без да се напъва.

Калеб погледна кървавите петна по гърба на туниката му и каза:

— По-добре се превържи, че Мари ще ми скъса ушите.

Джоми намигна на Тад и Зейн.

— Майка ви наистина се грижи за мен, нали?

Тад се намръщи.

— Мисля, че теб харесва най-много.

— Така си е — съгласи се Зейн.

Джоми се усмихна широко.

— Това е, защото вие я разстройвате цял живот. А аз я дразня само от няколко месеца. Скоро ще й писне от мен.

— Несъмнено — намеси се Магнус и погледна червенокосия младеж. Всички на Острова на чародея бяха харесали Джоми и той бързо се бе вписал в семейството на Калеб. Освен това бе доказал куража и лоялността си и не губеше чувство за хумор дори в най-трудните ситуации.

Тад погледна стенещия Кетлами и попита:

— Сега какво?

— Трябва да го заведем при баща ни — каза Калеб и се обърна към Чезарул. — Преместете пленниците в града и научете каквото можете. Това трябва да са последните Нощни ястреби, но за всеки случай изцедете цялата истина от тях. След това се погрижете да не вредят на този свят повече.

Чезарул кимна и започна да дава заповеди на хората си.

— Момчета, приближете се — каза Магнус и извади една сфера. Калеб хвана с една ръка робата на брат си, а с другата рамото на пленника. Джоми положи длан на рамото на Магнус, а Тад и Зейн се притиснаха към Калеб.

Магнус натисна копчето и шестимата изчезнаха. Хората на Чезарул останаха на плажа с последните Нощни ястреби в Дърбин, а може би и в целия Велики Кеш.

2

Оракул

Пленникът гледаше свирепо.

Висеше окован на каменната стена. Бяха му свалили дрехите — не толкова за да го лишат от достойнство, а защото Пъг бе преценил, че е необходимо: по тялото на Йомо Кетлами бяха татуирани множество магически символи.

Беше едър мъж. Според трите момчета в дъното на помещението беше достатъчно силен, за да изтръгне оковите от стената. Главата му бе обръсната и лъщеше от пот. Имаше врат и мускули като на борец. В черните му очи нямаше следа от страх и той ръмжеше гневно срещу мъчителите си.

Пред вратата имаше шестима пазачи, а Магнус стоеше вътре, за да предотврати евентуални магически опити за спасяването или премахването на Кетлами. Калеб и момчетата се бяха дръпнали до отсрещната стена. В помещението влязоха двама мъже.

Първи вървеше Пъг, а зад него ситнеше Накор.

— Къде е Бек? — попита Магнус.

— Чака отвън, ако потрябва — отвърна Накор. — Няма нужда да вижда това.

Магнус погледна въпросително брат си. „А момчетата имат нужда, така ли?“ Калеб кимна кратко. Магнус го изгледа още веднъж и отвърна на кимването. Засега момчетата се бяха доказали с желязна воля и младежки кураж пред опасностите. А и с времето започваха да гледат по-трезво на нещата и младежката храброст се превръщаше в истинска смелост. Но битките бяха едно, а мъченията — съвсем друго.

Кетлами изкрещя на Пъг:

— По-добре ме убий, магьоснико! Заклел съм се да отнеса тайните на гилдията ни в царството на Лимс-Крагма!

Пъг не отговори, а се обърна към вратата, през която влязоха още двама души. Момчетата се дръпнаха към лявата стена, за да освободят място на новодошлите.

Единият мъж носеше черна кожена качулка и избеляла туника, покрита със стари петна. Тад погледна приятелите си и разбра, че всички се досещат от какво са петната. Палачът застана до пленника, а вторият мъж се приближи до Пъг.

Беше среден на ръст, с незапомнящи се черти и облечен като търговец или фермер. Носеше простички кожени ботуши. Погледна затворника и той внезапно обърна главата си към него и очите му се разшириха. След секунда Кетлами стисна клепачи и на лицето му се изписа болка. Започна да се поти още повече и нададе вой, наполовина от болка, наполовина от раздразнение.

— Махни се от главата ми! — изкрещя той и след миг на лицето му се изписа триумфална усмивка. — Не ти мина номерът, а?

Пъг се обърна въпросително към другия мъж. Той само поклати глава и отново погледна Кетлами.

— Започвай — каза Пъг. Палачът пристъпи напред и светкавично заби юмрук в корема на Кетлами. Отдръпна се, докато затворникът стенеше с насълзени очи. След малко пленникът си пое дълбоко дъх.

— Бой? Какво следва? Нажежено желязо и клещи?

Палачът отново замахна и му нанесе два светкавични удара в корема. Стомахът на жертвата изпразни съдържанието си на пода.

Джоми се обърна намръщен към останалите. Един от първите уроци в ръкопашния бой беше за двата удара в корема. Силен мъж можеше да понесе един, без да трепне, но ако вторият удар беше достатъчно бърз, преди мускулите да са се оправили, се постигаше въпросният ефект.

Магнус, Калеб, Пъг и Накор наблюдаваха безизразно. Това унижение беше първото от дългия процес на пречупване на затворника, докато не им кажеше къде е водачът на Нощните ястреби, техният Велик майстор.

Палачът удари Кетлами по лицето с опакото на ръката си. Ударът беше по-скоро обиден, отколкото болезнен, и докара отново сълзи и гневен поглед.

— Ще мине известно време, преди наистина да се почувства безпомощно — прошепна Калеб. — Той е силен, а освен това е фанатик.

Трите момчета стояха мълчаливо и наблюдаваха намръщено неприятната сцена. Палачът действаше бавно и методично. Удряше окования няколко пъти, после го оставяше да си поеме въздух; редуваше различните части на тялото.

След половин час Йомо Кетлами увисна на оковите. Беше на ръба да загуби съзнание.

— Свести го — нареди Пъг.

Палачът отиде до ъгъла на стаята, където имаше масичка, отрупана с различни инструменти и торби, и взе една малка стъкленица. Приближи се до Кетлами и я поднесе пред лицето му. Пленникът потръпна и си пое остро дъх.

— Къде се крие господарят ти? — попита Пъг.

Кетлами вдигна глава. Очите му бяха подути, а устните сцепени. Почти не можеше да говори, но гледаше все така гневно.

— Няма да ме пречупите, магьоснико. Убийте ме и да се свършва.

Пъг се обърна към невзрачния мъж, който пак само поклати глава.

— Продължавай — нареди Пъг.

Палачът прибра стъкленицата и отново застана пред пленника. Кетлами го гледаше предизвикателно. Мъжът вдигна коляно и го заби в слабините на Нощния ястреб. Кетлами изстена от болка и отново увисна на оковите си.

Побоят продължи.

Към средата на втория час Тад беше на ръба да припадне. Потръпваше забележимо при всеки следващ удар. Калеб забеляза и му махна да излязат, като с жест нареди на Джоми и Зейн да останат.

В коридора чакаха стражите, а Ралан Бек, странният и опасен младеж, оставен под надзора на Накор, невъзмутимо седеше, опрял гръб на стената.

— Добре ли си? — попита Калеб.

Тад си пое въздух и го изпусна бавно.

— Не особено. Знаеш, че съм виждал схватки, но това…

— Различно е — довърши пастрокът му.

Тад отново си пое дъх.

— Знам какъв е, но…

Калеб го погледна в очите.

— Брутално е. Зло, но необходимо. Знаеш, че би те убил, без да помисли, мен, майка ти, всеки — и после ще спи като бебе. Не си струва да изпитваш угризения.

— Знам, но се чувствам…

Калеб пристъпи към него и го прегърна — почти никога не го правеше.

— Знам, повярвай ми, знам. Човек губи нещо и никога не може да си го върне. Но противниците ни мислят злото на всички, които обичаме, и трябва да бъдат спрени. Това ще отнеме още известно време. Ако не разполагахме с ресурси, щяха да ни трябват дни. Но този мъж ще каже това, което искаме, до час-два. Ако искаш, остани тук.

Тад помисли за момент и поклати глава.

— Не. Някой ден може да ми се наложи да правя същото.

Калеб кимна. Джоми и Зейн щяха да изтърват този аспект на урока.

Влязоха в помещението и видяха, че палачът отново свестява Кетлами.

— Едва ли ще издържи дълго — прошепна Зейн, когато застанаха до него.

— Ще откриеш, че хората са доста по-издръжливи от очакваното, ако силно вярват в нещо. Този човек вярва, че служи на по-висша кауза, и това го прави по-корав. Питай Талвин Хокинс — Калеб си спомни историите на баща си за пленничеството му при цураните — или дядо си какво са изтърпели. Обзалагам се, че ще се изненадаш.

След около час палачът внезапно спря, обърна се мълчаливо към Пъг и магьосникът кимна. Пъг на свой ред погледна мъжа до себе си и той махна неопределено с ръка.

— Дай му вода — нареди Пъг.

Двете глътки вода сякаш освестиха Кетлами и той успя да заплюе палача. Той само невъзмутимо избърса качулката си и погледна Пъг за инструкции.

— Къде е вашият Върховен майстор?

— Никога няма да ви кажа — отвърна Кетлами.

Мъжът до Пъг го дръпна за ръката и каза:

— Готово.

— Сигурен ли си? — попита Накор.

— Напълно — отговори мъжът.

Пъг си пое дъх и погледна Кетлами. Разкривените черти на подпухналото от бой лице не можеха да скрият злобата му.

— Приключвай — каза тихо магьосникът.

Без да се колебае, палачът измъкна от колана си нож и с едно бързо движение сряза някаква артерия, която изхвърли фонтан кръв. Очите на Кетлами внезапно се разшириха.

— Какво…

Устата му се напълни с кръв и главата му клюмна.

Накор се обърна към тримата младежи и обясни:

— Ако спрете достъпа на кръв до главата, той губи съзнание, преди да разбере, че е наръган. Прилича на клане, но е много по-милостиво от останалите удари.

— Милостиво или не, смъртта си е смърт — прошепна Джоми.

Пъг махна на останалите да излязат, а палачът започна да сваля тялото на Кетлами.

Щом ги видя да излизат, Бек се изправи и каза нетърпеливо:

— Ще се махаме ли? Вече ми е скучно.

— Скоро ще имаме предостатъчно кървава работа — успокои го Накор и се обърна към Пъг. — Ще се видим горе.

И поведе Бек по коридора.

Намираха се в мазето на един от големите складове на Чезарул в покрайнините на град Кеш. Магнус беше пренесъл пленника тук, в случай че в Дърбин са останали агенти на Нощните ястреби. Бяха почти сигурни, че са унищожили култа в Империята — но само почти.

Пъг се обърна към мъжа, който го следваше като сянка.

— Къде?

— В цитаделата Кавел.

Пъг сякаш се опита да си спомни нещо.

— Сещам се. Благодаря — и махна на мъжа и на стражите да тръгват.

След секунди в коридора останаха само Магнус, Калеб и момчетата.

— Татко, кой беше този човек? — попита Калеб.

— Джовал Делан. Не е от нашата общност, но дължи една-две услуги на Конклава. Той е най-добрият четец на мисли, когото съм срещал, но използва дарбата си само за печалба — погледна към гърба на отдалечаващия се мъж. — Срамота. Би могъл да ни научи на много неща. Знаеше, че Кетлами ще има достатъчно силна воля, за да се предпази от него, но накрая ще помисли за това, което крие — обърна се към момчетата. — Затова беше побоят. Помните ли детската игра, в която казваш: „Не мисли за дракона в ъгъла“? Е, ако имаш достатъчно силно и тренирано съзнание, можеш да не мислиш за нещо дълго време. Но ако те бият дълго, рано или късно нещото ще изплува в съзнанието ти. Така че вече знаем, че Върховният майстор на Нощните ястреби се крие в цитаделата Кавел.

— Цитаделата Кавел ли? — попита Калеб. — Чувал съм за такъв град, на север от Литон, но не знаех, че има цитадела.

— Изоставена е — отвърна Пъг. — Високо в хълмовете над пътя. Отдалече се слива със скалите и не се вижда. Трябва да се загледаш, за да я различиш. Последният барон Корвалис отказа да живее в нея… Дълга история. Едно време цитаделата е пазела търговския път между Литон и Слууп. Дъщерята на барон Корвалис се оженила за човек от простолюдието и кралят отнел титлата. Владението било дадено на граф Слууп, въпреки че е по-близо до Литон. Както и да е, цитаделата беше свързана с Нощните ястреби още преди век и тогава един от моите ученици, Оуин Белфот, заедно с Джеймс, премахна заплахата.

Пъг почука с пръст по брадичката си и се замисли за момент.

— Сигурно са решили, че е изминало достатъчно време и могат да се завърнат. Добър избор, защото селяните се страхуват от суеверията, а случаен пътник няма как да попадне на цитаделата. Докато хората мислят, че е изоставена, Ястребите няма от какво да се притесняват.

— Ще отидем ли в Литон? — попита Калеб.

— Не — отвърна Пъг. — Тази задача остава за Накор. Той е най-близък с херцог Ерик, а Кралството трябва да премахне тази заплаха — обърна се към Магнус. — Ще те пратя с Накор, за да сме сигурни, че ще имате достатъчно защита срещу евентуалните магии на Нощните ястреби. Ако се наложи, ще дойда за броени мигове. Ще помоля майка ти да посети Събранието и да види докъде са стигнали с талноя.

Магнус се усмихна кисело.

— Леле колко ще им допадне на Великите!

Пъг се усмихна за първи път от дни.

— Да, те все още гледат скептично на жените магьосници, но майка ви… Ще й кажа да се държи прилично.

— А тя откога почна да прави каквото й казваш? — засмя се Магнус. Намръщването на Пъг показа, че стрелата е попаднала в целта. — Да кажа ли на Накор да се приготви?

— Накор е готов. Наследство от дните му като комарджия. Ще дойда горе след няколко минути. Искам да кажа няколко думи на Калеб и момчетата.

Магнус тръгна и Пъг се обърна към останалите.

— Да, беше наистина жестоко.

Джоми погледна Тад и Зейн и отвърна:

— Но той си го заслужаваше.

Пъг сложи ръка на рамото му. Въпреки че червенокосият младеж не беше осиновен като другите двама, той се беше привързал към него и го приемаше за внук.

— Никой не заслужава това, Джоми — изгледа за миг Тад и Зейн и отново се обърна към Джоми. — Мнозина заслужават смърт за деянията си, но причиняването на такава болка наранява повече нас, отколкото тях. Това, което ни различава от противниците ни, е, че ние знаем кога правим злини. И това ни отвращава. Дори когато се оправдаваме, че е било необходимо и неизбежно — Пъг се обърна за момент към вратата, зад която палачът се оправяше с трупа на Кетлами. — Това е цената, която плащаме, и тя ни носи скръб — изгледа момчетата поред. — Единствената ви утеха е да знаете, че ако не участвате в това, близките ви ще са изложени на по-големи опасности — обърна се към Калеб и добави: — С Мари не прекарвате много време заедно, откакто се оженихте.

Калеб се усмихна малко криво.

— Факт, който тя ми припомня, въпреки че не се оплаква гласно.

— За момента нещата са под контрол. Каспар е на Новиндус с Росенвар и Джейкъб. Накор и Магнус отиват в Кралството, за да приключат с Нощните ястреби. В момента нямам нужда от теб.

Калеб го погледна въпросително.

— И?

— Защо не вземеш жена си и не я заведеш с една сфера до личното ми убежище? Не е нещо особено, на Островите на залеза, но си има къщичка с провизии и ще можете да прекарате няколко дни насаме.

— Звучи чудесно. А тези тримата?

Пъг се усмихна.

— Прати ги при Талвин. Ще поработят в „Речната къща“ и ще поупражнят фехтовката.

— „Речната къща“! — зарадва се Зейн.

Джоми го сръчка в корема.

— А уж щеше да свалиш няколко кила? — „Речната къща“ беше най-добрият ресторант в Опардум и може би в целия свят. Зейн беше развил влечение към ястията, откакто майка му се бе омъжила за Калеб и можеше да си позволи по-богата храна.

— Ще се упражнявам повече, повярвай — обеща набитият младеж.

— Сигурен съм, че Талвин все ще ви намери някаква работа.

— Ами ти, татко? — попита Калеб.

— Трябва да направя едно пътуване. Кратко, но го отлагам от много време. Ще се върна след един ден, но кажи на майка си да не ме чака. Направо да заминава на Келеуан и да провери докъде са стигнали с талноя.

Пъг ги прегърна, след което помаха за сбогом и изчезна.

Джоми поклати глава и си пое дъх.

— Никога няма да свикна с тези изчезвания.

Калеб се засмя.

— Тепърва ще свикваш с много работи, момче. Прибираме се вкъщи и после заминавате за Оласко! — каза той и извади една сфера.

— Радвам се, че свършихме с тази част — обади се Тад и хвърли поглед към вратата на стаята за мъчения.

Без повече думи всеки хвана рамото на другия, Калеб натисна копчето и четиримата изчезнаха.

Внушителното присъствие беше скрито в мрака и едва се различаваше на светлината на единствения фенер окачен на отсрещната стена.

„Добре дошъл, Пъг от Крудий“, долетяха беззвучните думи.

Пъг се засмя и отвърна на глас:

— Не са ме наричали така от години, госпожо — знаеше, че няма нужда от титли, и че тази, която бе избрал, въобще не е подходяща, но усещаше нуждата да демонстрира уважение.

— Както желаеш, магьоснико — отвърна плътен глас. — Искаш ли повече светлина?

— Няма да е лошо — отговори Пъг.

Помещението се освети внезапно, сякаш слънцето проникваше през стъклени стени. Пъг се огледа, защото не бе идвал тук от години. Намираше се в подземие под град Сетанон, където Томас се беше сразил с Драконовия господар Дракен-Корин, а Пъг и останалите се бяха мъчили да затворят разлома и да спасят Мидкемия.

Пред него беше тялото на великия дракон Риатх, в което се намираше съзнанието на Оракула на Аал. В битката с Властелина на ужаса драконът бе дал всичко и бе поел невероятни количества магия, но тялото бе останало живо, за да може да приеме оракула. Много от люспите му бяха опадали и бяха заменени от скъпоценни камъни от огромното съкровище. Светлината, която се отразяваше в скъпоценностите, караше кожата на дракона да блещука и да изглежда все едно се движи дори когато лежеше в покой.

— Цикълът по обновяването добре ли мина? — попита Пъг.

— Да — отвърна оракулът. — Цикълът мина и отново разполагам с всичките си знания — отправи телепатичен зов и в стаята се появиха дузина мъже с бели роби. — Това са моите спътници.

Пъг кимна. Тези мъже бяха дошли да проучат великия дракон и доброволно бяха заменили свободата си за продължителен живот в служба на доброто.

Оракулът беше нещо повече от обикновен гадател. Притежаваше дарбата да вижда множество вероятности в зависимост от избора и можеше да предупреди тези, на които вярва, за приближаването на голяма опасност. А на този свят вярваше най-много на Пъг. Без неговата помощ последният представител на Аал, може би най-старата раса във вселената, щеше да е загинал отдавна. Пъг кимна на мъжете и те отвърнаха на поздрава му.

— Знаеш ли защо съм тук? — попита магьосникът.

— Защото приближава голяма заплаха, дори по-бързо, отколкото си мислиш, но…

— Какво?

— Не е това, което си мислиш.

— Дасатите?

— Те са намесени и засега са основният ни враг, но зад тях има нещо по-опасно.

— Безименният?

— Още.

Пъг беше зашеметен. Според неговата перспектива не можеше да има нещо по-висше от „Върховните богове“.

— Нима има по-голяма заплаха от Безименния?

— Мога да ти кажа само това, Пъг от Крудий: борбата между доброто и злото предхожда всичко останало — замълча, после продължи: — Това, което усещате, е само една малка частичка от тази борба. Започнала е отпреди първите Аал да изпълзят от калта на родната ни планета и ще завърши чак когато загине и последната звезда. Това е част от тъканта на реалността и всички създания са замесени в този конфликт, дори да не го осъзнават. Някои изкарват цял живот в мир и спокойствие, докато други се борят постоянно. Някои светове са плодороден рай, докато други са умиращи пустини. Някои поддържат баланс — оракулът направи пауза, — а други са на ръба на хаоса.

— Мидкемия?

Драконът кимна.

— Твоят живот е по-дълъг от този на нормалните хора, но събитията, които ни се случват, са съизмерими с примигването на един бог. Мидкемия беше лишена твърде дълго от влиянието на Богинята на Доброто. Това, което правите с твоя Конклав, притъпява опитите на Безименния през последния век. Но той продължава да спи и слугите му са само сънища. Колкото и могъщи да са, не представляват нищо в сравнение с това, което ще настъпи, щом се събуди.

— Буди ли се?

— Не, но сънищата му стават все по-трескави. Освен това каузата му е подхваната от друго, по-могъщо и смъртоносно същество.

Пъг се слиса. Не можеше да си представи нещо по-могъщо и смъртоносно от Бога на Злото.

— Какво би могло… — той не довърши въпроса.

— Мрачният бог на дасатите — отговори Оракулът.

Пъг се пренесе в кабинета си. Огледа се набързо, за да се увери, че е сам. Жена му имаше навика да се усамотява и да чете в ъгъла, когато той отсъстваше. Все още беше под влияние на думите на оракула. Смяташе се за опитен човек, преживял всякакви опасности и перипетии, дори се бе изправил пред Смъртта в собственото й царство и се бе измъкнал. Но този път се чувстваше съкрушен. Повече от всичко му се искаше да отиде на някое тихо място и да спи цяла седмица. Все пак знаеше, че подобни чувства са плод на шока и ще отминат, щом се захване сериозно с проблема. Само че откъде да започне? С толкова огромен проблем, пред какъвто бе изправен Конклавът, се чувстваше като дете, което трябва да премести планина с ръце.

Отиде до един шкаф в ъгъла, отвори го и извади бутилка с уискито, донесено му миналата година от Калеб. Напоследък бе почнало да му се услажда. Извади една кристална чаша от комплект, подарък от императора на Кеш след последните събития, и си наля няколко глътки.

Отпи от силното питие и остави топлината да се плъзне в гърлото му. Затвори шкафа и отиде до една широка дървена кутия на библиотеката. Беше проста, но красива, без следи от пирони. Остави питието и вдигна капака, като устоя на изкушението веднага да надникне в пергамента.

Въздъхна. Очакваше, че ще го намери тук.

Кутията се бе появила на писалището му в Звезден пристан преди много години. Имаше магическа защита, но това, което го изненада повече, беше познатият характер на заклинанията. Сякаш самият той ги бе правил. Понеже очакваше капан, се пренесе на изолирано място и чак тогава я отвори. Вътре имаше три бележки.

Първата гласеше „Това беше много работа за нищо, нали?“

Във втората пишеше: „Когато Джеймс тръгне, му предай да каже на странния мъж, когото срещне, че няма магия.“

„Каквото и да се случи, не губи тази кутия“ пишеше в последната.

Всичко това със собствения му почерк.

Пъг пазеше тази тайна от години и се опитваше да разбере механизма на устройството, защото все някога щеше да му се наложи. Не можеше да измисли друго обяснение, освен че сам си праща бележките.

През следващите години беше получил още осем известия. Не знаеше как, но всеки път усещаше кога е пристигнало ново.

Едното гласеше „Вярвай на Миранда“ и го бе получил, преди да я срещне. Щом я видя, разбра за какво се е предупредил. Тя беше опасна, могъща и по онова време непозната.

Дори сега не й вярваше напълно. Знаеше, че тя го обича, че обича и синовете им и че е дълбоко отдадена на общата им кауза. Но все още си позволяваше да отхвърля водачеството му и да действа на своя глава. От години поддържаше собствена агентурна мрежа, в допълнение към Конклава. Бяха се карали горещо на няколко пъти и тя все обещаваше, че ще се придържа към неговите изисквания, но винаги успяваше да постигне онова, което искаше.

Пъг се поколеба. Каквото и да пишеше на пергамента, трябваше да го узнае, макар че изпитваше лек ужас. Преди година беше казал за съобщенията на Накор, но без да споменава за кутията. Жена му продължаваше да я смята просто за украса.

Докато развиваше пергамента, се зачуди за пореден път дали съобщението цели да осигури, че нещо ще се случи, или по-скоро да го предотврати. Може би всъщност нямаше разлика.

Писмото съдържаше два реда, написани с неговия почерк. „Вземи Накор, Магнус и Бек, без други. Отиди на Косриди и оттам на Омадрабар.“

Пъг затвори кутията и седна зад писалището. Прочете бележката още няколко пъти, сякаш това щеше да хвърли повече светлина върху двата прости реда. След това се облегна назад и отпи от чашата. Косриди беше светът, показан на Каспар от бог Банат. Един от няколкото светове на дасатите. Нямаше никаква представа къде е Омадрабар. Но знаеше едно: трябваше да намери достъп до второто ниво на реалност. Нещо, което не бе правено от никой от този свят. Заедно със спътниците си трябваше да посети Косриди и после да отиде на Омадрабар. За едно обаче беше съвсем сигурен. Омадрабар щеше да е най-опасното място, на което е попадал.

3

Последици

Каспар пришпори коня.

Опита да пребори тревогите си. Тези местности бяха сурови и имаше смътно очакване какво може да завари. По време на изгнанието си беше почувствал тази ферма почти като дом, а Йойхана и синът й Йорген му бяха близки като семейство.

Само един поглед беше достатъчен, за да прецени, че фермата е необитаема от поне година. Пасището беше обрасло и оградата бе съборена на няколко места. Преди съпругът на Йойхана Бандамин да изчезне, семейството бе гледало животни за местния ханджия. Малките житни и царевични ниви бяха буренясали и запуснати.

Каспар слезе и върза коня за една изсъхнала овошка. Дървото бе посадено след неговото заминаване, но бе загинало от липсата на грижи. Огледа се по навик. Когато очакваше някаква неприятност, винаги преценяваше възможните места за засада и пътищата за бягство. Все пак не смяташе, че наблизо има други хора.

Изпита облекчение, когато влезе в колибата и видя, че няма следи от борба и насилие. Малкото вещи на майката и сина бяха изчезнали, но заминаването бе станало спокойно. Беше се притеснявал, че разбойници или номади може да са навредили на неговите… какви? Приятели?

Предишният живот на Каспар бе основан на привилегии и мощ и мнозина търсеха услугите или защитата му. Въпреки това, преди да стане изгнаник на Новиндус, имаше едва шепа хора, които можеше да нарече „приятели“.

Беше тормозил Йойхана и Йорген два дни, преди да ги убеди, че не е дошъл да им причини зло. Беше просто изгладнял странник, който работеше за подслона си. Успя да им помогне да сключат по-изгодна сделка с местния търговец и ги остави в по-добро състояние отпреди. Когато се отправи на дългото си пътешествие към дома, ги смяташе за приятели, дори за нещо повече…

Сега, три години по-късно, се бе върнал на Новиндус. Охраняваше пещерата, в която спяха хилядите убийствени машини, стига, разбира се, машините да спяха. Двама магьосници, възрастният Росенвар и младият Джейкъб, продължаваха проучванията според инструкциите на Накор и Пъг.

Накор се бе върнал, заедно със спътника си Бек, и бе казал, че ще отсъства дълго, за да търси начин да контролира армията талнои. Каспар не успя да схване много от магическите аспекти на разговора, но се зарадва на новината за неизбежното унищожаване на Нощните ястреби.

Преди Накор да замине, Каспар го помоли за смяна, защото искаше да свърши нещо лично на Новиндус, преди да се върне на Острова на чародея. И веднага щом смяната му пристигна, се отправи на юг.

Понеже нямаше магическите устройства, с които разполагаха останалите от Конклава, трябваше да изтърпи двуседмично пътуване. Най-близкият град до пещерата беше Малабра, а от там пътят ставаше по-оживен. Яздеше конете до пълно изтощаване и на два пъти ги смени. Наложи му се да бяга от разбойници и няколко пъти трябваше да подкупва военни патрули, за да го оставят на мира.

Сега чувстваше нещо като безсилие. Надяваше се, че ще намери Йойхана и Йорген, въпреки че не знаеше какво точно щеше да прави, ако беше успял. Бяха го пратили в изгнание в Новиндус заради унищожаването на оросините и заговорите срещу съседните народи. Беше успял да изкупи вината си пред бившите си врагове, като донесе вестта за талноите и след това участва в борбата срещу Нощните ястреби в Кеш. Но чувстваше някакъв дълг към Йойхана и Йорген, дълг, който само се задълбочаваше с времето. Искаше да види, че са в безопасност, и да им остави достатъчно, че да живеят охолно до края на живота си.

Кесията, която носеше, го правеше богат по тези краища. Беше пътувал и преди из тези земи и знаеше, че не са се оправили от Войната на Изумрудената кралица, въпреки че бяха изминали тридесет години. Медните монети бяха рядкост, сребърните съвсем, а една златна струваше повече от човешки живот. В себе си имаше достатъчно злато, че да си наеме малка армия и да живее като благородник.

Излезе от колибата и се замисли какво да прави. Беше минал през село Хеслагнам, то се намираше на пътя към пещерата. Можеше да стигне там след залез-слънце — първия път, когато бяха пътували пеш, им бе отнело повече от два дни — и въпреки че странноприемницата беше мизерна, щеше да има храна, а и през годините бе спал и на много по-лоши места.

Пришпори коня и стигна в селото малко след залез. Порутената странноприемница си беше същата, макар че може би я бяха варосали. Не можеше да прецени в мрака.

Никой не се появи в конюшнята и се наложи сам да разседлае коня и да го изчетка. Когато свърши, беше уморен, изнервен и имаше силна нужда от това, което минаваше за питие в тези земи.

Заобиколи до предната врата и я отвори. Двама селяни седяха на масата срещу огнището, а плещестият кръчмар Сагрин стоеше зад тезгяха. Каспар се приближи и той го огледа внимателно.

— Не забравям лице, дори да не се сещам за името. Идвал си и преди — каза Сагрин.

— Каспар — отвърна бившият херцог и си свали ръкавиците. — Конят ми е отзад. Къде е слугата?

— Нямам — отговори кръчмарят. — В града няма момчета. Всичките заминаха на война.

— Каква война?

— Кой знае? Винаги има някаква, нали? — мъжът посочи с палец през рамо към конюшнята. — Можеш да подслониш коня си безплатно. Така или иначе няма кой да се грижи за него. Но ще трябва да му купиш зоб от магазина на Келпита на сутринта.

— Нося си и вече се погрижих за него. Какво има за пиене?

— Ейл и вино, но ако разбираш от вино, по-добре си вземи ейл.

— Ейл тогава.

Сагрин му наля и се намръщи, докато го оглеждаше.

— Кога беше тук? Преди две години?

— По-скоро три.

— Не се сещам точно…

— Ако седнеш на пода и погледнеш към мен, може и да си спомниш — Каспар отпи. Ейлът беше слабичък, но поне бе студен и утоляваше жаждата.

— Ти си онзи, който дойде с Йойхана и хлапето й. Сега си доста по-добре облечен.

— Вярно — отвърна Каспар. — Те тук ли са?

Сагрин сви рамене.

— Не съм я виждал повече от година. Момчето избяга и тя се паникьоса и тръгна след него. Продаде животните на Келпита и тръгна с някакъв търговец на юг — мъжът продължи със съжалителен тон: — Сигурно е погребана на два-три дни пък от тук.

— Йорген е избягал? — учуди се Каспар. Познаваше майката и сина достатъчно добре, за да знае, че момчето не би напуснало дома си просто така.

— Минаха някакви наемници и казаха, че баща му служел в някакъв отряд в Хигара. Явно Бандамин се е натъкнал… а бе търговци на роби, но понеже продават пленниците си в армията на Мубоя, се наричат „наборен отряд“.

Каспар си спомни за относително приятната вечеря с генерала, който се бе оказал братовчед на раджа на Мубоя. Ако можеше да се свърже с него… Може би щеше да уреди да освободят Бандамин?

— Как върви войната? — попита бившият херцог.

— Доколкото чух, Мубоя е победила Сасбатаба и сега воюва с Оканала, той е разбойнически главатар, за следващото парче земя. Трябва да призная на младия радж, че след като армията му мине през някое място, го оставя почти толкова спокойно, както беше преди войната на Изумрудената кралица. Чак ми се иска да прати войска насам, да прочисти територията до пустините. Още една? — попита кръчмарят и кимна към празната халба на Каспар.

— След малко. Първо да нахраня коня и да съм сигурен, че има чиста вода.

— Ще нощуваш ли?

— Искам стая.

— Избери си. Имам агнешко, а хлябът е печен вчера.

— Чудесно — отвърна Каспар и излезе от гостилницата.

Нощният въздух беше хладен. По тези места беше зима, но се намираха достатъчно на север и близо до пустините, така че никога не ставаше истински студено. Напълни едно ведро от кладенеца и го изля в коритото. След това сложи на коня торба с овес и го огледа внимателно. Беше го пришпорвал здраво и искаше да е сигурен, че е добре.

Замисли се. Част от него искаше да се завърне по тези места и да си изгради нова империя, но напоследък амбициите му се бяха притъпили. Все пак не бяха изчезнали напълно. Каквото и да беше влиянието на магьосника Лесо Варен, бившият херцог на Оласко беше дълбоко амбициозен мъж.

Мъжете, които носеха ред по тези земи, имаха визия, а не само желания. Търсенето на власт за лична изгода беше плод на алчността. Каспар тепърва почваше да оценява благородството в търсенето на власт, за да служиш на другите. Пъг, Накор и Магнус можеха да постигнат изумителни неща, но само се опитваха да направят света по-безопасно място.

Поклати глава, защото знаеше, че няма никаква етническа или правна причина да изгражда държава тук. Щеше да е просто поредният разбойнически главатар, жадуващ за собствено кралство.

По-добре да намери генерал Аленбурга и да се запише на служба при раджа. Несъмнено щеше да се издигне бързо и да командва собствена армия. Но дали наистина можеше да понесе службата при друг?

Започна да се смее. Какви ги мислеше? Сега служеше на Конклава, въпреки че не бе полагал официална клетва. Откакто бе занесъл на Пъг вестта за талноите и света на дасатите, непрекъснато изпълняваше задачи за него.

Все още подсмивайки се, той тръгна към кръчмата. Реши, че служи на целия свят и че дните му като владетел са безвъзвратно отминали. Но поне животът беше интересен.

След десет дни Каспар водеше коня си през претъпканите улици на Хигара. Градът се бе променил през последните години и навсякъде се виждаха следи от просперитет. Имаше много нови сгради. При предишното му преминаване градът се ползваше като база за армията на Мубоя при настъплението на юг. Сега единствените мъже в униформа бяха градските стражи. Каспар забеляза, че униформите им приличат на тези на редовната армия. Ясен знак, че Хигара вече е част от Мубоя.

Отправи се към странноприемницата, в която бяха приказвали с генерал Аленбурга преди три години. Вече нямаше войници и едно момче изтича да се погрижи за коня му. Беше приблизително на възрастта на Йорген, когато се бяха срещнали, и напомни на Каспар за главната цел на пътуването му. Бившият херцог реши да не мисли колко малка е вероятността да намери двама души в тази огромна страна и подаде една монета на момчето.

— Измий мръсотията и го изчеткай.

Хлапето се усмихна и прибра парите.

Каспар влезе в странноприемницата и се огледа. Беше пълно с търговци, които обядваха.

— Господине? — попита мъжът зад тезгяха, щом Каспар застана пред него.

— Ейл — отвърна Каспар, извади една медна монета и я остави, щом му сервираха халбата.

Мъжът извади пробен камък, провери цвета на монетата и каза:

— Ще стигне за две.

— Почерпи се — отвърна бившият херцог.

Мъжът се усмихна.

— Още ми е рано. Благодаря, може би по-късно.

Каспар кимна и попита:

— Къде се намира местният гарнизон?

— Нямаме. На около ден път на юг има гарнизон, в Дондия. След като Сасбатаба се предаде, войската се изтегли. Веднъж в седмицата минава патрул, освен това имаме градско опълчение, което да помага на стражата. Може да се каже, че вече има мир.

— Сигурно е приятно разнообразие.

— Няма спор.

— Имате ли стаи?

Мъжът кимна и извади ключ.

— В края на стълбището, последната стая вляво. Има прозорец.

Каспар взе ключа.

— Къде е седалището на стражата?

Барманът му обясни и след като хапна студено говеждо с притоплени зеленчуци, Каспар тръгна натам. Градът се превръщаше в търговски център. За момент Каспар изпита известно съжаление. Флин и останалите търговци от Кралството щяха да открият тук, каквото търсеха. Четиримата търговци бяха причината да попадне на талноя и бяха загинали, без да осъзнаят каква роля са изиграли.

Като се сети за това проклето нещо, Каспар се зачуди дали не трябва да си постави срок, след който да прекрати търсенето на Йойхана и Йорген.

Лесно откри сградата на стражата и отвори вратата.

Един младеж със значка на туниката — седеше на маса, служеща за писалище — вдигна глава и попита с цялото самочувствие на младок, натоварен отскоро с отговорност:

— Какво мога да направя за вас?

— Търся един човек. Войник. Казва се Бандамин.

Симпатичният светлокос младеж се престори, че мисли.

— Името не ми е познато. В коя част служи?

Каспар се съмняваше, че момчето ще знае къде е Бандамин, дори да знаеха частта.

— Нямам представа. Той е от едно село на север оттук и е бил принуден да служи.

— Принуден значи? Най-вероятно е с пехотата на юг.

— Търся и едно момче. Около единадесетгодишно — Каспар се зачуди колко ли е пораснал Йорген и показа предположението си с ръка. — Вероятно горе-долу толкова високо. С руса коса.

Младежът сви рамене.

— Непрекъснато минават момчета. Керванджии, бегълци, бездомници, джебчии. Мъчим се да ги гоним от улиците. Често се събират в банди.

— Къде да намеря подобна банда?

Младият мъж му отправи нещо като подозрителен поглед, който по-скоро изглеждаше нелеп.

— За какво ви е момчето?

— Бащата е принуден да отиде в армията; момчето тръгва да го търси. А майката търси и двамата.

— А вие търсите майката?

— Всичките. Приятели са ми.

Младежът сви рамене.

— Съжалявам, но ние знаем само тези, дето причиняват неприятности.

— Та къде да намеря бандите?

— Обикновено са около кервансарая или пазара. Ако се съберат много на едно място, ги подгонваме, но те просто се събират другаде.

Каспар благодари на младежа и излезе. Огледа улицата, сякаш търсеше вдъхновение. Все едно обикаляше бойно поле и търсеше определена стрела сред десетките хиляди. Вече беше късен следобед. За разлика от горещия Кеш, тукашните пазари работеха непрекъснато и нямаха почивка през деня. Все пак най-голямата посещаемост щеше да е преди залез-слънце. Оставаха му около два часа и половина.

Отиде до пазара и го огледа. Сергиите бяха вдигнати хаотично, без някакъв видим ред. Първоначално през града бе преминавал един главен път, ориентиран север — юг. Постепенно пътят бе изместен със стотина метра и в празното пространство бе възникнал пазар.

Виждаха се много деца, но повечето помагаха на родителите си по сергиите. По общо споразумение никой не се разполагаше в центъра на площада. На ъгъла с една странична уличка имаше стълб с фенер. Каспар реши, че фенерът се пали всяка вечер, вероятно от някой страж. Това бе единственият стълб, който бе видял в Хигара, така че едва ли имаше специална длъжност. Някой някога беше решил, че може да закове на него пътна табела. Каспар прокара ръка по старото дърво и се зачуди колко ли тайни са били прошепнати през годините под този стълб.

Облегна се на него и се огледа. Опитният ловец в него забеляза дребни неща, които биха убегнали на останалите. В началото на една уличка висяха две момчета и се правеха, че си говорят, но всъщност наблюдаваха. Пост. Но за какво?

След около половин час наблюдение Каспар почти схвана какво става. През няколко минути влизаха и излизаха момчета. Ако се появеше някаква заплаха, постовите подаваха сигнал — най-вероятно подсвирваха, но от такова разстояние не можеше да каже. Щом заплахата отминеше, сигнализираха отново. Любопитството, както и желанието на Каспар да намери информация за Йорген и Йойхана го тласнаха натам. Той се приближи и спря малко преди да привлече вниманието на постовите.

Реши да изчака още. Усещаше, че всеки момент нещо ще се случи.

Момчетата се изсипаха от уличката като плъхове, бягащи от преливаща канализация. Двамата на стража хукнаха в различни посоки, но всеки от десетината зад тях носеше пресни самуни хляб. Явно някой бе успял да се вмъкне в хлебарница и бе изнесъл колкото се може, преди пекарят да се усети. Разнесоха се викове и търговците на пазара разбраха, че се извършва някакво престъпление.

Едно десетинагодишно момче се стрелна покрай Каспар и той го хвана за яката на мърлявата туника. Хлапето мигновено пусна хляба и вдигна ръце, за да се измъкне от парцаливото си облекло. Бившият херцог обаче бързо го сграбчи за дългата коса.

— Пусни ме! — извика момчето.

Каспар го помъкна към една уличка и щом се отдалечиха от пазара, спря и го огледа. Момчето риташе, хапеше и се опитваше да го удари с учудваща сила, но Каспар имаше огромен опит с диви животни. Все още носеше белези от срещата с една росомаха, която бе държал за врата и опашката, докато главният лесничей на баща му я убие.

— Спри да се дърпаш и ще те пусна, но трябва да ми отговориш на няколко въпроса.

— Пусни ме! — извика момчето. — Помощ!

— Предпочиташ да говориш със стражата ли? — попита Каспар и го вдигна на пръсти.

Хлапето спря да се дърпа.

— Не.

— Отговори на въпросите ми и ще те пусна.

— Даваш ли дума?

— Давам.

— Закълни се в Калкин — настоя момчето.

— Кълна се в Бога на крадците, измамниците и лъжците. Ще те пусна, след като ми отговориш.

Хлапето спря да се съпротивлява, но Каспар продължи да го държи.

— Търся едно момче, някъде на твоите години.

Малкият крадец го изгледа притеснено.

— Какъв тип момче предпочиташ?

— Не тип, а конкретно. Казва се Йорген. Може би е минал оттук преди около година.

Детето се успокои.

— Знам го. Тоест познавах го. Русоляв, дойде от някаква ферма на север да търси баща си. Беше почти умрял от глад, та го понаучихме на някои неща. Остана с нас известно време. Не се справяше с краденето, но беше стабилен в боя. Отстояваше своето.

— С вас? — попита Каспар.

— С моите другари. Мотаем се заедно.

Появиха се двама граждани и Каспар свали момчето на земята, без да пуска ръката му.

— Какво стана с него?

— Замина на юг, към Кадера. Раджът води война и баща му сигурно е там.

— А майката на Йорген минавала ли е? — Каспар описа Йойхана и пусна ръката на момчето.

— Не. Не съм я виждал — и хлапето хукна, преди бившият херцог да успее да попита още нещо.

Каспар въздъхна и тръгна към пазара. Тази вечер щеше да си почине и утре да продължи на юг.

След седмица Каспар напусна проспериращите части на държавата, която вече се наричаше кралство Мубоя. Младият радж бе приел титлата махараджа или „велик крал“. Бившият херцог отново яздеше през военна зона и на няколко пъти го спираха за разпит. Вече беше по-лесно, защото само казваше, че търси генерал Аленбурга. Добрите дрехи и очевидното му богатство му осигуряваха пропуск.

Селото се казваше Тимбе и бе превземано три пъти, два от които от Мубоя. Намираше се на половин ден езда от Кадера, южната база на армията. Каспар бе научил, че генералът е пристигнал тук на проверка след последните стълкновения.

Единственото, което не демонстрираше загубата на Мубоя, беше липсата на отстъпващи войници. Но от разположението на частите и видимите поражения Каспар можеше да каже, че офанзивата на махараджата е спряна. В най-добрия случай щеше да има временно примирие. В най-лошия след няколко дни щеше да последва контраофанзива.

Нямаше проблем да намери командната шатра — тя бе разположена на един хълм над бойното поле. Докато се изкачваше, видя как войниците окопават южните позиции и придоби окончателна представа за тактическата ситуация.

Един офицер и един войник му махнаха да спре.

— Какво искате? — попита офицерът.

— Да говоря с генерал Аленбурга — отвърна Каспар и слезе от коня.

— Кой сте вие? — офицерът беше млад, изморен и мръсен. Белият му тюрбан беше станал бежов от калта, а по ботушите и панталоните му имаше кървави пръски. Тъмносините туники не можеха да скрият петната от кръв по двамата с войника.

— Каспар от Оласко. Ако паметта на генерала е измъчена от скорошните битки, припомнете му за чужденеца, който го посъветва да остави стрелците в тила при Хигара.

Офицерът, който явно беше готов да го отпрати, промени мнението си.

— Бях в кавалерията, която излезе във фланга на стрелците. Помня мълвата, че някакъв чужденец предложил това на генерала.

— Радвам се, че ме помнят.

Младият мъж се обърна към войника.

— Виж дали генералът ще намери минута за стария си познат.

След няколко минути позволиха на Каспар да влезе в командния павилион. Той подаде поводите на коня си на войника и последва младия офицер.

Генералът сякаш бе остарял с десет години, но се усмихна, щом го видя. Тъмната му коса се беше прошарила и бе сресана зад ушите.

— Дошъл си да поиграем шах ли, Каспар? — каза той и му подаде ръка.

Бившият херцог се здрависа.

— Не очаквах, че ще ме запомните.

— Малцина ми предлагат брилянтен тактически план и ме бият на шах в един и същи ден — генералът му махна да седне до маса, на която бе разстлана голяма карта, и прати ординареца си за нещо освежително.

— Можеше да те използвам на няколко пъти, Каспар. Ориентираш се по-добре от повечето ми командири.

Каспар кимна на комплимента, взе чашата студен ейл, която му поднесе ординарецът, и попита:

— Откъде намерихте лед по тези места?

— Отстъпващите войски на нашия противник, така наречения крал на Оканала, имаха ледено хранилище в селото, което превзехме преди няколко дена. Успяха да унищожат повечето припаси, но нямаха време да се занимават с леда — генералът отпи и се усмихна. — За което съм им благодарен. Последния път, когато се видяхме, опитваше да закараш мъртъв приятел у дома. Какво те води по нашите земи?

Каспар помисли за нещата, които се бяха случили след предишната им среща.

— Този в ковчега стигна докъдето трябваше. После ме завъртяха други неща. А сега търся едни приятели.

— Така ли? Предния път каза, че сте търговци. Нима имаш приятели толкова на юг?

Каспар разбираше подозренията на генерала — все пак Аленбурга наскоро бе загубил решаваща битка.

— Всъщност са от север. Един мъж, Бандамин, е бил взет на служба на север оттук. Всъщност по-скоро са го отвлекли търговци на роби, които са го предали на армията ви.

— Случва се — призна генералът. — По време на война цивилизованите порядки не се спазват много-много.

— Той има жена и момче. Хлапето разбрало, че баща му е с вашата армия, и тръгнало да го търси. После майката тръгнала след него.

— А ти вървиш след майката — допълни Аленбурга.

— Искам да ги върна с момчето у дома.

— А съпругът?

— Ако е възможно, и него. Може ли да го откупя?

Генералът се засмя.

— Ако им давахме възможност да се откупват, щяхме да закъсаме. Най-хитрите все ще намерят начини. Не, срокът на службата му си остава пет години, без значение как се е записал.

Каспар кимна и каза:

— Не съм изненадан.

— Потърси момчето и майката. Децата са в обоза, на запад от хълма до потока. Съпругите и лагерните курви също са там.

Каспар допи ейла и се изправи.

— Няма да ви отнемам повече време, генерале. Вие сте изключително щедър.

— Какво мислиш за ситуацията? — спря го Аленбурга.

Каспар се поколеба за миг.

— Войната свърши. Време е да изковете мир.

Генералът потърка брадата си с пръсти.

— Защо смяташ така?

— Събрали сте всички боеспособни мъже в радиус от триста мили. Минах през два по-големи града и множество малки поселища. Има само мъже над четиридесет и хлапета. Всеки потенциален войник вече е на служба.

— Гледам, че се окопавате на юг и очаквате контраофанзива оттам — продължи той. — Но ако Оканала все още има възможност за бой, ще ви удари вляво, за да ви притисне в реката. Най-добрата тактика е да се оттеглите в града и да се окопаете там. Това ще е вашата граница за следващите пет години. Даже по-скоро десет. Време е да прекратите войната.

— Само че махараджата иска да слезем на юг към Града на Змийската река, за да може да приемем, че Източните земи са умиротворени.

— Предполагам, че младият ви владетел се надява някой ден да присъедини и самия град към Мубоя.

— Вероятно. Но иначе си прав за останалото. Според съгледвачите ми Оканала също се окопава. И двамата сме изцедени.

— Не съм наясно с политиката ви — призна Каспар, — но има времена, когато примирието е единственият изход, защото е за предпочитане пред пълното унищожение. Нека махараджата ожени някои от роднините си за роднина на краля и се разберете.

Генералът се изправи и му подаде ръка.

— След като намериш приятелите си и ги върнеш у дома, може да се отбиеш по всяко време, Каспар от Оласко. Ще те направя генерал и когато дойде времето, ще ударим на юг заедно.

— Ще ме направите генерал? — Каспар се усмихна.

— Да. Предишния път командвах бригада, но вече съм начело на цялата армия — Аленбурга отвърна на усмивката му. — Братовчед ми цени успехите.

Каспар стисна ръката му.

— Ако ме погне амбицията, знам къде да ви намеря.

— На добър час, Каспар от Оласко.

— На добър час, генерале.

Каспар излезе от павилиона, яхна коня и го подкара ходом към реката и обоза.

Още отдалече ясно се виждаха следи от битка. Традициите на войната забраняваха да се атакува обозът с жените и децата, но понякога това не се спазваше и конфликтът засягаше цивилните.

Много от момчетата бяха леко или по-сериозно ранени. Неколцина лежаха под фургоните, защото състоянието им бе твърде тежко. Каспар се насочи към един набит мъж с подгизнала от кръв туника, който седеше на един фургон. Мъжът беше свалил металната си кираса и шлема и зяпаше в далечината.

— Вие ли сте командирът на обоза? — попита Каспар.

Мъжът кимна и по бузите му бавно потекоха сълзи.

— Търся едно момче, казва се Йорген.

Мъжът стисна челюсти и се смъкна от капрата.

— Елате с мен.

Заведе го малко встрани, където няколко войници копаеха яма, а момчетата мъкнеха ведра с нещо, което приличаше на масло. Явно нямаше да има отделни клади и всички мъртви щяха да бъдат изгорени заедно. Жертвите бяха подредени от другата страна на ямата. Малко преди средата на редицата мъжът спря. Каспар сведе поглед и видя три тела — лежаха едно до друго.

— Беше добро момче — гласът на командира на обоза беше прегракнал от крещенето на заповеди, от прахта — и от мъка.

Йорген и Йойхана лежаха заедно, а до тях лежеше мъж с униформа. Нямаше съмнение, че е Бандамин, приличаше си доста с момчето.

— Дойде преди година да търси баща си, а след това се появи и майката. Работеше усърдно и без да се оплаква, а жената се грижеше за всички момчета, сякаш са нейни. Когато можеше, се появяваше и бащата. Бяха радост за окото — мъжът махна наоколо. — Насред всичко това те бяха щастливи просто защото са заедно — очите му отново се напълниха със сълзи. — Когато уредих да го прехвърлят в обоза, мислех, че им правя услуга. Въобще не предполагах, че ще нападнат и нас. Това е против традициите! Те избиваха жени и деца! Противно на всякакви правила!

Каспар погледна тримата. Съдбата ги бе събрала само за да загинат заедно, далеч от дома. Бандамин бе получил тежък удар в гърдите, може би от боздуган, но лицето му бе незасегнато. Носеше синьо-жълтата униформа на Мубоя. Избеляла, мръсна и често кърпена. Вероятно Йорген щеше да прилича на него. Имаше честно лице. Изглеждаше като човек, който се усмихва доста. Очите му бяха затворени, сякаш спеше. Йойхана изглеждаше незасегната и Каспар предположи, че са я уцелили с копие или стрела в гърба, докато е тичала да спаси децата. Косата на Йорген беше потъмняла от кръвта, а главата му бе изкривена под неестествен ъгъл. Каспар изпита леко облекчение, защото смъртта му явно беше била внезапна и вероятно без болка. Стана му тъжно. Момчето бе толкова младо…

Огледа и тримата. Лежаха като спящо семейство. Знаеше, че животът си продължава и че никой освен него и двама-трима на север няма да забележи смъртта на Бандамин и семейството му.

Командирът на обоза го изгледа, сякаш очакваше да каже нещо. Каспар погледна още веднъж трите тела, след което обърна коня и пое на север.

Докато се отдалечаваше от бойното поле, усети как нещо в него изстива. Беше лесно да мрази Оканала, че е нарушил традициите на „цивилизованата“ война. Можеше да мрази Мубоя, че е откъснала човек от семейството му. Беше лесно да мрази всички и всичко. Но Каспар знаеше, че през годините действията му бяха откъсвали стотици Бандаминовци от семействата им и бяха погубвали стотици като Йойхана и Йорген.

Въздъхна тежко, от дъното на душата си, и се зачуди дали има и друга причина за съществуване освен безкрайното страдание, завършващо със смърт. Дори да имаше, в този момент не можеше да се сети.

4

Нощни ястреби

Войниците се придвижваха тихо.

Ерик фон Даркмоор, херцог на Крондор, рицар-маршал на Западната армия и Пазител на Запада, стоеше зад една скала и наблюдаваше как мъжете му заемат позиции. Те бяха от специалния отряд от Гвардията на принца и се придвижваха в задълбочаващите се сенки на залязващото слънце. Ерик лично бе организирал обучението им, докато се издигаше от капитан в армията, през командир на гарнизон, та до рицар-маршал.

Войниците бяха част от легендарните Кралски крондорски първопроходци, рота скаути и следотърсачи, които се бяха превърнали в малък отряд за специални задачи. Носеха къси тъмносиви табарди с емблемата на Крондор — орел, прелитащ над планински връх, — черни панталони с червен кант по бедрото и здрави ботуши, удобни за ходене, езда и както се налагаше тази вечер, катерене. Всички имаха прости черни шлемове и бяха въоръжени с къси мечове и ками. Всеки мъж разполагаше с допълнителни умения и в момента двамата най-добри катерачи водеха нападението.

Ерик плъзна поглед нагоре по скалите.

Над тях се издигаше цитаделата Кавел, надвиснала над разклонението на главния път. В близост до нея се спускаше малък водопад, който се пенеше на малка площадка по средата на скалата и после отново продължаваше надолу. Поради неизвестни обстоятелства потокът бе сменил пътя си в другия край на клисурата и старото му корито бе пресъхнало. Целта на отряда бе малкото езерце, защото според информацията отпреди стотина години зад него имаше таен проход към цитаделата.

Ерик беше довел войниците си в Кавел преди зазоряване и се бе постарал да ги скрие по къщите. Трудна задача в толкова малко градче, но до обяд местните се бяха върнали към нормалното си ежедневие. Ерик не се притесняваше от шпиони в града, защото на никого не се разрешаваше да го напуска. Основната му тревога бяха евентуалните наблюдатели по хълмовете и той се бе постарал да вземе всички необходими мерки.

Магнус бе помогнал с една магическа илюзия и ако евентуалните наблюдатели не бяха опитни магьосници, нямаше да забележат пристигането на стотината войници. По залез Магнус отново направи заклинанието и мъжете бързо се разделиха на два отряда. Първият тръгна по пътя към цитаделата, а другият под командването на Ерик се насочи към тайния вход.

Старият войник стоеше неподвижно и наблюдаваше разполагането на хората. Беше на осемдесет и пет години, но благодарение на отварата на Накор приличаше на тридесет години по-млад. Доволен от развитието на нещата, Ерик се обърна към Накор и Магнус, които стояха до него. Личната му охрана се намираше малко по-встрани и очевидно се притесняваше от това.

— Сега какво? — попита Накор.

— Ще почакаме — отвърна Ерик. — Ако имат наблюдател от тази страна, вече са ни забелязали. Или ще нападнат по някакъв начин, или ще опитат да избягат от другата страна.

— Ти какво предполагаш? — обади се Магнус.

Ерик въздъхна.

— Аз щях да се притая и да се престоря, че няма никого. Ако номерът не мине, щях да съм подготвил гадно посрещане за всички. Сведенията ни са от сто години и не особено пълни, но знаем, че цитаделата е като лабиринт с много места за поставяне на капани и засади. Нападението хич няма да е лесно.

Накор сви рамене.

— Мъжете ти са добри.

— Най-добрите. Лично съм ги подбирал един по един и са тренирани за подобни задачи, но не искам да ги жертвам сляпо.

— Налага се, Ерик.

— Знам, Накор — отвърна старият ветеран. — Иначе нямаше да съм тук.

— Какво мисли за това херцогът на Саладор?

— Няма представа, че съм тук — Ерик се обърна към Накор. — Избра страшно неприятен момент да ми стовариш това, стари приятелю.

— Винаги става така, нали?

— Понякога си мисля, че щеше да е по-добре Боби дьо Лунвил и Калис да ме бяха обесили онази хладна сутрин — очите му се обърнаха към последните лъчи на залязващото слънце и после пак към Накор. — Но пък има и мигове, в които не съжалявам. Като свърши всичко, ще разберем този момент от кои ще е — старецът се усмихна. — Нека да почакаме малко.

Спуснаха се малко надолу, покрай войниците, които очакваха началото на нападението. В тила имаше няколко слуги с конете и обоза. Ерик махна на личния си скуайър, който бе останал с момчетата от обоза, и младежът извади чаши и наля вино от един мех. Накор взе своята и вдигна въпросително вежди.

— Вино преди битка?

— Защо не? — отвърна херцогът и отпи. След това обърса уста с ръкавицата си. — Сякаш си имам малко неприятности, та ме пратихте в другия край на Кралството да преследвам убийци.

Накор сви рамене.

— Някой трябва да го направи, Ерик.

Старият воин поклати глава.

— Накор, живях дълго и по-интересно от повечето хора. Ще излъжа, ако кажа, че искам да умра, но определено ми се ще да сваля този товар от плещите си — той погледна остро дребния исаланец. — Мислех, че съм на път, преди да се появиш онази нощ.

— Имаме нужда от теб.

— Кралят има нужда от мен.

— Целият свят — Накор понижи глас, за да не го чуят другите наоколо. — Ти си единственият високо издигнат човек в Кралството, на когото Пъг вярва.

— Разбирам защо той се разграничи от Короната — херцогът изгълта виното на три глътки, подаде празната чаша на скуайъра да я налее пак, след което му махна да се отдалечи. — Но трябваше ли да обижда принца на Крондор? Открито? Пред армията на Велики Кеш?

— Минали работи, Ерик.

— Ще ми се да бяха — херцогът сниши глас още повече. — Ако още не знаеш, принц Робърт беше призован.

— Това е лошо.

— Откакто се издигнах, имахме три принца на Крондор. Аз съм херцог само защото крал Риан взе лорд Джеймс в Риланон. Временната ми позиция трае вече девет години и сигурно ще продължи още девет, ако съм жив.

— Защо са призовали Робърт?

— Вие имате по-голям шанс да разберете — Ерик млъкна и загледа потъмняващото небе. — Политика. Робърт никога не е бил популярен в Конгреса на лордовете. Лорд Джеймс е благородник от Запада, което не допада на мнозина, които искат да са главните съветници на краля. Джеймс е проницателен почти колкото дядо си. А това име все още навява сериозни спомени. Лорд Джеймс от Крондор.

Накор се усмихна.

— Джими си беше оправен още преди да стане херцог — войниците вече очакваха сигнал да започнат изкачването. — Все пак имаме навика да запомняме величието и да забравяме недостатъците. Джими също направи своите грешки. Ако Робърт няма да свърши работа, тогава кой?

— Има и други братовчеди, по-способни — Ерик го погледна тъжно. — Може да се стигне до гражданска война, ако кралят не е внимателен. Той е потомък на крал Боррик, но няма синове, а много братовчеди ще имат основателни претенции за трона, ако остане без наследник.

Накор сви рамене.

— Живял съм дълго, Ерик. Кралете идват и си отиват. Нацията ще оцелее.

— Но на каква цена, приятелю?

— Кой ще е новият принц на Крондор?

— Това е въпросът, нали? — херцогът се изправи и махна на хората си да се приготвят. Вече бе достатъчно тъмно и трябваше да започнат нападението. — Принц Едуард е популярен, интелигентен, добър боец и би могъл да постигне консенсус в Конгреса.

— Така че кралят ще избере някой друг — засмя се Накор.

Ерик не отговори и махна на двама от хората си, нахлузили въжета през рамо, да тръгват по скалите. Те започнаха да се изкачват само с ръце и крака.

Накор ги гледаше как изчезват в спускащия се мрак. Движеха се мълчаливо, като паяци по стена. Знаеше, че това изкачване е опасно, но беше единственият начин да се спусне въже за останалите.

— Мисля, че принц Хенри ще получи поста, защото ще може да го заменят лесно, ако кралица Ан роди наследник. Ако Едуард получи Крондор, след няколко години… може да не успеят да го сменят — гласът на Ерик заглъхна, когато неговите хора достигнаха ръба на скалната площадка с езерцето.

— Странно място за таен вход, толкова високо в скалата — обади се Накор.

— Предполагам, че Нощните ястреби са го построили преди години. Според хората ми има следи от обработване на камъка. Може би е имало пътека, която е рухнала — той въздъхна. — Време е. Къде е твоят човек?

Накор кимна назад.

— Спи под каруцата.

— Викни го.

Накор отиде при каруцата с припасите и двете момчета, които я наглеждаха. Под каруцата лежеше едър мъж, който се надигна веднага щом Накор го подритна.

Ралан Бек се измъкна и надвисна над Накор. Беше висок почти седем стъпки и се извисяваше над дребния комарджия като канара. Исаланецът знаеше, че спътникът му е докоснат от Бога на Злото и носи мъничка частица от него, което го правеше необикновено опасен. Единственото предимство на Накор беше огромният му опит и така наречените му „номера“.

— Време ли е?

Накор кимна и каза:

— Почти се изкачиха. Знаеш какво да правиш.

Бек се наведе и вдигна шапката си. Беше я взел от един мъж, когото уби пред очите на Накор, и сега я разнасяше като трофей. Широкополата шапка от черен филц с втъкнато перо му придаваше контешки вид, но исаланецът знаеше, че младежът е склонен да причинява болка и е дарен с нечовешка сила и бързина.

Бек се приближи до подножието на скалите и зачака. След малко отгоре тихо се спуснаха две въженца. Войниците завързаха за тях по-дебелите въжета за изкачване и зачакаха другарите им да ги изтеглят. Ралан Бек разкопча колана с меча си и го премести на рамо, така че ножницата да мине на гърба му. След това хвана въжето и започна да изкачва скалата, сякаш се бе занимавал с това цял живот. Другите войници го последваха, но въобще не можеха да се мерят със скоростта му.

Ерик го наблюдаваше как изчезва в мрака.

— Защо настояваш той да мине пръв, Накор?

— Може и да не е неуязвим, Ерик, но е много по-труден за убиване от твоите хора. Магнус ще се погрижи за тези, които ще нападнат отпред. Ако отзад има някакви магически прегради, Бек е с най-голям шанс за оцеляване.

— Имаше време, когато аз щях да съм първият на въжето.

Накор потупа приятеля си по ръката.

— Радвам се, че с годините си поумнял, Ерик.

— Виждам, че и ти не се втурна доброволно нагоре.

Накор само се ухили.

Бек опипваше с пръсти каменната врата. В мрака не можеше да види цепнатината, която бележеше входа. Опита да настрои сетивата си, защото с годините бе разбрал, че може да долавя разни неща. Внезапна атака, настроението на коня, търкулване на зар. Наричаше го късметлийско усещане.

Да, зад тази врата имаше нещо, при това интересно. Ралан Бек не познаваше страха. Точно както предполагаше Накор, в младежа от Новиндус имаше нещо различно, почти неземно. Бек погледна надолу към дребосъка и стария войник и откри, че почти не ги различава в мрака.

— Фенер — прошепна той и един от бойците му подаде специално конструиран затворен фенер. Бек го насочи към Накор и Ерик и бързо отвори и затвори капачето три пъти. Това беше сигналът да продължат предпазливо.

Не че Ралан разбираше напълно значението на предпазливостта. За него тя беше почти толкова чужда, колкото и страхът. Опитваше да разбере нещата, които Накор непрекъснато му говореше, но често само кимаше и се преструваше, за да го оставят на мира.

Бек опипа целия ръб и се увери, че вратата се отваря само отвътре.

— Лост — един от войниците пристъпи напред и тикна лост в цепнатината. След като го видя, че се мъчи, Ралан го избута: — Дай на мен.

Натисна с нечовешката си сила, металното резе се отскубна от гнездото си и вратата се отвори широко. Без да се притеснява от шума, Бек се обърна към войниците и вдигна ръка.

— Чакайте! — и се вмъкна вътре.

Бойците знаеха заповедите. Бек щеше да е първи, а те щяха да влязат, когато ги повика или ако изминат десет минути. Един от тях обърна малък пясъчен часовник, за да засече времето. Мъжете на Ерик се притаиха около езерцето, заслушани в шума на водопада в нощта.

Бек вървеше бавно, без да се притеснява от липсата на светлина. Стъпваше леко, без да отпуска цялата си тежест, докато не се увереше, че няма да пропадне в яма или да задейства капан. Знаеше, че е издръжлив на болка — бяха го ранявали няколко пъти през краткия му живот, — но нямаше самоубийствени наклонности. Освен това, ако Накор беше прав, напред го очакваше забавление.

Замисли се за дребосъка и за момент спря. Не го харесваше, но като цяло не харесваше никого, макар и да не мразеше никого. Чувствата му към хората бяха предсказуеми. Те бяха съюзници, противници или пък без значение, като конете и другите животни. Понякога полезни, но често незаслужаващи внимание. Но дребосъкът беше пробудил у Бек някакви странни чувства, които той не можеше да определи. Преди му доставяше удоволствие да наблюдава как на хората им тече кръв и умират, харесваше и грубия секс. Знаеше, че обича битките. Трясъкът на стомана, виковете, кръвта и… смъртта. Беше открил, че му харесва да гледа как съществата умират. Беше омайващо да видиш как мърдащо допреди минути създание застива и се превръща в парче месо. Месо, което дори не можеше да се използва, ако ставаше дума за хора.

Сега Бек очакваше да се сблъска с много опасни хора и нямаше търпение да ги избие.

Лек шум отпред го накара да забрави за Накор и объркването, което му причиняваха думите на дребосъка. Някой се движеше в дъното на коридора и Бек се напрегна в очакване.

Трябваше да се върне, но бе загубил представа за времето. Колко дълго течаха десет минути? Останалите и без това щяха да го последват, а той жадуваше за клане. От много време не се бе наслаждавал на добра битка. Накор му беше направил нещо и главата го заболяваше, когато започнеше да мисли за някои работи. Все пак дребосъкът беше казал, че няма проблем да избие всички в тази цитадела — всички освен бойците на стария войник, които идваха от другата страна.

Ралан Бек усети, че се мотае, и пропъди всички мисли освен една: да намери причинителя на шума. Ускори крачка и за малко да падне в една яма. Единствено „късметлийското усещане“ го спря в последния момент.

Извади един малък цилиндър, който му бе дал Накор, и махна капачето. Вътре имаше сноп клечки и той взе една. Затвори цилиндъра и го прибра, а после размаха клечката във въздуха. След секунди в единия край се появи пламък. Бек се изненада от силата на светлината, която излизаше от пръчицата.

Погледна ямата в краката си и не можа да види дъното. Радваше се, че не бе паднал, но не защото можеше да пострада, а защото щеше да му се наложи да чака, докато пристигнат войниците. Не се знаеше дали някой от тях няма да падне отгоре му, което не звучеше никак добре, а и дали щяха да имат достатъчно дълго въже?

Направи две крачки назад, засили се и прескочи ямата. Пусна запалената клечка на пода и я стъпка.

Изчака да се увери, че никой не е чул скока му, и продължи напред. За момент се замисли дали да не остави нещо, което да предупреди войниците за ямата. После се учуди откъде въобще му е дошла подобна мисъл. Какво го беше грижа дали някой ще падне? Това беше сложен въпрос, от онези, които бяха работа на Накор. Бек нямаше време да се чуди за подобни работи.

Отпред се чуваха приглушени гласове, а той знаеше, че го очаква битка.

Магнус погледна небето, прецени, че е време да тръгва, и махна на двама от войниците да го придружат до главния вход на цитаделата. Пътят изглеждаше изоставен от години, но по здрач Магнус го бе проучил и бе установил, че това е маскировка. Някой го използваше от отдавна, но се опитваше да прикрива този факт. Това окончателно го убеди, че доверието на баща му в наемника Джовал Делан е оправдано. Местните бандити нямаха възможностите, а и желанието да поддържат нещо подобно.

Войниците пълзяха бавно по пътя през клисурата — единствения път към цитаделата. Магнус не беше така добре запознат с военното дело като брат си и баща си, но разбираше колко смъртоносно би било да се щурмува укреплението. Само слуховете за демони и дългогодишният мир в региона бяха оставили цитаделата неизползвана.

Все пак в момента той имаше други грижи. На първо място трябваше да се погрижи мъжете с него да останат незабелязани колкото се може по-дълго. Магнус беше доста млад според мерките на маговете, но беше наследил някои дарби от родителите си. Майка му имаше по-добър нюх да открива присъствието на магия, но Пъг се оправяше по-добре с естеството на заклинанията или устройствата. За щастие Магнус беше наследил и двете способности. Така че откри четири капана между дъното на клисурата и върха на рампата.

Контрира заклинанията със самочувствие и бързина, което позволи на войниците на Ерик да продължат незабелязани. Всеки евентуален наблюдател щеше да има проблем да различи сивите фигури в сумрака. Малката луна нямаше да изгрее поне още час, а дори тогава светлината й щеше да е доста слаба.

Командващият офицер даде знак с ръка на хората си да се приготвят. В миналото подвижен мост бе свързвал пътя и портата. Сега мостът висеше на едната си верига от другата страна и разстоянието бе твърде широко за прескачане. След нов сигнал от тила се появиха четирима души с две сглобяеми стълби — щяха да ги използват за мост. Магнус пък реши да използва уменията си и мина оттатък с левитация.

Мъжете тръгнаха по стълбите спокойно, без да се притесняват от пропастта под краката им. Една грешна стъпка можеше да коства живот. Магьосникът бе впечатлен от дисциплината им.

Отново разпростря сетивата си напред в търсене на други магически клопки и аларми, но не откри нищо. Явно обитателите на цитаделата разчитаха, че външните заклинания ще ги предупредят за евентуална заплаха. Магнус продължи напред, защото усети в далечината нещо, от което настръхна.

Вдигна ръка и от дланта му излезе бледа светлина и освети пространството между външните и вътрешните порти, които бяха затворени и вероятно залостени. Войниците се събраха мълчаливо зад него. На тази светлина бялата коса и бледата кожа му придаваха почти неестествен вид. Но дори войниците да имаха възражения, че ги командва магьосник, явно бяха успели да ги потиснат и търпеливо чакаха заповеди.

Магнус затвори очи и се съсредоточи. След това отпусна сетивата си, опипа ментално вратата и успя да проникне от другата страна. Все едно виждаше картината с очите си. Дървената греда бе наместена в две метални скоби. Той провери всеки сантиметър, след което отвори очи, отстъпи и се обърна към офицера.

— Това е капан.

— Какво предлагате?

— Да минем през вратата, без да вдигаме резето.

Протегна ръка и най-близките до него чуха леко бучене. Внезапно в долната част на портата се отвори дупка, през която можеше да пропълзи човек.

— Един по един — нареди Магнус. — И внимавайте да не докоснете вратите.

Приготви се да контрира заклинанието, ако някой от войниците го задейства, без да иска, но се оказа, че не е нужно — бойците се движеха точно според инструкциите.

Дойде неговият ред и той внезапно откри, че робата му се превръща в пречка — точно по средата на дупката му се наложи да издърпва застъпените й поли.

— Има моменти, когато ми се иска да питам баща си защо магьосниците трябва да носят роби — засмя се той, щом премина.

— Милорд? — учуди се лейтенантът, който очевидно беше лишен от чувство за хумор.

— Нищо — въздъхна Магнус и се обърна към войниците. — Стойте зад мен, освен ако не ви заповядам да минете напред, защото на това място има опасности, които без моето изкуство са непреодолими и за най-смелите. Убивайте на място всеки, който не е Ралан Бек или някой от вашите.

След това се обърна и закрачи в мрака. Светлинката в дланта му мъждукаше като подскачащ фенер.

Бек вървеше право напред, сякаш се разхожда по улица, без да обръща внимание на тъмнината. В дъното на някои от страничните коридори се виждаха светлини, но той не им обръщаше внимание. Не можеше да го обясни, но усещаше, че трябва да мине през цялата цитадела и да стигне до главната зала в предната част.

Очакваше с нетърпение предстоящия бой. Някои от нещата, които бе извършил за Накор, му допадаха, но не бе участвал в истинска битка от твърде дълго. Беше разбил няколко глави в кръчмарски сбивания, но не бе проливал кръв, откакто беше убил онзи император миналата година. Това беше забавно. Почти се засмя, като си спомни изумените изражения на всички, когато видяха как мечът му щръква от гърба на стареца.

Иззад ъгъла се появи мъж с черна броня и без шлем. Преди да успее да реагира, Бек посече гърлото му, точно където свършваше бронята. Мъжът падна с трясък, но на Ралан не му пукаше. Светлината беше само на стотина крачки и той вече нямаше търпение да почне да сее унищожение.

Измина последните метри и се озова в зала с висок таван. Беше построена в стар стил, за да може в най-студените зимни нощи в нея да спят владетелят и семейството му. Само че в момента бе доста западнала.

Високият таван се поддържаше от масивни греди, толкова стари, че бяха станали твърди като желязо, някога варосаните стени бяха вече тъмносиви, а в тъмнината се чуваше пърхането на прилепи. От стените не висяха гоблени, които да предпазват обитателите от студа, а на пода нямаше никакви кожи. Все пак в камината вляво от вратата, през която бе влязъл, гореше огън. Бек огледа с маниакална усмивка двайсетината мъже край него.

В центъра на групата на старовремски столове с кожена тапицерия седяха двама души. Останалите се бяха разположили на ниски столчета или направо на наметалата си на пода. Всички освен двамата на столовете носеха черните брони на Нощни ястреби.

Единият от двамата беше с фина туника и панталони, достойни за благородник. Дрехите му обаче висяха, сякаш е изгубил доста тегло в последно време. Другият беше с черна роба на жрец или магьосник. Мъжът с туниката носеше масивен златен амулет, като този, който му бе показал Накор, а другият нямаше никакви украшения. Беше много слаб и без косми по главата и лицето.

Секунда след появата на Бек мъжете се раздвижиха, двама надуха свирки, за да вдигнат тревога.

— Убийте го! — изкрещя мъжът със златния амулет.

Ралан стисна меча си с две ръце и присви очи, готов за предстоящото клане.

— Не! Спрете! — изкрещя мъжът с робата и загледа Бек с почуда.

Всички замръзнаха, а плешивият си проправи път между тях и спря пред младежа. Младият воин усещаше, че човекът пред него има някакви странни способности, и късметлийските му предчувствия подсказваха, че ще се случи нещо необичайно. Той се поколеба, след което понечи да го съсече.

— Спри — мъжът вдигна ръка и сложи длан на гърдите на Бек. — Чакай.

След това падна на колене и гласът му премина почти в шепот:

— Какво повелява нашият господар?

Човекът с амулета гледаше изумено, а после също се смъкна на колене, последван от всички мъже в залата. Още неколцина убийци се появиха от другите части на цитаделата, повикани от сигнала за тревога, и щом видяха коленичилите си събратя, също последваха примера им.

Бек отпусна меча и попита:

— Какво?

— Какво повелява нашият господар? — повтори мъжът с робата.

Ралан се зачуди какво да отговори. Спомни си подочутите дискусии между Пъг, Накор и останалите на Острова на чародея и каза:

— Варен го няма. Избяга в някакъв друг свят.

— Варен не е господар — отвърна онзи с робата. — Той беше от най-издигнатите слуги — отново докосна гърдите на Бек. — Усещам нашия господар вътре в теб. Той живее в теб, говори чрез теб. Какво повелява нашият господар?

Ралан беше дошъл за битка и това, което ставаше, надхвърляше неговите възможности за разбиране. Огледа бавно стаята и усети, че се изпълва с гняв.

— Не знам… — внезапно вдигна меча и закрещя: — Не знам!

Магнус и хората на Ерик влязоха през главния вход. Друг отряд влезе през вратата, от която бе дошъл Бек. Всички спряха при вида на жестоката картина. На пода лежаха двадесет и шест тела, но нямаше следи от борба. Двадесет и шест обезглавени трупа сред езеро от кръв. Главите се търкаляха навсякъде.

Огънят пращеше. Бек стоеше до него, целият в кръв. Ръцете му бяха алени чак до лактите, лицето му бе омазано с мръсотия. Магнус можеше да види лудостта в очите му. Младежът трепереше толкова силно, че сякаш щеше да се сгърчи в конвулсии.

Ралан Бек отметна глава и нададе вой, който отекна високо в камъните на тавана. Беше вик на раздразнение и ярост. Докато ехото още се носеше, погледна Магнус и извика като обидено разглезено дете:

— Това не беше забавно!

Обърса меча си в най-близкия труп и го прибра в ножницата. Взе едно от ведрата, които се топлеха до огъня, и го изсипа на главата си, без въобще да сваля шапката. След това вдигна от пода едно по-чисто наметало, за да го използва за кърпа. Щом се почисти, заговори пак:

— Магнус, като не се съпротивляват, не е интересно — след това се обърна към войниците. — Гладен съм. Някой носи ли ядене?

5

Подготовка

Миранда крещеше.

— Да не си полудял?

Викаше по-силно от необходимото в малкото помещение.

Магнус наблюдаваше с прикрита усмивка как майка му гневно се отдалечава от писалището на баща му, прави няколко крачки в тесния кабинет и се обръща намръщено. Тя често правеше шумни скандали за неща, които в крайна сметка се развиваха според желанието на баща му. Но Пъг бе опознал през годините жена си и знаеше, че има нужда от физическо изразяване на гнева, за да се отпусне.

— Полудял ли си? — извика пак Миранда.

— Не повече от теб, когато изкара половин година да следиш армията на Изумрудената кралица на Новиндус — отвърна Пъг спокойно и се изправи.

— Това беше различно! — извика Миранда, все още не се бе успокоила. — Пантатийските жреци не можеха да ме открият, нито да ми се противопоставят, дори да бяха успели. Освен това аз мога да се транспортирам без цуранските сфери, забрави ли?

Магнус видя, че баща му се кани да направи някакъв коментар — вероятно за това, че с Накор вече постигат сериозен напредък в транспортирането, но явно размисли и се отказа.

— Говориш за ходене в друг свят! При това в друго ниво на реалност! Кой знае с каква част от уменията си ще разполагаш там? — тя вдигна обвинително показалец. — Дори нямаш представа как да отидеш там. И не ми обяснявай, че ще използваш талноя на Келеуан, за да отвориш разлом. Запозната съм с разломите и знам, че може да се озовеш в някое отровно езеро, посред битка или кой знае какъв друг ужас! Ще скочиш абсолютно на сляпо!

— Няма — Пъг вдигна примирително ръце. — Моля те, трябва да научим повече за дасатите.

— Защо? — настоя Миранда.

— Защото ходих при оракула — нямаше нужда да им обяснява при кой оракул е ходил.

Любопитството на Миранда взе за момент връх над гнева.

— И какво ти каза тя?

— Те идват. За момента имаше твърде много неясноти за по-подробно предсказание. Ще я посетя отново. Но засега трябва да научим повече за тези същества.

— Но талноите на Новиндус са защитени и си седят в покой безброй години — контрира Миранда. — В такъв случай как дасатите ще ни открият?

Пъг само поклати глава.

— Не знам. Оракулът рядко греши.

Магнус усети, че спорът ще се задълбочи, и ловко смени темата.

— Пак ще попитам: как изобщо са попаднали в пещерата?

Пъг знаеше, че въпросът е реторичен, защото имаха множество хипотези, но беше благодарен на сина си за отклоняването на вниманието. Първата им идея беше, че някой от валхеру е пренесъл талноите като трофеи след завоевание в чуждия свят, но нямаше доказателства за това. Приятелят на Пъг, Томас, разполагаше със спомените на валхеру и според него опитът за нашествие бе завършил с унизително поражение за Драконовите господари, без да е пленен нито един талной. Дори неколцина драконови ездачи загинали при сблъсъка в света на дасатите. Така че оставаше едно-единствено заключение.

— Макрос.

Миранда кимна. Баща й, Макрос Черния, беше агент на Бога на магията.

— Всеки път като се обърнем и попадаме на някоя от схемите на баща ми — тя скръсти ръце и се замисли. — Помня… веднъж… — лицето й посърна, сякаш се връщаше към болезнен спомен. — Толкова години бях ядосана, че ме изостави…

Пъг кимна съчувствено. Беше присъствал на последната среща на жена си с Макрос и помнеше зле прикрития й гняв заради годините отчуждение. Освен това помнеше мъката й, когато чародеят саможертвено бе запечатал отвътре разлома, удържащ демонския лорд Маарг, в отчаян опит да спаси света.

— Ето че пак сме затънали в една от кашите му — в тона на Миранда имаше и горчилка, и следи от хумор.

Магнус се намеси, преди майка му отново да изпадне в мрачно настроение.

— Знаем, че дядо е поставил защити около първия талной и останалите в пещерата и че те още действат.

Двамата се обърнаха към него.

— Знаем го, Магнус. Каква е мисълта ти?

— Дядо никога не е правил нищо без причина. От това, което сте ми разказвали, стигам до заключението, че той е знаел, че един ден ще откриете талноя. А от това следва, че е знаел, че ще има конфронтация с дасатите.

Пъг въздъхна и се обърна към съпругата си.

— Баща ти знаеше повече от всички за пътуванията във времето. Дори да комбинираме знанията си, сигурно ще са една стотна от неговите. Това, което направи с Томас и древния валхеру Ашен-Шугар, способността да разгадае времевия капан на пантатийците и още много други неща. Опитвах да изуча колкото се може повече от работата му, но голяма част си остава мистерия. Но поне по този въпрос съм съгласен с Магнус. Той е оставил талноите на Новиндус по някаква причина и смятам, че тя засяга Конклава.

Миранда не изглеждаше убедена, но не възрази.

— Майко, ако дядо не е искал да намерим талноите, е щял да ги погребе под някоя планина и да останат там хилядолетия. Задава се нещо могъщо и опасно — Магнус направи помитащ жест с ръка. — И то ще дойде, без да се съобразява с нас.

— Това, което можем да направим, е да проучим врага си, за да го разберем по-добре — добави Пъг.

— Не съм готова да се съглася, че идеята е добра — отвърна Миранда. — Но очевидно вие двамата сте си го наумили. Обаче как предлагате да се стигне до света на дасатите, да се оцелее там и човек да се върне с информация? Или смятате, че тези подробности не са съществени?

Пъг се засмя насила.

— Съществени са, любима. Мисля да открия някой, който е бил в онова селение и би могъл да ни заведе там.

— И къде ще намериш такъв човек? Нима на нашия свят има някой, който е слизал до второ ниво на реалността?

— Едва ли — отвърна Пъг. — Но не смятам да търся на нашия свят. Планирам да посетя „Честния Джон“.

При споменаването на заведението в центъра на Пътя на световете Миранда се намръщи, след това кимна рязко.

— Да, и аз бих започнала оттам.

— Татко, кого ще вземеш?

Пъг погледна предупредително сина си, защото този въпрос щеше да предизвика нов спор с Миранда, която вече бе наострила любопитно уши.

— Теб, Накор и Бек.

— Защо? — попита простичко Миранда вместо очакваното избухване.

— Магнус, защото вече е готов, а и ще ми трябва някой мощен колкото мен. Ти трябва да останеш тук и да ръководиш Конклава. Освен това трябва да посетиш Келеуан и да видиш напредъка на Събранието — Пъг направи пауза, но не последва оплакване. — Бек, защото нещо ми казва, че той е важен, а Накор е единственият, който може да го контролира. Освен това, ако някой може да ни измъкне от невъзможна ситуация, това е Накор.

— Виждам, че си планирал всичко и че няма смисъл да споря. Дори не съм сигурна, че ще намерите начин да се прехвърлите на второ ниво.

— Все пак трябва да опитаме.

— Кога тръгваш? — попита Миранда.

— За Пътя ли? Утре. Все още трябва да довърша няколко неща тук. Магнус, защо не видиш как се справят момчетата в Ролдем? После се върни тук и разкажи на майка им.

Магнус кимна и попита:

— Ами талноите на Новиндус?

Пъг спря на вратата на кабинета.

— Росенвар и Джейкъб ще ги наглеждат. Ако се случи нещо необичайно, аз или Накор можем да се върнем веднага. Няма да тръгнем незабавно за света на дасатите. Мисля преди това да се отбия до Келеуан и да проверя дали няма следи от Варен.

— Дали ще е толкова глупав, че да се разкрие? — попита Магнус.

— Той е умен — отвърна Пъг. — Дори гениален по някакъв извратен начин, но освен това е луд. Лудостта му го прави по-импулсивен с всяка изминала година. Времето между атаките му намалява всеки път. Или ще направи някоя глупост там, или ще се върне на Мидкемия. Рано или късно ще го намерим и този път няма да успее да се прехвърли в друго тяло толкова лесно.

— А ако го направи трудно? — попита Миранда.

— Какво?

— Казваш, че няма да има лесен начин за прехвърляне, защото унищожи хранилището на душата му, но той все още знае как да се всели в друго тяло, въпреки че ще му е по-трудно.

— Хм — каза само Пъг. — Не се бях сетил.

Миранда едва прикри самодоволното си изражение.

— Значи трябва да сме по-внимателни — реши да не й обръща внимание Пъг. — Аз ще проуча из по-низшите кръгове на Келеуан, а ти виж какво ще откриеш в Събранието. Вярвай само на Аленка.

— Как бих могла да вярвам на някого? След като успя да обсеби императора на Кеш, Варен би могъл да е всеки на Келеуан, включително техният император.

— Не мисля. Той беше сложил съда с душата си в подземията близо до двореца. Предполагам, че от това зависи обхватът му. Вероятно без съда е трябвало да скочи на сляпо и да обсеби най-близкото тяло. Понеже неговият смъртен разлом е подобен на нормалните, предполагам, че го е отпратил близо до Събранието, ако не и вътре. Понеже е бил безтелесен дух, защитите им не са се задействали. Впрочем, той вероятно не би могъл да обсеби жрец, защото в храмовете изобилства от защити срещу духове.

— Добре — съгласи се Миранда. — Ще говоря с Аленка. Остава още един въпрос.

— Да? — попита Пъг. Очевидно нямаше търпение да излезе.

— Ако искаш да посетиш Келеуан, без Събранието да разбере, как ще се промъкнеш незабелязан през разлома?

Пъг се усмихна и сякаш изглеждаше подмладен.

— Чрез номер, както би се изразил Накор.

И излезе от стаята, а Магнус започна да се смее на изражението на майка си.

Тя му се намръщи и заяви:

— Досадният дребосък оказва лошо влияние навсякъде!

Магнус се засмя още по-силно.

Пъг зави по една уличка и придърпа качулката над лицето си. В Цуранската империя носенето на бради не беше популярно и се срещаше предимно при тези с кръв от Мидкемия и по-буйните младежи. Ако стражата го засечеше толкова късно през нощта, най-вероятно щеше да го спре за разпит. Рангът му на член на Събранието на магьосниците щеше да го отърве от подобни проблеми, но Пъг не желаеше да разкрива присъствието си.

Намираше се в един от по-бедните квартали на град Джамар. Въпреки това сградите бяха варосани и по улиците нямаше боклук. На един ъгъл даже имаше улична лампа.

Пъг стигна до желаната къща и почука на дървената врата.

— Влез, Миламбер.

Той се вмъкна в къщата — тя всъщност беше само малко по-голяма от едностайна барака.

— Здравей, Синбоя.

Старецът седеше на тръстикова рогозка до ниска масичка, на която бе поставена лампа. В ъгъла имаше малко огнище за готвене — температурите в Империята рядко падаха дотолкова, че да има нужда от отопление. Спалнята беше отделена със завеса, а в задния край имаше врата, която водеше към малка градинка.

Старецът беше много хилав и си личеше, че е над осемдесетгодишен. Косата му беше изцяло побеляла и имаше пердета на очите, но Пъг знаеше, че умът му е все така остър, както преди петдесет години, когато се бяха запознали.

— Знаеше ли, че идвам? — попита Пъг.

— Може и да ми липсват могъщите ти умения, Миламбер — Синбоя използваше цуранското му име, — но съм майстор в занаята си и защитните ми заклинания са несравними. Усещам приближаването на приятели, както и на врагове — на масата имаше две порцеланови купи и старецът ги напълни с гореща вода от метално котле. — Чоча?

— Благодаря.

— Сядай тогава.

Пъг се намести на пода, като нагласи полите на дрехите си — обикновена синя роба и наметало с качулка.

Старият мъж не виждаше много добре, но все пак забеляза необичайното за него облекло.

— Пътуваш инкогнито?

— Не искам Събранието да разбере, че съм тук.

Мъдрият магьосник се подсмихна.

— Имаш интересни взаимоотношения със Събранието. Ако не се лъжа, по едно време си бил изключен и дори обявен за предател.

— Не беше чак толкова зле. Но в момента имам притеснения, или по-точно, не мога да се доверя на никого в Събранието.

— Как да ти помогна аз?

— В Империята се подвизава беглец от моя свят. Изключително коварен и изкусен магьосник. Ще е много трудно да бъде открит.

— Думите ти рисуват мрачна картина — отвърна Синбоя. — Щом и ти не можеш да го откриеш, значи наистина ще е много трудно.

Пъг кимна и отпи от горещото питие. През четирите години обучение в Конгрегацията, както тогава наричаха Събранието, беше развил привързаност към тази напитка, която можеше да се сравни само с горчивия силен чай в Новиндус.

— Той разполага с умението да обсебва друго тяло и е страшно труден за откриване, дори от близките на приемника.

— Обладаващ. Чувал съм истории за такива, но досега нямаше доказателства — Синбоя беше маг от Низшия път, почти като стария му учител Кълган. Магия, която Пъг бе започнал да разбира чак в късните стадии на обучението си. Въпреки че бе натрупал знания във всички насоки, определено не беше специалист като Синбоя. — Предполагам, че това посещение не е заради удоволствието от компанията ми, а заради устройствата, които бих могъл да направя?

— Извинявам се, че не съм се обаждал от години.

— Няма нужда. Ако половината слухове за теб са верни, то имаш нужда от два пъти по-дълго денонощие.

— Трябва ми нещо, което да засича некромантството — каза Пъг.

Старият магьосник замълча за момент.

— Знаеш, че е забранено.

— Знам, но някои хора не се притесняват от това.

— Вярно е, че тъмните изкуства могат да донесат могъщество. Възкресяване на мъртвите, източване на чужди жизнени енергии, създаването на фалшив живот, всичко това е забранено от храмовете и магьосниците в Събранието не гледат с добро око на подобни занимания — старецът се засмя. — Няма да ги чуеш да го признават, но магьосниците от Низшия път могат да постигнат невероятно могъщество. И двата пътя изискват време за усвояване, но Висшият е по-бърз вариант да придобиеш сила. Малцина знаят, че Низшият е по-бавен път към по-голяма сила. Ако имам достатъчно време и материали, бих могъл да създам устройство, което ще върши неща, непостижими за маг, следващ Висшия път, освен може би за теб. За достатъчно време мога да изработя кутия, която ще освобождава разрушителна буря, или флейта, която би могла да командва хиляди животни. Ние от Низшия път можем да постигнем много неща, които обикновено се подминават от Събранието. Какво точно устройство ти трябва?

— Нещо, което да засича всяка по-сериозна проява на некромантство, като пленяване на душа или възкресяване на мъртвец.

Старецът замълча за няколко минути.

— Трудно. Това са трудни за откриване прояви, особено ако става дума за единични случаи.

— Но може ли да се направи?

Синбоя се умисли.

— Разбира се. Но ще ми трябва време и помощ.

Пъг се изправи.

— До няколко дни с теб ще се свърже някой и ще ти осигури всичко нужно. Освен това ще бъдеш възнаграден. Мъжът, когото търся, може да донесе най-голямата беда в историята на Империята.

Старецът се подсмихна.

— Не се обиждай, приятелю, но Империята е виждала много беди в дългата си история.

Пъг се наведе по-близо.

— Знам, защото ние от Висшия път изучаваме история. Синбоя, в този случай не преувеличавам. Това може да е освобождаването на Унищожителя на души.

Старецът не каза нищо. Унищожителят на души беше от основните същества в цуранската митология. Според легендите в последните дни на Келеуан Унищожителят на души щеше да се появи и да погълне душите на покварените.

Докато вратата зад Пъг се затваряше, Синбоя изпита неочаквано желание да посети храма на Чочокан, Бога на Доброто, за молитва и дарение, нещо, което не бе правил от петдесет години.

Когато напусна дома на Синбоя, Пъг усети някакво странно познато чувство. Огледа се, не видя нищо и продължи напред.

Беше отворил разлом от Острова на чародея, близо до мястото, където се бе намирал оригиналният преди стотина години. Оттам бе използвал един стар номер — телепортираше се докъдето стигаше погледът му.

За връщането нямаше нужда от чак такава сложност. Просто му трябваше уединено кътче, откъдето да се прехвърли.

Щом Пъг изчезна, от сенките на близкия ъгъл се показа набит мъж в черна роба. Почака минута и въздъхна.

— Какво правеше в тази къщурка, Пъг? Я да проверя — и тръгна напред. Подпираше се на тежък жезъл, защото накуцваше с десния крак. Беше наранил коляното си и използваше жезъла за удобство.

Отвори вратата, без да чука, и влезе.

6

„При Честния Джон“

Пъг отстъпи.

Виждаше кервана, който приближаваше по Пътя на световете, и знаеше, че на това място всичко е възможно. Пътят свързваше различните светове и човек можеше да обикаля планетите, ако разполагаше с необходимите умения. Огледа най-близките врати до позицията си, но за съжаление нямаше къде да изчезне. Две водеха към светове с отровна атмосфера и смазваща гравитация, а другите две — към места със съмнителна репутация, където не беше добре да се появява неподготвен.

Нямаше избор и трябваше да остане на място, защото пазачите вече го бяха забелязали. Приближаваха с извадени оръжия, в случай че се окаже заплаха за тях. Което щеше да се случи, ако му дадяха повод.

Стражите бяха хора — или поне така изглеждаха отдалече. Спряха по средата между него и водещия фургон, теглен от нещо, което приличаше на лилава неедра — шестокракото товарно животно, което използваха на Келеуан. Четирима от стражите бяха с прости сиви униформи и сиви тюрбани, а бронята им се състоеше от позлатени нагръдници. Всичките имаха странно закривени ятагани, а двама носеха някакви далекобойни оръжия — цилиндрични тръби на раменни стойки, които бяха насочени към Пъг.

Магьосникът не помръдна.

След като и двете страни постояха неподвижни известно време, един дребен мъж със светлосиня роба и бял тюрбан се приближи, спря зад стражите, огледа Пъг и извика нещо.

Чародеят не разбра езика. Според теориите Пътят даваше достъп до всички планети във вселената. Никой не беше стигал до края и в „Честния Джон“ непрекъснато идваха сведения за нови светове. В резултат на това можеше да се срещнат същества от стотици и хиляди раси, говорещи на различни езици.

В Прохода се срещаха три типа същества — обитатели, преминаващи и изгубени. Последните бяха бедни души, които някак бяха успели да попаднат тук, но не разполагаха със знанията и уменията да се върнат на собствените си светове и често ставаха жертва на по-хищните обитатели. Повечето, подобно на Пъг, преминаваха, за да преодолеят огромни разстояния максимално бързо. Все пак имаше и същества, които бяха избрали да живеят в Пътя, и те бяха установили някакви порядки и норми.

Една от тези норми беше Търговската реч. Пъг я владееше добре.

— Моля, повторете въпроса.

Дребосъкът се обърна за момент към фигурата на капрата на първия фургон, после погледна Пъг и заговори на Търговската реч:

— Попитах накъде отиваш.

Пъг посочи напред.

— Натам.

— А откъде си? — продължи леко раздразнено дребосъкът.

Магьосникът посочи с палец през рамо.

— От там.

— По каква работа? — настоя мъжът.

Пъг започна да се изнервя. Беше само на пет врати от най-близкия вход на „При Честния Джон“ и нямаше търпение да продължи пътя си. Все пак опита да прикрие раздразнението си.

— По моя си.

— Ходиш през прохода сам и не виждам оръжия. Или имаш невероятна мощ, или си глупак.

Пъг пристъпи напред и стражите леко вдигнаха оръжията си.

— Нямам нужда от оръжие. Ще ми попречите ли да мина?

— Господарят ми просто желае да се разминем възможно най-лесно — дребосъкът се усмихна хищно.

Пъг кимна и каза:

— Тогава вървете към мен, а аз към вас.

— Откъде да знаем, че няма да ни нападнеш, щом стигнеш до нас?

Магьосникът въздъхна гневно.

— Достатъчно.

Едно движение на ръката му предизвика въздушна вълна, която събори шестимата стражи и дребосъка. Пъг тръгна напред, но един от мъжете се окопити и замахна с ятагана си. Пъг вдигна ръка и острието срещна невидима бариера. Сблъсъкът накара ръката на стража да потрепери.

Един от мъжете с цилиндричните оръжия се обърна и изстреля към магьосника мрежа. Пъг очакваше стрела или нещо подобно и мрежата го изненада. Оплете се и останалите стражи го наобиколиха. Той затвори очи, съчета телепортационното умение, усвоено от Миранда, с нещата, които бе научил от цуранските Велики, и си се представи на двайсетина крачки встрани. В един момент се гърчеше под стражите, а след миг вече гледаше объркването им отстрани.

Обърна се към собственика на кервана, който гледаше смаяно от капрата.

— Ако предпочитате да ви изпепеля, мога.

— Не! — извика мъжът и вдигна ръце. — Не ни наранявай, страннико!

— Да ви наранявам ли? — възкликна ядосано Пъг. — Аз просто се опитвам да мина. Защо ми пречите?

— Хм… моят агент действа малко прибързано. Ще го порицая. Вероятно е видял в теб предмет с търговска стойност.

— Вероятно — сухо се съгласи Пъг. Керванът се състоеше от десетина фургона и върволица хора зад тях. — Търговец на роби ли си?

— В известен смисъл… би могло да се каже… да — мъжът разпери ръце. — Но това е странична дейност. Просто допълнителен източник на доходи. Не е основната ми търговия.

— А каква е тя? — Пъг не обичаше търговците на роби, особено след четирите години на Келеуан, преди да открият магическите му заложби. Но на Пътя имаше неписано правило, че не трябва да се пречи на търговията без сериозна причина. Вярно, че го бяха нападнали, но това можеше да се очаква от търговци на роби.

— Търгувам с уникални предмети, магически устройства и реликви. Може би мога да ти предложа нещо?

— Друг път. Сега бързам — Пъг се замисли. — Но вероятно можеш да ми продадеш информация.

Мъжът се усмихна, сложи ръка на сърцето си и се поклони.

— Вероятно.

— Търгувал ли си с някой, който знае пътя за втората реалност.

Търговецът явно се обърка.

— Май не разбирам достатъчно ясно Търговската реч. Втората реалност ли?

— Второ ниво. Вторият кръг. Това, което е под нас.

Очите на мъжа се разшириха.

— Ти си луд, но ако нещо подобно съществува, тогава потърси при Джон. Питай за Вордам от Ипилиак.

Пъг кимна и каза:

— Натам бях тръгнал. Но все пак благодаря за името.

— Може би ще се срещнем пак?

— Пъг от Мидкемия. Наричан също Миламбер от Келеуан.

— Аз съм Тосан Беада. От Дубенгее. Може би си чувал за мен?

— Съжалявам — Пъг се приготви да продължи. — Късмет в търговията, Тосан Беада от Дубенгее.

— Лек път, Пъг от Мидкемия, наричан също Миламбер от Келеуан — отвърна търговецът.

Пъг хвърли едно око на фургоните и се насили да не обръща внимание на робите. Бяха поне петдесет, приковани към обща верига, и изглеждаха мизерно. Повечето бяха хора, или поне достатъчно човекоподобни, за да могат да се движат в колона. Пъг можеше да ги освободи, но щеше да пропилее от безценното си време. А и какво щеше да ги прави? Повечето щяха да знаят само местното име на света си и едва ли имаха представа къде се намират съответните врати. Пъг беше научил още преди години, че когато пътува по Пътя, трябва да загърби етичните и моралните си ценности.

Нямаше проблем да стигне до най-близкия вход към „При Честния Джон“. Поколеба се за момент, защото колкото и пъти да го правеше, всеки път, като пристъпваше между вратите, го обземаше моментна паника. Разпознаваше символите и знаеше, че е на вярното място. Никой не знаеше какво би станало, ако залитнеш, докато минаваш между вратите. Никой не се бе завърнал да разкаже. Той потисна лекото свиване на стомаха и пристъпи, сякаш слизаше по стълбище.

Внезапно се появи в малко антре с фалшива врата на стената. Знаеше, че е нарисувана, но все пак вдъхваше спокойствие в процент от клиентите на „При Честния Джон“.

Над него се надвеси масивно същество, високо поне девет стъпки, с големи сини очи. Имаше бяла козина и приличаше на маймуна, освен лицето, което имаше малко кучешки черти. Щеше да изглежда добродушно, ако не бяха големите нокти и зъби.

— Оръжия? — попита коропабанът.

— Едно — отвърна Пъг и извади камата, която криеше в робата си. Съществото му махна да продължи и той пристъпи в „При Честния Джон“.

Салонът беше огромен като игрище. Покрай дясната стена имаше дълъг бар с множество бармани. От другата страна имаше две галерии, една над друга, претъпкани с маси и столове, които предлагаха гледка към долния етаж.

Имаше всевъзможни комарджийски игри. Карти, зарове, колела на късмета и дори малък пясъчен ринг за двубои. Клиентите бяха от всичките му познати раси, а имаше и множество нови, каквито не беше виждал. Повечето бяха двукраки, макар че някои имаха повечко крайници, включително едно същество с размер на човек, приличащо на кльощав дракон с ръце на върха на крилата. Обслужващият персонал се въртеше между масите и носеше подноси, отрупани с всевъзможни чаши, купи и ведра.

Пъг си проправи път и откри собственика на обичайната му маса. Джон с Неопровержимата Етика, както бе известен на планетата Сайношур, седеше до близкия край на бара, откъдето имаше добра видимост към входа. Видя го и се изправи. Имаше кафяви очи, нормален нос и комарджийска усмивка. Носеше лъскав черен костюм с жилетка и черни ботуши със заострени върхове. Ризата му беше бяла, с остра яка, а на врата си носеше лилаво шалче. Костюмът се допълваше от бяла шапка с широка периферия и червена копринена панделка.

— Пъг! Винаги се радвам да те видя! Миранда не е ли с теб? — мъжът подаде ръка за здрависване и му махна да седне.

— Няма я — отвърна Пъг и се настани. — В момента е заета с друго.

— Отдавна не сме се виждали.

— Както обикновено — отговори магьосникът, включвайки се в шегата. В „Честния Джон“ времето беше спряло. Съществата на Пътя не остаряваха. Тук нямаше дни, седмици и месеци, а просто часове. Пъг бе готов да се обзаложи, че Джон би могъл да му каже точно колко време е минало от последната му визита.

— Не че не се радвам да те видя, но предполагам си дошъл заради нещо. С какво да ти помогна?

— Трябва ми водач.

Джон кимна.

— В заведението ми има множество компетентни водачи, а ако се наложи, мога да извикам още повече. Въпросът е къде искаш да отидеш.

— В света на дасатите във Втората реалност — отвърна Пъг.

Джон имаше огромен опит. През годините си тук бе чувал всякакви неща. За пръв път оставаше без думи.

Миранда вървеше бавно до стария мъж в черна роба през градината от южната страна на сградата на Събранието. Беше приятен следобед, лекият ветрец от северните планини омекотяваше обичайно горещото цуранско време.

Масивната постройка на Събранието доминираше над острова, но отсрещните брегове бяха оставени непокътнати и предлагаха прекрасна гледка, която успокояваше нервите на Миранда. Никак не й беше приятно, че Пъг го няма.

— Радвам се, че те виждам, Миранда — каза старецът. — Но трябва да разбереш, че много от моите колеги са все още…

— Старомодни?

— Бих казал традиционалисти.

— С други думи, не обичат да приемат съвети от жена.

— Нещо такова — отвърна Аленка, най-старият член на Събранието. — Цураните преживяха много промени през последния век, като се почне от сблъсъка с вашия свят и действията на съпруга ти, но все още си оставаме консервативни.

Лицето на магьосника беше покрито с бръчки и старчески петна и бе останал почти без коса, но очите му бяха все така млади и жизнени. Миранда го харесваше.

— Работата с талноя предизвика спорове сред нашите групи и в крайна сметка слухът е стигнал до Свещения град.

— Някой е подшушнал на императора? — учуди се Миранда.

Старият магьосник махна с ръка.

— Нима си мислила, че такава потенциална заплаха като талноя ще остане в тайна от императора? Все пак първата ни задача е да служим на Империята.

Миранда се загледа към спокойните води на езерото.

— Не съм чак толкова изненадана. Всъщност дойдох да видя дали сте постигнали някакъв напредък.

— Предполагам, че Миламбер и Магнус са заети с друга работа, щом не могат да дойдат?

— Забрави да споменеш Накор — отвърна сухо Миранда.

Старецът се засмя.

— Той е изключително забавен. Смятам, че знае повече за Висшето изкуство от мен, а продължава да твърди, че няма магия и че всичко е въпрос на трикове и номера.

— Да, Накор е постоянен извор на забавление, но нека се върнем на основната тема. Императорът казал ли е нещо за талноя?

— Не, освен че не го иска на нашия свят.

Миранда мушна длани под мишниците си въпреки че ветрецът беше топъл.

— Издал ли е заповед?

— Ако го беше направил, вече щяхме да сме ви върнали талноя — отвърна Аленка и потърка длани. — Мнозина вярват, че сме изправени пред опасност, и се притесняват от произволните разломи. Един от нас вече загина при подобен случай.

Миранда кимна.

— Макалатана. Пъг ми каза. Но не знам подробностите.

— Някакво малко същество от друг свят се промъкнало и доколкото разбрах, избухнало. Можеш ли да повярваш?

— Мога да повярвам в много неща.

— Винтаката, който беше с него, се разстрои толкова много, че изкара цял месец в имението си в Амболена, преди да се завърне — Аленка понижи глас. — Ако питаш мен, и досега не се е оправил.

— Събранието ще поиска ли да преместим талноя?

— Да, ако не измислите начин да спрем тези разломи.

Миранда замълча за момент. Беше посещавала Келеуан само няколко пъти и не й допадаше. Мъжете бяха твърдоглави и се държаха отвратително с жените, особено с тези, които практикуваха магия, времето беше горещо, а градовете бяха претъпкани. Тя погледна към отсрещния бряг и величествените върхове в далечината. Трябваше да признае, че гледката бе пленителна.

— Колко време измина между пренасянето на талноя и появата на тези разломи?

— Няколко месеца.

— Тогава трябва да го върнем на Острова на чародея — заяви Миранда.

— Защо?

— Защото или разломите следват талноя по естествен път, или някой ги манипулира. Ако някой го прави съзнателно, ще му трябват месеци да открие талноя на Мидкемия — тя се обърна към Аленка. — Чудя се дали не можем да го пренесем на някой от безлюдните светове, за които знае Пъг, и да продължим проучванията там.

Въпросът беше риторичен и старият магьосник реши да не отговаря.

— Каза, че един от вашите членове е бил унищожен от избухнало създание. Пъг не ми обясни подробностите.

— По-добре аз да ти разкажа, Миранда — чу се глас зад тях.

Тя се обърна и видя набит мъж в черна роба. Носеше жезъл — нещо необичайно за цуранските магьосници. Явно беше чул част от разговора им.

— Радвам се да те видя — каза той, въпреки че Миранда не го познаваше.

— Срещали ли сме се? — не използва титлата „велики“, защото самата тя бе изключително могъща магьосница.

Мъжът се поколеба за секунда, после се усмихна. Черната му коса беше необичайно дълга, а лицето бе избръснато в съответствие с цуранските традиции.

— Не. Не мисля. Но репутацията ти те изпреварва. Трябваше да кажа „радвам се да се запознаем“ — мъжът наклони глава. — Аз съм Винтаката. Присъствах на смъртта на Макалатана.

— Ще бъдеш ли така любезен да ми разкажеш?

— Получихме сведения, че един пастир е видял разлом на половин ден път североизточно от град Джамар, в провинцията Хокани. Когато пристигнахме, открихме, че разломът е не по-голям от две педи и е малко над земята. Пред него стоеше дребно същество. Исках да сме по-предпазливи, но Макалатана нямаше търпение да го проучи. Вероятно смяташе, че съществото не е опасно, заради размерите му. Но когато се доближи до него, то избухна и овъгли малко от земята наоколо. Разломът изчезна. Веднага се върнах в Събранието с лошите новини, а после колегите ми отидоха да приберат тялото на Макалатана.

— Успя ли да огледаш съществото? — попита Миранда.

— Не, за съжаление. Видях го само за няколко мига. Беше малко, стоеше на два крака и не носеше дрехи, нито някакви предмети. Вероятно беше диво същество, което случайно е преминало през разлома.

— Това е общото мнение — добави Аленка и се засмя. — Освен ако дасатите не разузнават голи.

— Имаме твърде оскъдна информация за тях — отвърна Миранда, без да обръща внимание на опита му за остроумие, — но едва ли ходят голи — обърна се към Винтаката. — С Аленка тъкмо обсъждахме идеята да върнем талноя на Острова на чародея.

— Това би било прибързано — каза той.

— Дали?

— Вярно е, че имаме сведения за разломи, но лично съм се нагърбил със задачата да проверя колкото се може повече от тях…

— И? — прекъсна го Аленка.

— … и мога да кажа, че повечето сведения са фалшиви. Породени от немагически неща, като природни явления и детски хвърчила! Единственият разлом, който открих, беше голям колкото юмрука ми и се затвори след няколко минути. Убеден съм, че тези малки разломи са естествено свързани с талноя и зад тях не стои съзнателна сила, търсеща път към Келеуан. Според мен скоро ще научим много за талноя и едно евентуално забавяне на изследванията ще е загуба на вече вложеното време.

— Ще предам това на съпруга ми — усмихна се Миранда. — Време е да се сбогуваме и да се върна у дома. Аленка, ще ме придружиш ли до разлома?

Старият мъж кимна. Винтаката се поколеба за момент, след което се поклони и тръгна в друга посока.

— Винтаката има странен акцент — каза Миранда, щом се отдалечиха достатъчно.

— Израснал е в провинция Дустари, отвъд Кървавото море. Там говорят доста меко.

Миранда се усмихна.

— Искам да питам още нещо.

— Кажи, скъпа?

— Чувал ли си слухове някой в Империята да практикува некромантство?

Старецът спря.

— Това е забранено! Дори в старите времена, когато бяхме на върха на могъществото си, подобно нещо се наказваше със смърт — отново продължиха напред. — Защо питаш?

— Пъг смята, че един от най-опасните некроманти от нашия свят се крие в Империята. Той е сериозна заплаха и може да се е спотаил навсякъде. Но природата му е такава, че няма да стои твърде дълго мирен.

— Ще поразпитам.

— Бих предпочела да не го правиш. Пъг е притеснен по много причини, но по-добре да ти обясни лично. Той вярва само на теб. Трябва да те предупредя, че този човек, Лесо Варен, разполага с умението да обсеби всяко тяло. Не знаем как точно, но включва некромантство и насилствена смърт. Много смърт. Смятаме, че може би е попаднал тук. В такъв случай трябва да го издирим и унищожим, веднъж завинаги.

— Мислиш, че е тук? — Аленка се огледа, сякаш внезапно се притесни, че може да ги наблюдават.

Миранда осъзна, че е допуснала грешка.

— Може би не. Изборът му на тяло изглежда случаен, но предния път беше обсебил доста влиятелна личност. Моля те да не разгласяваш тези неща, докато Пъг не дойде да поговори с теб.

— Разбира се — отвърна старецът, докато влизаха в сградата на Събранието. — Ще продължа работата по талноя. Моля те, като видиш Накор, му предай, че все още чакам теорията му за това как да контролираме талноя без пръстен — той я потупа по рамото с театрален жест. — Ще те уведомя, ако чуя нещо… по другия въпрос.

Миранда му позволи тази фамилиарност. По принцип не обичаше цуранските Велики, но Аленка беше изключение.

Влязоха в помещението, където беше разломът към Мидкемия. Пъг беше настроил машината така, че вече можеше да се излезе на няколко места, а не само в Звезден пристан. Миранда избра Острова на чародея и двамата магьосници, които отговаряха за уреда, започнаха работа.

Преди години магията на разломите беше слабо проучена. Проучванията на Пъг през четирите му години в Събранието, а и след това, бяха направили пътуването рутина, като да си вземеш карета в Ролдем, за да стигнеш до „Речната къща“.

Миранда пристъпи в разлома замислена за заплахата от нашественическа армия от втория кръг на ада.

Пъг вървеше в горната галерия на „При Честния Джон“ и търсеше споменатия търговец. Джон му бе признал, че няма представа как да се проникне във втората реалност, но бе предположил, че някой ще познава някой, който ще познава друг, който все ще знае…

Търговецът, когото бе споменал Тосан Беада, се казваше Вордам от Ипилиак и беше делекордиец. Пъг беше чувал малко за Делекордия. Най-забележителното за този свят беше местоположението му. Беше един от най-отдалечените от „Честния Джон“ цивилизовани светове и даваше достъп до други, непроучени места.

Откри магазинчето на Вордам и още щом пристъпи вътре, усети нещо странно.

Беше посещавал две места, които се намираха във вселената, но не бяха част от нея. Първото беше Вечният град и неговата Градина, за които не се знаеше от кого са построени. Второто беше Пътят и съответно „Честният Джон“.

Магазинчето беше нещо подобно, защото хем се намираше в заведението, хем на друго място. Докато Пъг се мъчеше да асимилира това, иззад завесата в дъното се появи някакво същество. Започна да говори, но Пъг разбираше, че думите са само илюзорни.

Магията не беше често срещана в „При Честния Джон“, защото създаваше предпоставки за конфликти. Имаше множество защитни заклинания, които пречеха на практикуването й. Така се поддържаше честността на хазартните игри и в преговорите между търговците и се избягваха кръвопролитията. Имаше само няколко заклинания, които се поддържаха постоянно от Джон и помощниците му. Едното позволяваше на всички да се разбират, въпреки че някои от посетителите, от по-далечните светове, бяха толкова различни, че на практика с тях почти не можеше да се общува. Друга магия поддържаше условия за живот, подходящи за всяка раса. Последното заклинание беше защитно, за да няма сериозни щети, ако някой се опита да нарани Джон или персонала му. От време на време ставаше по някое сбиване, но никой от посетителите не помнеше да е имало сериозен конфликт.

В този магазин имаше нещо магическо, което надхвърляше внушителния опит на Пъг. Съществото повтори въпроса си и той му кимна. Изглеждаше като човек, но тялото, ръцете и краката бяха малко по-дълги от нормалното. На лицето имаше уста, нос и две очи, но скулите бяха доста по-изпъкнали от човешките. Кожата му беше със синкав оттенък, а косата бе черна с виолетови проблясъци.

Пъг разтвори сетивата си, за да разбере разликите между това място и останалата част на „Честния Джон“. За момент му се стори доста познато. Внезапно се сети. Приличаше му на капаните, които бяха преодолели с Томас, докато търсеха Черния Макрос.

— Търся Вордам от Ипилиак — каза Пъг на търговеца.

Съществото — бе облечено в проста сива роба с бял колан — сплете ръце и се поклони.

— Аз съм.

Пъг замълча за момент, за да се настрои към вибрациите, които минаваха през магазина. Най-накрая разбра и се обърна към Вордам.

— Ти си дасат!

7

Рицар

Мечът се спусна надолу.

Петдесетимата бронирани Ездачи на Садхарин изкрещяха и удариха стоманените ръкавици в нагръдниците си. Шумът отекна в покритата Зала за изпитания и дървените скамейки около арената потрепериха.

Единственият оцелял син на лорд Аруке погледна току-що убития си съперник и го споходи неочаквано странна мисъл. „Колко жалко.“ Затвори за момент очи, за да изчисти мислите си, и се обърна, за да приеме поздравленията.

Седемнайсетгодишният Валко от Камарийн, въпреки трите сериозни рани и множеството дребни охлузвания, кимна по веднъж към всяка от четирите високи трибуни. След това се обърна към мъртвия си противник и кимна отново — ритуален поздрав за хубавата схватка. Боят наистина бе протекъл много оспорвано.

Хвърли бърз поглед към бащата на загиналия боец и видя, че го поздравява, но без да се радва. Вторият син на лорд Кеско лежеше в краката му. Ако момчето бе спечелило, двама сина щяха да донесат почит и по-високо място за лорд Кеско в Ланградин. Другият син на лорда стоеше до баща си и се радваше искрено. Валко му бе направил услуга, като бе отстранил възможен претендент за титлата. Младежът се обърна и видя, че двама слуги изнасят скопения му варнин, наречен Кодеско на високата вълна, която излизаше на нос Сандос, в най-западния край на владенията на баща му. Варнинът на противника му бе умрял в схватката — един удар бе разкъсал главната артерия. Тъкмо въпросният удар бе донесъл успех на Валко, понеже при падането на варнина противникът му бе загубил концентрация и бе получил фаталната рана.

Един лечител, Майстор Първи клас, се приближи заедно с помощниците си, за да се погрижат за нараняванията му. Валко знаеше, че скоро ще падне в несвяст от загуба на кръв, но не искаше да показва слабост пред баща си и избута лечителя настрани. Свали черния стоманен шлем, пое си дълбоко дъх и изкрещя:

— Аз съм Валко, син на Аруке от дома Камарийн!

Трябваше да впрегне цялата си воля, за да вдигне меча с дясната ръка, която бе порязана дълбоко под рамото, но все пак успя да докара приличен поздрав.

Баща му, лордът на Камарийн, се изправи и удари с ръкавица по нагръдника си.

— Това е моят син! — викът му се чу в цялата зала.

Ездачите отново извикаха окуражително и се обърнаха да поздравят домакина си. Валко знаеше, че неколцина от най-доверените ще останат за вечеря, но повечето ще се отправят към крепостите си, за да не бъдат нападнати по пътя от съперници и разбойници.

— Лорд Кеско, това нещо не може да ви е син! — успя да извика Валко; усещаше, че му се завива свят.

Лордът се поклони на комплимента. Той щеше да е от първите напуснали замъка, защото макар че не беше срамно да загубиш кандидат-син в изпитание, не беше и повод за празнуване.

— Много смело, млади господарю, — прошепна главният лечител, — но ако не ви свалим доспехите, скоро ще лежите до победения си противник — и без да чака позволение, даде знак на помощниците си да се заемат с каишките на бронята.

Слугите го подпираха леко, за да остане на крака, докато баща му приемаше поздравите на Ездачите. Младият воин беше висок според стандартите на расата си, почти с половин глава по-висок от баща си, който бе поне шест стъпки и половина. Тялото му беше мускулесто, а дългите ръце даваха по-голям замах с меча, от което се бе възползвал при схватката с по-дребния си противник. Минаваше за красив младеж, с дълъг правилен нос и месести, но не женствени устни.

Аруке се приближи към него.

— Шестнадесет кандидати за моето име минаха преди теб. Ти си едва третият, който мина изпитанието с мечове. Първи беше Джастмон, който загина в битката при Трикамага; вторият бе Дуста. Той умря, защитавайки тази крепост, преди единадесет години. С гордост те обявявам за техен брат.

Валко погледна в очите баща си, когото допреди седмица не бе срещал.

— Ще почета паметта им.

— Ще получиш покои близо до моите — продължи Аруке. — От утре ще започнеш да се обучаваш за мой наследник. Дотогава почивай… сине.

— Благодаря, татко — Валко огледа лицето на мъжа и не можа да открие много прилики. Неговото беше дълго и благородно според стандартите на народа им, докато това на баща му бе месесто, с бръчки и странни бенки над лявата вежда. Дали пък майка му не беше излъгала?

— Как се казваше майка ти? — попита Аруке, сякаш прочел мислите му.

— Наруийн, на служба при лорд Бекар.

Аруке замълча за момент, после кимна.

— Помня я. Ползвах я около седмица, когато гостувах на Бекар — изгледа Валко, който бе останал само по препаска, за да може лечителите да си свършат работата. — Имаше слабо, но приятно тяло. Височината сигурно е дошла от нейното семейство. Жива ли е още?

— Не. Загина при прочистване, преди четири години.

Аруке кимна. И двамата знаеха, че всеки, който остане навън при първия намек за прочистване, е слаб и глупав — и не е загуба.

— Жалко — каза все пак Аруке. — Не беше лоша, а този дом има нужда от женска ръка. Все пак, щом вече си признат, амбициозните бащи ще започнат да предлагат дъщерите си. Ще видим каква възможност ще се отвори. Сега си почивай, а довечера ще седиш на моята маса.

Валко успя да кимне, докато баща му се отдалечаваше. После каза на главния лечител:

— По-бързо! Помогнете ми да стигна до стаята си. Няма да припадна пред слугите.

— Да, млади господарю — и мъжът веднага даде знак на помощниците си да заведат новия наследник на Камарийн в покоите му.

Валко се събуди, когато един слуга нежно разтърси леглото му, защото не смееше да го докосне.

— Какво искаш?

Слугата се поклони.

— Господарю, баща ви нареди веднага да се присъедините към него — посочи дрехите на стола. — Каза да носите тези дрехи, като знак за новия ви ранг.

Валко се надигна с леко мръщене. Погледна дали слугата е забелязал тази проява на слабост, но видя само празно изражение. Младежът беше само с година-две по-голям от него, но очевидно бе добре обучен.

— Как се казваш?

— Нолун, господарю.

— Ще ми трябва личен слуга. Ти си.

Нолун се поклони раболепно.

— Благодаря за високата чест, но господарят скоро ще ви назначи личен слуга.

— Вече го направи — отвърна Валко. — Ти си.

— Благодаря за честта — повтори Нолун.

— Заведи ме при баща ми.

Слугата се поклони, отвори вратата и забързано го поведе към главната зала. Когато Валко дойде като претендент за името, го настаниха в най-мизерната част, отделена за тези, които можеха да понесат обида — търговци, лечители, певци и далечни роднини. Стаите бяха малко по-добри от килия със сламеник и фенер.

А сега новото легло вече му липсваше. Най-мекото, в което бе спал. През годините на Криене бе свикнал с доста мизерни условия.

— Нолун, почакай — каза Валко, щом завиха по коридора.

Слугата се обърна и видя, че младежът гледа през прозореца към морето Хеплан. Отвъд доковете на Камарийн движението на водата й придаваше цветове, каквито не бе виждал никога. Майка му го бе отвела в планините за Криенето и бе зърнал морето едва когато тръгна за Камарийн. Гледката от проходите на Снежните стражи, както се наричаше планинската верига, бе впечатляваща, но въобще не можеше да го подготви за нощната красота на водната шир.

— Какви са тези проблясъци навсякъде?

— Риби. Наричат се шагра, господарю — отвърна Нолун. — Изскачат на повърхността без някаква видима причина.

— Това е… впечатляващо — Валко за малко щеше да каже красиво, но думата не беше никак мъжествена. Забеляза, че Нолун го гледа. Слугата беше с една стъпка по-нисък, но с широк гръден кош и здрави юмруци. — Биеш ли се?

— Когато се наложи, млади господарю.

— Добър ли си?

За момент нещо проблесна в очите на слугата, но той побърза да наведе глава.

— Още съм жив.

— Да — засмя се Валко. — Вярно. Да вървим при баща ми.

Щом стигнаха голямата зала, двама бронирани стражи поздравиха новия наследник. Валко стисна зъби, пренебрегна болката в рамото и левия хълбок и се приближи до баща си. Аруке седеше в центъра на дълга маса пред голямо огнище.

— Ето ме, татко.

— Ето и твоето място — лордът посочи празния стол до себе си.

Валко заобиколи масата, като оглеждаше хората около нея. Повечето бяха различни служители. От лявата страна на баща му седеше красива жена, очевидно новата му любимка. Според слуховете предишната бе изчезнала внезапно, най-вероятно на Криене.

Беше виждал двама от мъжете, но не знаеше имената им. Бяха Ездачи на Садхарин, Рицари на Ордена, също като баща му. Вероятно бяха най-доверените съюзници, защото в противен случай щяха да са отпътували преди залез-слънце.

— Поздрави моите гости лорд Валин и лорд Санд — каза Аруке.

Валко поздрави двамата мъже и мина зад тях, за да стигне до мястото си. Фактът, че нито един от тях не се обърна, беше знак за високо доверие. Един слуга издърпа стола вдясно от лорд Аруке и младежът се настани.

— Санд и Валин са най-близките ми съюзници. Те са два от трите крака, на които се крепи мощта на Садхарин.

Валко кимна почтително.

Аруке махна с ръка и слугите започнаха да внасят храна. Бяха опекли цял капек, без главата и копитата. От препечената кожа капеше лой, а едрите мъже, които го носеха, се задъхваха под тежестта му.

— Това е добра вечер. Слабият загина, а силният оцеля — заяви Аруке, докато поставяха капека на масата.

Останалите измърмориха одобрително. Валко не каза нищо. Дишаше бавно и се опитваше да остане концентриран. Раните го боляха, а главата му бучеше. Предпочиташе да спи цялата нощ, но знаеше, че действията му през следващите няколко дни ще са критични. Всяка погрешна стъпка можеше да доведе до хвърляне от стените вместо до церемония за обявяване на наследник.

След като похапна, усети, че част от силата му се завръща. Изпи съвсем малко от качественото трибианско вино, за да не заспи на масата. От насоките на разговора усещаше, че вечерта може да продължи дълго.

Не беше свикнал с компанията на воини. Като повечето младежи, бе изкарал първите си седемнадесет години в Криене. Майка му се бе подготвила добре, с ясната цел да роди дете на благородник. Амбицията й се показваше и от обучението, което му бе осигурила. Валко можеше да чете, да смята и да разбира неща, които повечето воини оставяха на слугите, лечителите и другите низши касти. Беше се погрижила да получи познания във всички области — литература, история, дори изкуства. Главното й мото беше, че умът е по-силен от меча и че за да се постигнат велики дела, не трябва да се разчита само на инстинкта. Природата му казваше да е безмилостен към слабите, но майка му го бе научила, че от тяхното култивиране може да се извлекат неочаквани ползи. Непрекъснато му повтаряше, че ТеКарана е върховен владетел на Дванадесетте свята, защото предците му са били по-умни от останалите.

Беше му разказала за множеството пиршества в замъка на лорд Бекар, където бе избрана от баща му. Беше действала според закона — бе казала на благородника, че е в период на зачеване. Името й беше грижливо записано от трима свидетели, преди да отиде в покоите му.

Внезапно вечерята свърши и Валко усети, че се е унесъл. Бързо погледна към баща си с надеждата, че слабостта му не е забелязана. Подобно унасяне беше опасно. Можеше да пропусне нещо важно или да решат, че е невнимателен.

— Доволен съм от тази вечер — каза Аруке и стана.

Това беше най-близкото нещо до благодарност, което един воин можеше да изрази, без да покаже слабост. Лорд Санд и лорд Валин се изправиха едновременно и кимнаха.

— За мен беше удоволствие — казаха едновременно.

Залата се изпразни бързо. Аруке и Валко останаха само с няколко слуги.

— Претендираш ли за този? — попита лордът на Камарийн и кимна към стоящия наблизо Нолун.

— Искам го за личен слуга.

Това беше леко предизвикателство, но достатъчен повод за двубой. Валко знаеше, че въпреки годините си баща му е все още доста здрав и с огромен опит. Все пак предположи правилно, че няма да убие единствения си син заради подобна дреболия.

— Признавам искането ти. Ела с мен и нека нещото те последва. Искам да поговорим като баща и син.

Без да чака, Аруке се обърна и тръгна, знаеше, че Валко ще е на крачка зад него. Отвори една врата отляво — дори на слабата светлина тя видимо пулсираше от енергия. Това беше открито предупреждение. Вратата бе защитена с магия и само определени хора можеха да я отварят безопасно.

— Чакай отвън — нареди лордът на Нолун и взе една факла.

Валко влезе в малкия коридор и видя, че в другия край също има защитена врата.

— Няма смисъл да се прикриват защитните заклинания, защото не поставям капани, а и маговете искат умопомрачителни суми за подобни екстри.

При споменаването на заклинателите Валко усети познато свиване на стомаха. Знаеше, че е слабост да пази детските си страхове, но си спомняше вечерните разкази за зли заклинатели и за тайнствените пясъчни магове. Майка му беше успяла да насади у него недоверие към всеки, който можеше да извади неща от въздуха само с напев и мърдане на пръсти.

Стаята беше семпла, но красива, ако можеше да използва безопасно тази дума. Майка му го бе предупредила да се отнася подозрително и към красотата. Красотата можеше да прилъже глупаците.

Аруке бе обзавел стаята само с два стола и сандък. По каменния под нямаше никакви удобства като кожи и килими. Въпреки това беше красиво. Камъните бяха така излъскани, че отразяваха факлата във всички оттенъци на видимия спектър и подът сякаш беше посипан със скъпоценни камъни. Навяваше мисли за неземни енергии.

Сякаш прочел мислите му, Аруке сложи факлата на една поставка и заговори:

— Тази стая има само една цел. Тук пазя най-ценното си — махна на Валко да седне до малкото прозорче. — Идвам тук да мисля и отраженията по стените ме освежават. Понякога водя хора, когато искам да си говорим открито.

— Мисля, че разбирам, татко.

— Точно за бащинството искам да си поговорим — Аруке седна и се отпусна.

Валко знаеше, че това може да е клопка, да го примами към ранно нападение. Не беше необичайно току-що провъзгласен наследник да се опита да вземе титлата. Този мъж може и да му беше баща, но допреди няколко дни бе напълно непозната, мъглява фигура. Валко дори не можеше да си го представи, въпреки непрекъснатите въпроси, които задаваше на майка си.

Реши да изчака.

— Според нашите обичаи ценим най-много силата. Ние сме свирепи хора и най-много почитаме насилието и мощта.

Валко не каза нищо.

Аруке го изгледа и замълча за момент.

— Ясно си спомням майка ти.

Валко мълчеше.

— Бил ли си с жена?

Младежът се замисли дали има безопасен отговор на този въпрос.

— Не. Моето Криене беше на изолиран…

— Не искам да знам къде — прекъсна го Аруке. — Никой баща не бива да узнава къде е израснал синът му. Може да се изкуши да унищожи мястото при следващото прочистване — засмя се. — А ако е място, където е израснал силен син, ще е… загуба.

— Като убиването на чужд син само защото е бил победен със съвсем малко? — изтърва се Валко.

Аруке не промени изражението си, но очите му сякаш леко се присвиха.

— Подобен въпрос граничи с богохулство.

— Не исках да покажа неуважение към Мрачния, нито към неговия Орден. Просто се чудех: ами ако този, когото убих днес, е по-добър воин от победителя в някоя друга крепост? Това не е ли загуба за Ордена?

— Неведоми са пътищата Му. Подобни мисли са присъщи за младите. Но е добре да ги запазиш за себе си или да говориш само в присъствието на такива, които са под клетва за мълчание: твоя жрец, слугите или някоя наложница, като майка ти.

Аруке се загледа през прозореца към цветните светлини, които блуждаеха по морската повърхност.

— Чувал съм, че има свят, в който слънцето грее толкова ярко, че без подходящо заклинание воинът ще умре до няколко часа от жегата. Онези, които живеят там, не виждат нещата, с които сме свикнали. Виждат цветовете, но без оттенъци. Чуват звуците във въздуха, но не и гласа на Великия бог, нито вибрациите на земята под краката си.

— Веднъж видях слепец. Имаше слуга.

Аруке се изплю и направи ритуален знак.

— Това е единственият възможен случай. Съжалявам, че си се натъкнал на такава гледка толкова малък. Да, от слугите има нужда. Мрачният ми е свидетел, че нямаше да говорим сега, ако не се бяха погрижили за теб след битката. Но… слабостта… ме отвращава.

Валко не отговори. Той не изпитваше отвращение, а по-скоро любопитство. Чудеше се защо слугите са запазили подобен инвалид жив. Според майка му вероятно от него имаше някаква полза. Но с какво можеше да е полезен един слепец? Осъзна, че отново се е отплеснал, и реши да запази тези мисли за себе си.

— Трябва да ти намерим жена… — каза Аруке. — Но не тази вечер. Ти се държа мъжки и ме накара да се гордея, но съм виждал достатъчно рани, за да знам, че си изтощен. Може би след ден-два.

— Майка ти… — лордът сякаш се отплесна в мислите си. — Говореше разни работи. Докато лежахме в леглото… говореше за всякакви неща. Имаше уникален ум.

Валко кимна.

— Другите наложници, които срещнах по време на Криенето, въобще не приличаха на майка ми. Някои казваха, че тя вижда неща, които ги няма — очите на Аруке се разшириха и младежът усети, че е на път да направи сериозна грешка. Дори и намек, че майка му е била докосната от лудостта, можеше да накара Аруке да го убие веднага. — Възможности.

Аруке се засмя.

— Да, често говореше за Възможности. Понякога думите й граничеха с… Да речем, че нямаше да е добре да я чуят йерофантите. Един жрец би я предупредил и би се молил за тъмнината в душата й, но аз намирах в природата й нещо привлекателно — той погледна сплетените си пръсти. — Веднъж се чудеше какво би станало, ако дете отрасне до баща си.

Валко зяпна от учудване.

— Такива мисли са забранени.

— Да — отвърна Аруке с тъжна усмивка. — Но ти познаваш майка си по-добре. От всички, които обявиха пред свидетели, че ще ми родят наследник, най-често се сещам за нея — лордът се изправи. — Чудех се дали ще наследиш нещо от нейния характер.

Валко също стана.

— Признавам, че често ме караше да мисля за странни неща, но никога не съм се отклонявал от ученията на Мрачния и се опитвах да игнорирам нейните.

Аруке се засмя.

— И аз игнорирах майка си по време на Криенето — сложи ръка на рамото на сина си и го стисна здраво. — Пази се, сине. Вече съм на петдесет и четири и ще се появяват все по-малко нови синове. Нямам нищо против накрая ти да ми отсечеш главата, както аз отсякох бащината си. Още помня гордостта в очите му, когато замахвах с меча, докато той лежеше на пясъка на арената.

— Няма да те разочаровам. Но се надявам, че този ден е още далече.

— И аз. На първо място трябва да останеш жив.

— Да остана жив — повтори Валко почти ритуално. — Ако такава е волята Му.

— Ако такава е волята Му. Няма да повтаряш това, за което си говорим тук. Разбра ли?

— Разбрах, татко.

— Накарай нещото си да те съпроводи до покоите ти и се наспи. На сутринта ще започнеш обучението си, за да станеш бъдещият лорд на Камарийн.

— Лека нощ, татко.

— Лека нощ, Валко.

Младежът излезе и Аруке се върна на стола си. Погледна към морето и звездите, очарован от това, което знаеше за тях, и любопитен за това, което не знаеше. Виждаше как светлината им минава през плътния въздух на Косриди. Замисли се за третото пътуване до столицата, за да представи сина си на Карана. Младежът трябваше да се закълне на Ордена и на ТеКарана, който седеше на трона си на далечен свят. Замисли се, че ще трябва отново да изтърпи напевите на йерофантите, докато Валко се посвещава на Мрачния.

Изправи се и извади от сандъка един много древен свитък. Отвори го и зачете бавно, защото четенето не беше от силните му страни. Въпреки това знаеше почти всяка дума наизуст. Прочете целия текст два пъти и го остави, зачуден, както и преди, дали това ще е синът, споменат в пророчеството.

8

Нови насоки

Пъг чакаше.

— Не, господине, но не сте далеч от истината — отвърна търговецът след кратка пауза и му махна да седне на удобен стол, до малка масичка. — Разбираема грешка. Ние, ипилиакците, сме свързани с дасатите.

Пъг не беше сигурен, че може да разчете изражението на съществото, но сякаш долавяше изненада.

— Трябва да призная, че не очаквах някой тук да е чувал за дасатите, камо ли да ги разпознае от пръв поглед.

— Разполагам с добро описание — Пъг реши да премълчи за това, че усеща разлика във вибрациите между това място и останалата част от „Честния Джон“. — Трябва ми информация, но поради множество причини не искам да обсъждам с каква цел.

— Информацията винаги е била една от най-ценните услуги — търговецът сплете пръсти и се наведе напред в много човешки жест. — Причините са си ваши, но трябва да ви уведомя, че съм под няколко клетви по отношение на клиентите, с които работя на Пътя. Предполагам разбирате, че това е съществено, за да остана в бизнеса.

— А с какво всъщност се занимавате?

— Осигурявам трудни за намиране вещи, редки антики, уникални устройства, изгубени хора. Ако търсите нещо евтино, със сигурност не съм първият ви избор. Но ако отчаяно търсите нещо, то със сигурност съм последната ви възможност — Пъг установи, че започва да разбира изражението му. Търговецът беше любопитен.

— Трябва ми водач.

— Има множество водачи, доста от които добри. Щом сте при мен, значи ви трябва специален. Къде искате да отидете?

— На Косриди — отвърна Пъг.

Този път в изненадата на търговеца нямаше съмнение. Очите му се опулиха и той дори леко зяпна.

— Не говорите сериозно.

— Напротив.

Известно време съществото го гледа преценяващо.

— Може ли да знам името ви?

— Пъг от Мидкемия.

Леко кимване.

— Тогава може би… — Вордам внимателно подбираше думите си. — Може би е възможно. Репутацията ви на Пътя нарасна значително, млади магьоснико.

Пъг се усмихна. Не го бяха наричали млад от години. От десетилетия всъщност.

— Познавах вашия наставник, Макрос.

Пъг присви очи. Цял живот, каквото и да му се случеше, се усещаше ръката на неговия тъст.

— Наистина ли?

— Да. Правихме бизнес преди няколко века. Когато минахте за пръв път по Пътя, заедно с другите двама, не останахте незабелязани. Томас от Елвандар предизвика известен смут, защото на пръв поглед приличаше на прероден валхеру, което е сериозна причина за паника на няколко свята. Според слуховете младата жена също била забележителна, но така и не разбрахме коя е.

Доколкото Пъг си спомняше, когато се прибираха на Мидкемия, след спасяването на Макрос от Градината на Вечния град, не бяха срещнали никого на Пътя.

— Явно разполагате със солидни източници на информация. Добре ли познавахте Макрос?

Търговецът се облегна и отпусна ръка на лявата облегалка.

— Дали въобще някой го познава? Във всеки случай не съм срещал друг като него.

Пъг усети, че съществото не споделя нещо, което не е готово да разкрие, и реши да се върне към първоначалния разговор.

— И как стои въпросът с водача?

Търговецът замълча за момент.

— Това е доста трудно.

— Кое?

— Същество от тази реалност да отиде до света на дасатите.

— Но вие твърдите, че имате родство с тях.

Вордам кимна и погледна към вратата, сякаш очакваше някой да влезе.

— Разберете… Велики философи и мислители от безброй светове се измъчват с размисли за устройството на реалността. Как да обяснят съществуването на толкова много светове, раси, божества и най-вече мистерии — отново се обърна към Пъг. — Не е нужно да ви обяснявам естеството на любопитството. Предполагам, че и вие сте размишлявали дълго над тези въпроси.

— Така е.

— Мислете за всичко, абсолютно всичко, като за глава лук. Под всеки пласт има друг. Или ако сте в средата, над всеки пласт има друг. Само че това „всичко“ не е сфера, а… всичко.

— Знам, че имате сериозни познания, Пъг от Мидкемия, и ми простете, ако говоря като досаден учител, но има неща, които трябва да разберете, преди въобще да помислите за пътуване до света на дасатите — Вордам въздъхна. — Под и над вселената, която обитаваме, съществуват реалности, за които имаме само индиректно знание. Повечето от това е филтрирано през мистицизъм и вяра, но мнозинството теолози и философи вярват, че над и под нас има седем нива.

— Седемте рая и Седемте ада?

— Много раси ги определят така — отвърна Вордам. — Вероятно има и други, но ако някой успее да достигне горното или долното седмо ниво, възприятията му ще са така променени, че въобще няма да разбере. Вярва се, че Седмият рай е изпълнен с толкова щастие и радост, че човешкото съзнание не може да обхване дори концепцията му. Създанията в Шестия рай са толкова великолепни и красиви, че ще умрем на мига от щастието, че сме близо до тях.

— Според някои слухове — продължи Вордам — сте имали сблъсък с демони от пето ниво, тоест Петия ад.

— Само един — отвърна Пъг навъсено. — За малко да ми струва живота.

— Петият рай е нещо обратно. Създанията там са загрижени за неща, които въобще не можем да възприемем, но не ни мислят злото. Въпреки това би било опасно дори да ги зърнем — търговецът направи пауза. — Отвъд така наречените нива лежи Бездната.

— А в нея са Ужасите — допълни Пъг.

— Аха. Репутацията ви е напълно заслужена.

— Имал съм си работа с тях.

— И сте още жив. Уважението ми към вашите способности расте с всяка секунда. Ужасите са анатема за нивата на Рая и Ада, защото Бездната ги обгръща и при възможност би ги разкъсала.

— Говорите за нея, сякаш има съзнание.

— А няма ли? — попита Вордам риторично. — Така да се изразя, точно под и над нас са Първият ад и Първият рай — погледна Пъг в очите. — За да премахна недоразуменията. Точно там искате да отидете. Там е светът на дасатите, за който говорите. Търсите водач, който да ви отведе в Ада.

— Мисля, че ви разбирам. Поне абстрактно — каза Пъг. На лицето му се бе изписало любопитство.

— Нека ви предложа по-малко абстрактна картина. Няма да можете да дишате въздуха им и да пиете водата. Въздухът ще е като отровен газ, а водата — киселина. Това е просто като аналог, не че дасатите пият киселина.

— Малко се обърках… — призна Пъг.

— Представете си поток, който тече по склон. От най-долния ад до най-високия рай енергията, светлината, магията, всичко е по-ярко, по-мощно и по-горещо. Затова енергията тече от горе на долу. Водата и въздухът на Косриди ще изсмучат енергията от тялото ви. Ще сте като суха сламка, хвърлена в огън. Ще проблеснете за миг и ще изчезнете.

— На тамошните обитатели ще им е също толкова трудно в нашето ниво, макар проблемите да са от друго естество — продължи той. — Ще черпят огромно количество енергия и ще станат по-мощни, но подобно при неконтролируема лакомия, накрая ще преядат и ще умрат.

— Тогава как вие, роднини на дасатите, оцелявате на Пътя?

— Преди да обясня това, бих препоръчал да подберете спътниците си и да се върнете с тях.

— Спътници ли?

— Виждам, че сте готов да рискувате с посещение в света на дасатите, но само безумец би тръгнал сам — търговецът го погледна преценяващо. — Бих препоръчал малка група, но достатъчно мощна. Когато се върнете, ще ви обясня останалото. Предполагам, че дотогава ще ви намеря водач и учител.

— Учител? — повтори Пъг.

Съществото докара изражение, наподобяващо усмивка или пък боязлива гримаса.

— Върнете се след една седмица по времето на вашия свят и всичко за обучението ви ще е готово.

— Какво обучение, татко? — попита Валко.

Аруке се облегна в стола си. Отново бяха в стаята, в която си бяха говорили след вечеря.

— Империята поддържа място, където обучаваме синовете си.

— Мислех, че ти ще ме обучаваш — Валко бе предпочел да застане прав до прозореца, вместо да седне срещу баща си. — Ти си отличен воин. Управляваш владенията си от двадесет и седем години.

— За управление се изискват много повече умения от това да режеш глави.

— Не разбирам.

Аруке бе донесъл два бокала с вино, но този на Валко стоеше недокоснат. Владетелят на Камарийн отпи от своя.

— Спомням си, когато излязох от Криенето. Бях в по-лошо положение от теб. Майка ми не беше умна като твоята. Можех да се бия. Никой не може да оцелее без това, но то не е достатъчно — Аруке се усмихна на сина си. През последните няколко дни бе открил, че му е приятно да се вижда с момчето. Преди два дни го бе завел на лов и със задоволство откри, че притежава добри умения. Младокът бе застанал смело пред връхлитащ глиган и го бе обезглавил с един удар. Ако животното го бе убило, Аруке щеше да усети загуба. Чудеше се на тези необичайни емоции. Може би бяха знак за слабостта, която идваше с възрастта?

— Това място се нарича школа. Не е далеч оттук, така че ще може да си идваш понякога. Там инструкторите и куртизанките ще ти покажат всичко необходимо за след деня, когато ми вземеш главата и станеш управник.

— Това ще е след години, татко, и се надявам, че ще е с твое одобрение.

— Важното е да показваш сила и да не проявяваш слабост. Никой баща не може да иска повече.

— Какво ще изучавам?

— Като за начало умението да се учиш. Концепцията не е лека. Ще седиш с часове и ще слушаш инструктори и ще гледаш занаятчии. Второ, ще усъвършенстваш бойните си умения. Спомням си как аз се учех като дете. Биехме се с дървени пръчки с останалите момчета, които се Криеха. След това набезите по съседните села. Крадяхме каквото ни трябваше и се мъчехме да съберем достатъчно, за да си купим брони — той въздъхна. — Беше толкова отдавна.

— Но нито боят с по-възрастни момчета, нито победата над сина на Кеско значат, че си умел воин. Имаш талант, но трябва да го усъвършенстваш, преди да яздиш със садхарините — Аруке се облегна и отпи от виното си. — Колкото и неприятно да звучи, един управник трябва да се научи да се оправя с Низшите.

— Да се оправя ли? Не разбирам. Дават ти каквото ти трябва или ги убиваш.

— Не е толкова просто. Ще те научат колко по-сложно е всичко, но не се тревожи. Достатъчно интелигентен си, за да усвоиш нещата. А после ще ти покажат как да прилагаш наученото.

— Кога ще замина за тази школа, татко?

— Утре. Ще потеглиш с пълен ескорт, както се полага на наследник на Камарийн. Сега излез и ме остави да помисля.

Валко тръгна, като остави бокала си недокоснат. Докато вратата се затваряше, Аруке се чудеше дали момчето е отгатнало, че виното е отровно, или просто не е било жадно. Естествено, нямаше да го убие в толкова ранен стадий на обучението, но малко болка щеше да е добър урок. Във всеки случай бе накарал един от лечителите да стои наблизо с противоотровата.

Валко затвори вратата и се усмихна едва забележимо. Знаеше, че в този момент баща му се чуди дали е отгатнал, че виното е отровно. Усмивката му се разшири. Утре щеше да започне сериозното обучение, за което му бе разказала майка му. Нямаше търпение да се срещне с нея и да й каже, че уроците й не са били напразни. Това, което му бе обяснила за баща му, беше вярно. Вероятно и за школата също щеше да се окаже така. Може би някога щеше да му обясни защо го бе накарала да излъже Аруке за нейната смърт. Спомни си думите й, преди да се разделят. „Винаги ги оставяй да те подценят. Нека си мислят, че са по-умни до теб. Това ще е пагубно за тях.“

— Обучение ли? — възкликна Джоми. — За какво?

— За каквото трябва — отвърна Калеб, който току-що бе пристигнал от Острова на чародея.

— Пъг каза, че ще ви е нужно — добави Талвин Хокинс.

Тад и Зейн се спогледаха. Знаеха, че Джоми е изпаднал в заядливото си настроение — в такива случаи ставаше упорит като муле. Момчетата се наслаждаваха на продължителната ваканция и на забавленията, които предлагаше Опардум, столицата на Оласко, в момента част от кралство Ролдем.

Намираха се в празната столова на „Речната къща“, ресторанта на Хокинс. Заведението бе станало толкова популярно, че хората чакаха на опашка, за да влязат, и Тал се бе принудил да го разшири. Бе закупил съседната сграда и скоро щеше да удвои местата. Люсиен, личният готвач на Хокинс в Ролдем, се наричаше „шеф“ — батирската дума за майстор готвач. Двамата с жена му Маджери се бяха прочули из цяло Оласко. Момчетата работеха в кухнята и понякога помагаха като сервитьори. Най-добрата част от това бе, че се хранеха с превъзходни ястия и десерти, до които в нормален случай никога нямаше да се докоснат.

Бяха започнали да смятат Талвин за нещо като чичо, от тези, дето ти позволяват неща, които баща ти е забранил. Въпросният баща, в лицето на Калеб, бе пристигнал, след като бе изкарал няколко седмици с майка им, а после бе свършил някаква работа за Пъг.

Момчето, което им се падаше нещо като братовчед, стоеше в ъгъла и се мъчеше да не оправдае името си. Смях в очите Хокинс беше на седем и едва скриваше развеселеността си. Беше кръстен на прадядо си и бе по-голямото дете на Тал. Второто беше момиченце, с красивото име Залез над върховете.

Джоми изгледа момчето сърдито и това вече го разсмя.

— Какво ти е толкова смешно, Смях?

— Отивате на училище! — детето имаше червеникаворусата коса на майка си и чертите на баща си.

— Не искам да изглеждам глупаво, но какво е училище? — попита Тад.

— Това, че не знаеш нещо, не означава, че си глупав. Глупаво е да не попиташ — обясни Калеб. — Училището е място, където един човек обучава много други.

— Аха — отвърна Зейн, въпреки че очевидно не разбираше.

— В Ролдем има училища — добави Тал. — Повечето са на различните гилдии. В Кралството и Кеш е различно — той се обърна към Джоми. — А на Новиндус е още по-различно.

— Имаме си училища — отвърна Джоми, но тонът му подсказваше, че за пръв път чува за подобно нещо. — Просто не съм виждал.

Откакто бяха пристигнали в „Речната къща“, животът им бе комбинация от тежка работа и забавления. Момчетата бяха развили братски чувства, които постоянно ги вкарваха в неприятности, когато не изпълняваха задачи на Конклава. Ако бяха на мисия, поне ги надзираваше пастрокът им или някой друг опитен агент. Но когато ги оставеха сами, винаги имаше последствия. На няколко пъти се бе наложило Тал да се разправя с градските власти, за да ги измъкне от неприятности.

— Ще ви се отрази добре — продължи Калеб. — Тал ми каза, че в града се забърквате в повече неприятности, отколкото трябва. Така че от утре ще сте студенти в университета в Ролдем. За пред хората ще заминете с кораб, но Магнус ще ви пренесе още тази нощ.

— Ролдем! — ентусиазира се Тад. Според Талвин това бе най-цивилизованият град на света, а те вярваха безрезервно на мнението му.

— Ама нали щяхме да ходим на училище? — обърка се Джоми.

Тал се засмя.

— Това е училище. Там изучават всичко и затова името е такова. Ще се учите заедно със синовете на благородниците от държавите около Горчиво море.

— Синове ли? — възкликна Тад. — Няма ли дъщери?

Тал съчувствено поклати глава.

— Идеите на баща ми да се обучават жени са почти уникални — обясни Калеб. — Ще живеете с момчета, като повечето ще са по-малки от вас.

— Ще живеем ли?

— Да, в университета, под грижата на монасите.

— Монаси? — опита Зейн. — Какви монаси?

Хокинс се изкашля, за да скрие усмивката си.

— Братята на Ла-Тимса.

— Ла-Тимса! — извика Тад. — Те са…

— Стриктни — предположи Калеб.

— Така е — съгласи се Талвин.

— Много строги — изгледа го Калеб.

— Според някои даже твърде строги, но не съм чул учениците да са умрели от малко повече дисциплина.

— Те пият само вода. Ядат сух хляб и сирене, а месото само варено — оплака се Зейн и погледна тъжно към кухнята.

— Кой орден е Ла-Тимса? — попита Джоми. — Обърквам се с вашите имена.

— Не съм сигурен за името на Новиндус — отвърна Тал и се обърна към Калеб.

— Дурга — отвърна той спокойно.

— Дурга! — викна Джоми. — Те са фанатици и проповядват безбрачие. Сами се бият с пръчки, когато имат непристойни мисли!

Тал се засмя, а след секунди го последва и синът му.

— Съберете си багажа и имате един час да се сбогувате — Калеб спря да се смее и стана сериозен. — Нека се изясним отсега. Ще дойде ден, в който ще заемете моето място и това на Тал в сърцето на Конклава. Тогава ще сте генерали, а не войници. Затова трябва да се обучите.

И излезе. Трите момчета гледаха тъжно.

— Е, щом се налага — обобщи Тад след минута.

— Все пак не могат ни държат постоянно затворени в университета, нали? — попита Зейн.

— Нека опитат — ухили се Джоми и плесна Тад по рамото. — Хайде да събираме багажа, че искам да се сбогувам с едно момиче.

— Шира ли? — попита Зейн.

— Не.

— Рут? — предположи Тад.

— Не — Джоми тръгна към кухнята.

— Миландра?

— Не — отвърна червенокосият и излезе.

— Как го прави? — възкликна Зейн.

— Не знам. Но ще спре, щом стигнем в Ролдем.

— Опардум вече ми липсва — въздъхна Зейн.

— Искаш да кажеш, че ти липсва храната — отговори брат му и тръгна към вратата.

9

Ролдем

Момчетата се приближаваха бавно.

Джоми, Тад и Зейн чакаха търпеливо. Бяха дошли пеша от пристанището, след като Магнус ги бе телепортирал в един склад на Конклава. Бяха мърляви, както се полагаше след няколкоседмично пътуване. Носеха прости туники и панталони и раници с багажа си.

Десетината студенти се подредиха в полукръг и започнаха да ги оглеждат, сякаш купуваха добитък. Варираха от около дванадесетгодишни до тяхната възраст, но Джоми вероятно бе най-старият с неговите двадесет.

Всички носеха официалната униформа на университета: черна филцова барета, наклонена наляво, бледожълта риза със син табард, жълти панталони и черни ботуши.

В лявата си ръка държаха кожени торбички. Няколко по-мургави момчета очевидно бяха от Кеш, имаше и от други нации.

Едно от по-големите момчета, с тъмна коса и злобна усмивка, се приближи до Джоми и го огледа от главата до петите. След това се обърна към един надменно изглеждащ русоляв младеж.

— Какво си имаме тук?

— Очевидно селяни.

— Познават се по миризмата на тор.

Джоми пусна торбата си.

— Виж, приятел. Току-що пристигаме след тежко плаване и преход по суша, така че не сме в настроение. Защо не почнете да тормозите новобранците от утре? Какво ще кажеш?

— Този дръвник иска да отложи посрещането, Годфри — каза тъмнокосият. — Какво мислиш?

— Мисля, че е нагъл, Серван.

— Значи да се държиш дружелюбно е наглост? — попита реторично Джоми.

Серван присви очи, сякаш се колебаеше.

— Не, започваме от днес — и ръчна Джоми с пръст в гърдите. — Селянче, сега ще те науча да не отговаряш на по-висшите!

Джоми въздъхна.

— Значи така — усмихна се и пристъпи напред. — Виж, аз по принцип съм дружелюбен, но съм пътувал доста. Знам, че където и да отидеш, без значение от нацията, ранга, денем, нощем, по което и да е време — внезапно замахна, стовари дясно кроше в челюстта на Серван и го повали в несвяст, — винаги се сблъскваш с идиоти!

Спря и се обърна към русия.

— Ти искаш ли?

— Не — отвърна стреснатото момче.

— Тогава бъди така добър и ни кажи къде да отидем, като новодошли.

— В кабинета на брат Кинан — Годфри посочи към главния вход. — Втората врата вдясно.

— Благодаря, приятел — усмихна се Джоми. — Когато твоят човек се свести, му кажи да не се притеснява. Вярвам, че всеки има право на грешка и утре можем да започнем на чисто. Но ако пак вземе да ми излиза със селските номера, ще се ядосам наистина.

Годфри само кимна.

Джоми вдигна раницата и се обърна към спътниците си.

— Да вървим.

Тръгнаха през широкия двор между главната порта и голямата сграда на Ролдемския кралски университет. „Посрещачите“ наобиколиха падналия си другар. Едно от по-малките момчета обаче закрачи до Джоми и каза с ослепителна усмивка:

— Ще ви покажа пътя.

— Благодаря. Как се казваш?

— Гранди. А ти?

— Джоми. Това са Тад и Зейн.

Момчето беше някъде на тринадесет и имаше заразителна усмивка. Лицето му беше обсипано с лунички, а косата му бе тъмнокафява.

— Винаги ли си в толкова добро настроение? — попита Тад.

Гранди поклати глава.

— Не. Само когато някой цапне Серван в лицето.

— Често ли се случва? — включи се Зейн.

— Не. Днес беше за пръв път. Но ще гледам с удоволствие, ако решиш пак да го направиш.

— Голям досадник, а? — подсмихна се Джоми, докато изкачваха стъпалата към вратата.

— Не само. Той е побойник и… а бе гадняр. Не знам защо. Има си всичко, което може да поиска.

— Изненадан съм, че не го бият по-често.

— Може би защото кралят му е чичо — обясни Гранди.

Джоми внезапно спря и Зейн се блъсна в него, след което тупна по задник на земята. Тад се бе опулил като заслепен бухал.

— Кралят му е чичо? — възкликна Зейн, докато се изправяше.

— Не точно — отвърна весело момчето. — Баща му е някакъв братовчед на стария крал. Но той твърди, че му е чичо, и никой не спори. Все пак е някакъв принц, нали така.

— Този път загазих — умислено каза Джоми.

— И какво ще правиш? — попита Тад.

— Ами… или трябва да станем добри приятели, или да го опердаша така, че да го е срам да каже.

Гранди се засмя високо.

— Няма да стане така. Кой е вашият покровител?

— Покровител ли? — попита Зейн. — Какво искаш да кажеш?

— Кой ви вкара в университета? — обясни момчето, докато завиваха по широкия коридор. — Баща ми е бивш капитан от кралската флота, а дядо ми — адмирал при стария крал. И двамата са учили тук, така че ме вкараха по наследство. Като завърша, и аз ще отида във флота. А вас кой ви вкара?

Тад се замисли за инструкциите на Калеб.

— Ние сме от Долината на сънищата и познаваме хора от Кралството и Кеш…

— Турган Бей, канцлерът на Велики Кеш — прекъсна го Зейн. Момчетата го бяха видели само веднъж при осуетяването на заговора. Едва ли можеше да ги разпознае сред тълпата, но все пак се бе съгласил да направи услуга на Пъг и да се застъпи за тях.

Гранди се засмя отново.

— Е, това е достатъчно високопоставена личност, че Серван да се замисли, преди да се оплаче на баща си. Или поне баща му ще се замисли, преди да прати някой да ви пререже гърлата. Стигнахме — спряха пред дебела дървена врата с малко прозорче. — Почукайте три пъти и изчакайте. Ще се видим после — Гранди се отдалечи бързо, а тримата новодошли свиха рамене.

Джоми се обърна и почука три пъти.

След секунда капакът на прозорчето се открехна. За момент през процепа се показаха две очи и вратата се отвори. На прага стоеше висок широкоплещест монах на Ла-Тимса, облечен с дълга роба. Качулката му бе смъкната и се виждаше обръснатата му според традициите на ордена глава.

— Да?

Джоми погледна спътниците си, които очевидно очакваха той да вземе инициативата.

— Казаха ни да дойдем при вас… сър.

— Братко, не сър. Влезте и затворете вратата.

Монахът се настани зад една широка маса.

— Аз съм брат Кинан, управител на университета. Ще се обръщате към монасите с „братко“, а към жреците с „отче“. Ясно ли е?

— Да… братко — отвърна Тад, другите повториха след него.

— Кои сте вие?

— Аз съм Джоми, а това са Тад и Зейн. Ние сме от…

— Знам откъде сте — монахът имаше гъсти вежди и хлътнали очи, които създаваха впечатление, че постоянно се взира. А може би наистина се взираше. — Очаквах нещо по-различно, когато от Имперския двор на Кеш ме помолиха да приема „трима многообещаващи младежи“ по средата на годината — замълча и се втренчи в тях.

Джоми понечи да каже нещо, но монахът го прекъсна.

— Ще говориш само когато се обръщат към теб. Ясно ли е?

— Да, братко — Джоми очевидно не беше доволен от това отношение.

— Ще трябва да се стараете много, за да наваксате изпуснатото. Ние предлагаме най-доброто обучение в света и трябва да се смятате за привилегировани, че сте тук. Ще изучавате най-различни предмети: история, изкуство, ученията на Ла-Тимса, както и военни стратегии и тактики. Най-добрите млади благородници на Ролдем се готвят тук за служба в армията, флота или двора. След като завърши, всеки студент трябва да изкара десет години в служба на Короната. Мнозина приемат тази кариера за цял живот.

Тад и Зейн се спогледаха разтревожено. Никой не им беше казвал нищо за служба на Ролдем. Нищо не пречеше на Пъг да им нареди да изкарат десет години в двора или пък да се сражават по земя и море, но шокът щеше да е по-малък, ако ги бяха предупредили. Брат Кинан сякаш прочете мислите им.

— Гражданите на други страни нямат тази привилегия. Вместо това заплащат сериозна сума — огледа Джоми от главата до петите. — Имате мизерен вид, но това не е проблем. Като приключим, ще отидете при брат Тимоти и той ще ви даде униформи. Трябва да ги носите, докато не завършите. Сред студентите няма ранг и титли, така че ще се обръщате един към друг по име. Правилата ни са строги и не търпим неподчинение. Сега си свалете туниките.

Момчетата се спогледаха и започнаха да се събличат.

— Коленичете пред масата. Коленичете! — извика монахът, като видя, че се колебаят.

После се изправи и взе една дълга пръчка.

— Това е възпитателен инструмент. Всяко провинение се наказва с бой. Броят на ударите зависи от сериозността на провинението — той внезапно замахна и удари момчетата едно по едно. — Това е, за да знаете какво ви чака. Имате ли въпроси?

— Само един, братко — обади се Джоми.

— Питай.

— Какво е наказанието за удряне на друг студент?

— Десет пръчки.

Джоми въздъхна.

— Тогава по-добре започвайте. Преди да дойдем, ударих едно момче, казва се Серван.

Монахът удари десет пъти Джоми. Тад и Зейн стояха на колене и се мръщеха.

— Изправете се и се закопчайте. Джоми, ти си по-интелигентен, отколкото изглеждаш. Ако не си признаеш, наказанието се удвоява. Щеше да отнесеш двадесет, ако някой друг ми беше казал, че си ударил Серван.

Джоми само кимна.

— Продължете по коридора. Брат Тимоти е в последната стая вляво. Той ще се погрижи за вас.

Щом излязоха, Тад попита:

— Боли ли?

— Разбира се, че боли. Но едно време баща ми ме биеше по-тежко. А и не искам да доставям удоволствие на подобни хора.

— Какви? — обади се Зейн.

— Има два вида хора, които изпълняват наказания. Такива, които знаят, че е необходимо, и такива, които изпитват наслада. Брат Кинан е от вторите. Колкото повече показваш, че те боли, толкова по̀ ще се радва.

Стигнаха до последната врата и почукаха.

— Не стойте под дъжда. Влизайте — чу се глас отвътре.

— Дъжд ли? — учуди се Зейн.

Джоми се засмя и отвори вратата. Помещението беше много по-голямо от кабинета на брат Кинан и представляваше някакъв склад. Покрай стените имаше дълги полици с грижливо надписани кутии. Сигурно бяха стотици, защото складът не беше никак малък. Освен рафтовете в помещението имаше маса и стол, на който седеше невероятно дребен монах — дори джудже щеше да изглежда внушително пред него. Главата му бе традиционно обръсната, но имаше голяма червеникава брада със сиви нишки. Плюс живи очи и сърдечна усмивка.

— Нови момчета! Разбрах, че ще имаме нови! Това е чудесно!

— Брат Кинан ни каза да дойдем тук — започна Тад. — Вие ли сте брат Тимоти?

— Да, позна, аз съм — мъжът продължи да се подхилва. — Да започваме. Смъквайте си дрехите — надигна се, тръгна покрай левия рафт и изчезна някъде навътре.

— Сигурно отиде за униформи — прошепна Зейн.

— Да бе. Вярно ли? — заяде се Тад.

Джоми си свали ризата, като се мръщеше от болка. Брат Тимоти се върна с три големи кутии, които едва крепеше.

— Братко, нека ви помогна — обади се Тад и взе най-горната.

— Благодаря. Ето и на вас — в кутиите имаше туники, панталони, барети, ботуши и бельо. — Не стойте като глупаци. Обличайте се. Да видим дали са ви по мярка.

Наложи се Джоми и Зейн да си разменят униформите. С ботушите беше още по-сложно и монахът направи няколко пътешествия между рафтовете, за да намери подходящи. Накрая и тримата бяха облечени еднакво.

Тад погледна другите и се засмя.

— Какво? — намръщи се Джоми.

— Съжалявам, но…

— Изглеждаш нелепо — довърши Зейн.

— И вие няма да впечатлите момичетата около фонтана в Кеш, където се срещнахме.

Тад се засмя още по-силно.

— Момичета — намеси се брат Тимоти. — Не може да говорите за момичета. Забранено е.

Тримата спряха да се смеят.

— Без момичета? — попита Тад.

— Никакви — отвърна монахът. — О, добре си спомням как беше едно време. Това, че сме положили клетва за целомъдрие, не значи, че не помним. Въпреки че не е много хубаво. Като бях млад… — той направи пауза. — Не, никакви момичета. Трябва да учите. Да, да учите и да се упражнявате, много. Но никакви момичета.

Старият монах очевидно се отплесна.

— Братко, а сега какво?

— Какво какво?

— Какво ще правим?

— А, какво ще правите! — монахът отново се усмихна. — Ами ще учите и ще се упражнявате.

Тад завъртя очи, а Зейн се опита да помогне.

— Пита какво да правим след като излезем оттук.

— Ако ви свършат пособията, елате пак. Или ако си скъсате дрехите и обувките. Но отецът хич не обича такива работи.

— Какви пособия? — попита Тад.

— О, да, пособия! — дребният монах отново изчезна някъде и след малко се върна с три кожени торбички, каквито носеха останалите студенти. — Ето ви учебните пособия. Вижте вътре.

В торбичките имаше нож, мастилница, пера, хартия, някаква кутия и няколко пакета, увити в промазана хартия.

Джоми понечи да извади кутията, но брат Тимоти го спря.

— По-късно. Просто исках да съм сигурен, че комплектът е пълен. Трябва да се научите да пишете ситно.

— Ситно ли? — попита Зейн.

— Така хартията ще ви стигне за повече време.

— А сега къде да отидем, братко? — обади се Джоми.

— В спалните помещения. Търсете брат Стивън. Той е прокторът. Тръгвайте!

— Братко, къде са спалните? — попита Тад, докато отваряше вратата.

— В другото крило. Върнете се по коридора.

След малко тримата се озоваха в обширно помещение, в което се влизаше през арка без врата. Покрай стените бяха наредени легла, а до всяко имаше сандък.

Покрай редиците вървеше монах, този път без брада.

— Вие сте новите момчета — беше твърдение, а не въпрос.

— Да — отвърна Зейн и добави бързо, — братко.

— Аз съм брат Стивън, прокторът. Аз отговарям за студентите, когато не са в клас или не се занимават с други задачи. Последвайте ме — поведе ги към дъното на помещението и посочи едно легло от дясната страна. — Един от вас ще спи тук. Другите двама са от лявата страна.

Момчетата свиха рамене и Тад и Джоми се отправиха наляво, а Зейн взе дясното легло.

— Недей да сядаш! — спря го монахът.

— Извинявайте, братко.

— Вижте в сандъците си.

Вътре имаше четка за ботуши, гребен, кърпа, бръснач и парче твърд сапун.

— Не пипай нищо! — извика монахът, когато Зейн посегна към гребена.

Момчето го погледна измъчено.

— Извинявам се, братко…

— Вижте как е подредено всичко. Всяка сутрин ставате, оправяте си леглата и отивате в банята. Къпете се, бръснете се и давате кърпата на слуга, който ви дава чиста. Връщате се и обличате дрехите си, които са сгънати и поставени в сандъка. Всички останали предмети трябва да са подредени, както ги виждате. Ако нещо не е на мястото си, ще получите пет тояги, ако липсва — двадесет. Разбрахте ли?

— Да, братко.

— Не може да седите на леглата си, докато не мине вечерната молитва. Ако ви хванат да седите преди това, ще получите пет тояги. Идете при ректора и той ще ви обясни останалото. Кабинетът му е срещу входа.

Зейн се застоя за момент, взрян в сандъка, след което затвори капака.

— Кой от вас удари Серван? — попита брат Стивън.

— Аз, братко — отвърна Джоми тъжно.

Монахът само изсумтя и се отдалечи.

— Зейн, какво гледаше? — попита Тад, докато излизаха от спалното.

— Опитвах да запомня подредбата на предметите. Нямам желание да ям бой.

— Ще свикнеш — обади се Джоми. — Освен това ще имаш цял час преди лягане да ги запомниш.

— Вярно — отвърна Зейн без ентусиазъм.

Трите момчета се намръщиха. Какво им беше натресъл техният пастрок?

10

Прочистване

Валко се приготви за двубой.

Воинът, който стоеше срещу него, беше стар и окичен с множество белези като с медали. Не приличаше обаче на старец, който очаква синът му да го изпрати при Мрачния бог. В този мъж имаше още много битки.

Намираха се в центъра на помещение, приличащо на Залата за изпитания в Камарийн, но много по-широко. По трибуните можеха да насядат поне петстотин Ездачи, а на арената можеха да се провеждат по десетина схватки едновременно. Валко се огледа и видя, че останалите младежи също са готови за бой.

Възрастният воин беше облечен в броня на Опустошителите, подобна на тези на Садхарин. Тъмносив шлем без забрало, броня и предпазители за ръцете и краката. За разлика от високия пискюл на садхаринските шлемове, неговият завършваше с остър шип, на който бяха вързани две кървавооранжеви панделки. Говореше заповедно, но без да повишава тон.

— Вие ще умрете — няколко от младежите се напрегнаха и посегнаха за оръжията си. — Но не днес.

Изгледа шестнадесетимата млади воини, които стояха в полукръг около него, и продължи:

— Вие сте при мен, защото сте оцелели след първото си изпитание. Това е добре. Не може да служите на ТеКарана, ако сте мъртви. Не може да направите силни синове и умни дъщери, ако не оцелеете. Ще искате силни синове, които един ден да стоят на това място, и умни дъщери, които да крият внуците ви, докато не дойде време за изпитание. Такъв е пътят на дасатите.

— Такъв е пътят — отвърнаха младежите в един глас.

— Второто най-славно нещо, което може да направите, е да умрете смело за Империята, когато не остава друг изход. Най-славното нещо е да накарате враговете да умрат. Всеки може да загине глупаво. Глупостта е слабост. Няма слава в това да умреш глупаво. Такъв е пътят на дасатите.

— Такъв е пътят.

— Аз съм Хиреа, Ездач от Опустошителите — продължи старият воин. — Сред вас има синове на Опустошителите.

Няколко от младежите извикаха одобрително.

— Вече не — Хиреа повиши тон, за да покаже, че не му е приятно. — Вече не сте Опустошители. Не сте синове на Садхарин. Нито на Калмак, Кървав прилив или Ремалу. Каквито и да сте били, преди да дойдете, вече е минало. Сега сте мои, докато не преценя, че сте готови да се върнете при бащите си, или не загинете. От тази арена можете да се върнете при бащите си или да отидете при Мрачния. За мен е все едно къде — изгледа ги един по един. — Ще бъдете разделени по двойки и ще спите в една стая. Воинът, с когото делите стаята, ще ви е като брат. С радост ще дадете живота си за него и той за вас. Ако бащите ви са врагове, това не е от значение. Вие сте братя. Това е първият урок.

— Сега — продължи воинът и посочи двамата младежи в краищата на полукръга. — Вие, излезте напред и си кажете имената.

Бойците се представиха.

— Вече сте братя, докато не напуснете това място. След това може да се убиете, но дотогава трябва да сте готови да се жертвате един за друг. Застанете зад мен.

Упражнението се повтори още два пъти, докато стигне до Валко. Падна му се младеж от Ремалу, Сиилет, син на Силт, лорд на Рианта. Валко не каза нищо, но изпитваше известни съмнения към новия си „брат“. Ремалу бяха известни като фанатици. Много от синовете им оставяха меча и ставаха жреци. Да се служи на Мрачния несъмнено беше чест, но мнозина смятаха, че не е съвсем мъжко. Жреците доживяваха до старини и не признаваха синове. Всеки син на жрец беше обречен да е в низшите касти, а воините не можеха да понесат такъв срам. Бе по-добре Низшите да се размножават помежду си.

Според слуховете мнозина от Ремалу бяха магьосници. Бяха свързани с могъщи същества от други светове и съветваха ТеКарана. На Косриди на тях се гледаше с омраза, страх и недоверие.

— Много от тях ще умрат скоро, братко — прошепна Сиилет.

Валко кимна сдържано.

Хиреа огледа двойките.

— Получавате двойни стаи. Тези, които стояха отляво, да пренесат багажа си при своите братя. После отидете на вечеря и след това се върнете тук за първата тренировъчна битка.

Младежите тръгнаха под строй. След малко Валко наблюдаваше Сиилет, който прибираше вещите си в сандъка до второто легло. Имаше няколко мистични предмета, от типа, който притеснените майки даваха на синовете си. Може би неговата майка бе заела почетно място в двора на баща му. А може би му ги беше дала, преди да излезе от Криенето. Няколко от предметите имаха по-мрачен аспект и буквално се усещаше струящата от тях магия. Амулети? Талисмани за късмет?

Сиилет му се усмихна и седна на леглото. Валко реши, че прилича на заркис — страховития нощен хищник на равнините.

— Ще извършим велики дела, Валко — прошепна Сиилет.

— Защо шепнеш?

— Не се доверявай на никого, братко.

Валко кимна. „Защо тогава да се доверявам на временен брат?“ Сиилет очевидно беше странен. Май спадаше към онези, които бяха склонни да станат жреци.

— Да вървим на вечеря.

Сиилет се изправи и го погледна в очите. Това беше или акт на предизвикателство, или на доверие. Понеже не беше извадено оръжие, Валко реши, че е знак на доверие.

— Ще извършим велики дела — прошепна Сиилет. — Може дори да открием и унищожим Бялото.

— Бялото е мит — отвърна Валко. — Лудост е дори да си представяш подобни същества.

Сиилет се засмя.

— Много се палиш за един мит.

Валко усети, че гневът му се надига.

— Ние сме тук, за да се обучим, братко. Не ме интересуват амбициите на някакъв син на Ремалу. Нито приказките за величествени подвизи. Те са за децата, които си играят по време на Криенето. Баща ми ме изпрати тук и аз дойдох. Хиреа нареди да те наричам брат и да съм готов да се жертвам за теб. Подчиних се. Но не се опитвай да си играеш игрички с мен, или ще те убия.

Сиилет се засмя отново.

— Отговаряш като истински воин — обърна се и тръгна към столовата.

Валко бе озадачен. За какво бе всичко това? Бялото беше богохулство и никой не говореше за него, ако искаше да оцелее. Признаването на неговото съществуване означаваше да се отрече всемогъществото на Мрачния. Но ако все пак го имаше и някой успееше да го победи, щеше да спечели огромна слава. Нямаше логика Мрачният да не е всемогъщ. Дали тези приказки не бяха достатъчни, за да убие Сиилет, без да се налага да се защитава от Хиреа? Ако убиеше Ремалу, със сигурност щеше да заслужи уважението на баща си. Поколеба се за момент, след което изостави тези мисли и тръгна след Сиилет към столовата.

Беше дребна грешка, но кръвта от прободения корем бликаше силно между пръстите на младия воин.

Хиреа се приближи и погледна ранения. Противникът му стоеше наблизо с безизразно лице.

— Върви там — каза Хиреа на победителя и посочи края на арената. След това се обърна към поваления младеж. — От какво имаш нужда?

Боецът се държеше за корема и почти не можеше да говори.

— Довърши ме.

Със светкавично движение, което младежите едва успяха да проследят, Хиреа измъкна меча си и отне живота на поваления. Неколцина се засмяха, но Валко и Сиилет не бяха сред тях.

— Той беше слаб! Но не толкова слаб, че да поиска лечител. Това не е смешно. Не си струва да го съжаляваме, но не е смешно — Хиреа махна на слугите да изнесат тялото. Щяха да го отнесат в Смъртната стая, където да извадят полезните части от трупа. С останалото щяха да нахранят животните. Това щеше да е последната полза от младежа.

— Има ли някой, който не разбира? — никой не посмя да отвори уста. — Позволено е да питате. Няма да се изучите, ако постоянно мълчите.

— Хиреа, какво щеше да стане, ако беше поискал лечител? — обади се един младеж.

Ветеранът прибра оръжието си.

— Щях да стоя и да гледам как му изтича кръвта. Подобна слабост заслужава страдание.

— Това вече щеше да е наистина забавно — каза Сиилет.

Хиреа го чу и се обърна.

— Така е — засмя се и викна на останалите да се върнат по местата си, след което се обърна към противника на мъртвото момче. — Аз ще съм твой партньор, докато не загине някой друг. След това победителят ще е новият ти брат. Добро убийство.

Младежът кимна, без да се усмихва. Разтревоженото му изражение показваше, че се чуди дали ще оцелее до края на днешната тренировка.

Слугите разбудиха младите воини посред нощ. Бяха много внимателни, защото младежите бяха готови да излеят гнева си върху първия Низш. Все пак съобщението беше предадено. „Хиреа иска да се приготвите за езда веднага.“

Воините спяха с традиционните черни ризи, но оръжията им бяха подръка. Слугите бързо им помогнаха да се облекат. Проста препаска, риза без ръкави и стягане на глезените. След това идваше ред на панталоните, елека и бронята. Когато се върнеха у дома, щяха да получат пълен гардероб за всякакви случаи. Но по време на обучението разполагаха само с нощница и доспехи. Носеха броня дори по време на теоретичните уроци.

Младежите забързаха към вече оседланите от слугите варнини. Животните драскаха с нокти по земята в предчувствие за предстоящия лов. Валко се приближи до своето — млада женска, която още не бе раждала, и я погали по врата, преди да стегне подпруга. След това хвана юздите и дръпна веднъж, силно, за да покаже, че той командва. Варнините бяха глупави животни и непрекъснато трябваше да им се подсказва кой е господарят. Мнозина предпочитаха самците заради тяхната агресивност, но по-често се яздеха скопци и млади женски.

Валко изчака останалите воини. Бяха останали десетима от първоначалните шестнадесет. Валко знаеше, че загиналите заслужават съдбата си, но нещо в смъртта на последния, Малка, го притесняваше. Беше се сражавал със Сиилет и бе получил лека рана. Просто порязване в предмишницата, от което дори не бе изтървал меча си. При подобни случаи бе позволено да се превържеш сам. Малка поиска пауза от Сиилет и той прие. А после го изчака да премести меча в лявата си ръка и в момента, в който остана незащитен, го уби с един удар.

Никой не възрази. Валко знаеше, че нищо не убягва от погледа на Хиреа. Но ветеранът не направи нищо. Валко очакваше Сиилет да бъде порицан или дори убит за това, че е нарушил правилата на битката, но старият воин бе обърнал гръб безмълвно.

Валко беше разочарован, но не посмя да зададе въпрос. Неочакваните въпроси бяха опасни и показваха, че воинът не е уверен. Липсата на самочувствие беше слабост. Слабостта беше смърт.

Въпреки това бе притеснен. Правилата бяха нарушени и не бе последвало наказание. Какъв ли беше урокът? Че правилата може да се заобикалят в името на победата?

Хиреа — яздеше възрастен самец с не по-малко белези от самия него — вдигна ръка и призова за внимание.

— Воинът трябва да е готов да отговори на призива по всяко време. Потегляме!

Младежите последваха инструктора си по пътя, който се виеше от старата крепост. В далечните времена тук бе живял някакъв племенен вожд, чието име вече се помнеше само от архиварите. Подвижните пясъци, на които се крепеше дасатското общество, бяха погълнали поредния род. Може би съюзите бяха развалени в търсене на по-могъщи покровители.

Валко никога нямаше да узнае, освен ако не потърсеше историк. Нещо, за което нямаше нито време, нито желание.

Опита да настрои сетивата си към нощта. Обичаше това време. Липсата на светлина се компенсираше от умението му да вижда топлина и да усеща движение. Като повечето представители на расата си, той се приспособяваше бързо към всякакви условия, ориентираше се дори в непрогледни пещери и тунели. По време на Криенето бе прекарал дълго време по такива места и можеше да прецени разстоянията по ехото.

Сега яздеше и попиваше пейзажа. Широкото поле и хълмовете в далечината — малко по-тъмни на фона на небето. Тук-там горещи петна показваха хищниците и тяхната плячка. В далечината глутница заркиси преследваше някакво животно, може би лопър или дартър. Заркисите бяха опасни за сам човек, но нямаше да нападнат единадесет ездачи. Дългогодишното избиване ги бе научило да стоят настрани от бронираните воини. Все пак в нощта имаше и по-опасни животни. Кескаш, горските двукраки хищници, нападаха от засада, а челюстите им пробиваха броня. Кожата им изпускаше секрет, който бързо се изпаряваше и скриваше телесната им температура.

Във въздуха кръжаха нощни птици, чийто ограничен интелект бе съсредоточен в изчисляването на шанс за оцеляване, докато се спускаха върху различните си жертви. По тези земи нищо не се предаваше без борба. Мембранните крила на птиците понижаваха температурата и ги прикриваха от плячката и от реещите се по-нависоко летящи нокти. Ноктите обитаваха горните слоеве на атмосферата и бавно изпускаха газа, които им придаваше летливост. Щом се изпразнеха, се стрелваха стремително надолу към нищо неподозиращата си плячка. Крилата им изплющяваха като гръмотевица, а кухите им нокти сграбчваха жертвата. След това започваха да се издигат, изсмуквайки през ноктите флуидите на плячката. Щом привършеха, просто пускаха изсмуканото тяло на земята. Ноктите им бяха достатъчно силни да повдигнат варнин и да пробият доспехи. Не беше често, но понякога и ездачите ставаха техни жертви.

Валко харесваше нощта. Като повечето младежи в Криене, бе прекарал повечето дни в сън и излизаше след залез, за да открадне припаси. Според майка му, щом се докажеше и заемеше място до баща си, щеше да започне да цени дневната светлина. Знаеше, че майка му има невероятен интелект и не греши, но се чудеше дали някога ще може да се отпусне напълно през деня.

Питаше се каква е целта на този внезапен нощен поход, но не смееше да задава въпроси. Хиреа щеше да им каже, когато преценеше за необходимо. Отношенията в дасатското общество бяха сложни и когато се изискваше сляпо подчинение, въпросите можеха да донесат смърт.

При изкачването на следващия хълм варнинът му се задъха. Тези същества бяха създадени да нападат на скорост, а не за продължителна езда. За съжаление в стария замък нямаше товарни варнини. Те не бяха добри за битка, но издържаха много повече. Валко реши, че или обстоятелствата са сериозни, или на Хиреа не му пука за животните. Самият той не се интересуваше дали варнинът страда, но не искаше да съсипва обучено бойно животно или да се връща пеш, ако то издъхне.

Щом стигнаха до билото, Хиреа им махна да спрат. Варнините запръхтяха, поемаха си дъх. Валко се зачуди дали двете породи не може да се кръстосат, за да се създаде животно с издръжливост и кураж за битка. Реши да запази този въпрос за след като се прибере при баща си. Подобен вид щеше да донесе мощ на Камарийн, да ги издигне сред Садхарин и да ги доближи до двора на Карана.

В този момент го усети. Чувството, че е близо до Криене. Обзе го колебание, раздвоение между чувствата и мислите. Другите ездачи също изглеждаха объркани и раздразнени.

Допреди няколко седмици и те щяха да са сред тези, които сега търсеха убежище в нощта.

Но защо имаше Криене сред тази равнина, с всички заркиси, кескаши и други опасности? Валко се разкъсваше между желанието да се скрие и да ловува. Ето! Забеляза ги. На изток от хълмовете се спускаше малко поточе. Очевидно бегълците идваха от планините. Може би някой тамошен лорд ги бе надушил и ги беше прогонил. А може би просто сменяха мястото, както често правеше майка му. Само че майка му никога нямаше да ги поведе през толкова открито място.

Дасатските воини изпитваха естествен стремеж да унищожават потенциалната конкуренция и жените, които са твърде млади или стари за раждане. Ако воините бяха твърде старателни, расата щеше да загине. Но според майка му, ако не прочистваха слабите често, резултатът пак щеше да е такъв. Тя винаги го караше да мисли. Според нея интелектът не беше от полезните дарове на Мрачния и животните, които бяха в хармония с природата, оцеляваха по-добре. При дасатите само едно от пет деца достигаше зрялост и това правеше процеса с размножаването наистина труден.

Дори леката мисъл за размножаване посред лова предизвика болка в тялото му. Ако наблизо имаше подходяща женска, щеше да я вземе, та дори да беше Низша! Точно тези първи пориви бяха накарали майка му да го прати при баща му. Щом беше готов за размножаване, значи бе готов за изпитание. Освен това ставаше опасен за останалите деца в Криенето. Валко се зачуди къде ли е майка му. След неговото заминаване другите се бяха преместили на ново безопасно място. Вероятно някъде във високите планини.

Той тръсна глава, за да прогони тези мисли. Беше лудост да мисли за миналото, докато се извършваше прочистване! Видя, че Хиреа го наблюдава, защото единствен от младежите бе запазил присъствие на духа. Без да се колебае, смушка изтощения си варнин по склона. Точно както подозираше, те се бяха подслонили до скалите. Щом животното му стигна водата, бегълците се раздвижиха.

Отначало не можеше да ги види добре, но щом побягнаха, мократа кал започна да пада от телата и да се отмива от краката им. Половин дузина деца и три жени. Валко извади меча си и нападна. Едната жена подкара малките напред, а другите две се обърнаха да го посрещнат. Изведнъж му се прииска да е ден, защото не можеше да разбере дали са въоръжени. Знаеше, че ако се наложи, майките ще защитават децата си със зъби и нокти, а разгневените дасатски жени не бяха за подценяване.

Нямаше търпение да убие. Жаждата за кръв бучеше в главата му и Валко осъзна, че чува сърцето си.

Щеше да е безразсъдно да нападне направо, тоест да прегази едната и да посече другата с меча. Знаеше, че при такава атака втората жена със сигурност ще се опита да го свали от животното.

Сякаш прочели мислите му, двете жени се разделиха, за да го принудят да ги нападне една по една. В последния момент Валко зави по брега на потока и се измъкна от обсега на по-близката. Реши да не замахва отгоре, защото тя със сигурност щеше да се наведе и да го хване за крака. Престори се, че ще нанесе удар с меча, и я ритна в лицето. След това скочи от животното си и счупи врата й с петата на ботуша си. Беше достатъчно близо, за да чуе ръмженето на втората. Тя вече осъзнаваше, че ще умре, но бе готова на всичко, за да спаси малките. Жената приклекна и размаха ножа в дясната си ръка.

Валко чуваше как другите ездачи се спускат по склона и знаеше, че след секунди ще го подминат и ще погнат децата. Гневът, че няма да може да участва в убийството им, подхрани жаждата му за кръв и той замахна към главата на жената, сякаш не се притесняваше от дългия й кинжал. Както и очакваше, тя приклекна и се опита да го намушка във врата, където свършваха доспехите. Но ударът му бе лъжлив. В последния момент той плъзна меча по рамото й и вместо да влага сила, за да отсече главата, просто го дръпна рязко и отвори грозна рана във врата. Жената залитна и падна на колене.

Валко веднага изтича до варнина. Останалите ездачи вече го бяха заобиколили. Метна се на седлото и бе готов да препусне, когато чу вика на Хиреа.

— Валко! Чакай!

Младият боец дръпна юздите. Жаждата да убива все още гореше в гърдите му, но той се подчини.

Хиреа се приближи и застана срещу него.

— Откъде знаеше?

Валко не можеше да си поеме дъх.

— Успокой дишането и спри да мислиш за убиване. Не си животно. Ти си дасат.

Младежът се бореше със себе си. В момента искаше единствено да се впусне след останалите и да сече тела, докато потокът не се оцвети в оранжево от кръвта. Наложи се да стисне зъби.

— Мисли! — извика Хиреа. Беше един от редките случаи, когато повишаваше глас. — Не позволявай нагонът да вземе контрол над теб! Винаги мисли, Валко! Не си животно. Мисли!

Валко се съсредоточи върху ръката, която държеше юздите. Варнинът очакваше следващата команда, възбуден от миризмата на кръв. Младежът усети как сетивата му се разпростират отвъд животното, потока и околността. Накрая бавно прибра меча си.

— Един търговец ми съобщи, че видял пушек по залез-слънце — каза Хиреа. — Опитвах да отгатна къде се крият по информацията. Но ти намери точното място. Ние щяхме да го подминем и те щяха да успеят да се доберат до горите. Откъде разбра?

— Знаех, че са там — гласът на Валко потрепна от вълнение.

— Но как? Калта скриваше топлината и миризмата им.

— Аз щях да се скрия там. Поставих се на тяхно място.

Хиреа го погледна внимателно. Не можеше да различи чертите му в мрака, но кръвта пулсираше под кожата. В миговете след убийствата лицето на Валко беше като горяща маска.

— Беше разкъсан между обучението да се криеш и желанието да убиваш, но се окопити по-бързо от всички младежи, които съм тренирал.

Валко само сви рамене.

— Аха — Хиреа се наведе напред. — Чуй, наследнико на Камарийн. Опустошителите не се интересуват много от синовете на Садхарин, но ти имаш… потенциал. Не е в твой интерес, нито на семейството ти, ако покажеш този потенциал твърде рано. Трябва да овладееш тънкия баланс между слабостта и силата, който ще ти позволи да оцелееш и да намериш мястото си сред дасатите.

— Тази вечер извърши две убийства, при това на жени в разцвета на силите им — продължи той. — Това е сериозно постижение за младеж. Заслужи си награда. Но ако беше продължил и бе натрупал още убийства, щеше да е забележително. А точно в момента не бива да си… забележителен — Хиреа обърна животното си и махна на Валко да го последва. — Ела да видим как се справят останалите.

Младежът тръгна след учителя си.

— Усещам нагона ти, млади Камарийн. Ако зависи от мен, скоро ще се върнеш в замъка на баща си — Хиреа отново понижи глас. — Но не твърде скоро, защото това също би било забележително. Другите са ето там. Ако са оставили някое дете да избяга, ще ги накарам да се връщат пеша, дори ако им се наложи да се бият със заркисите.

— Мисля да те наградя — продължи ветеранът. — Като се върнем, ще ти пратя слугиня. Миришеш на похот. Нека те научи на Играта с ръце и уста, но няма да се съвкупявате. Баща ти няма да е доволен, ако почнеш да правиш деца дори на Низши жени, преди да съм потвърдил, че си достоен за наследник. Но заслужаваш похвала, че първи намери Криенето и извърши първото убийство. Ти ще решиш дали искаш да споделиш жената с брат ти, но знай, че това, което направи тази вечер, е забележително.

Валко кимна. Разбираше, че скоро може да му се наложи да убие този мъж.

11

Делекордия

Гледката беше зашеметяваща.

Следвайки указанията на Вордам, Пъг, Накор, Магнус и Бек бяха излезли през точната врата от Пътя на световете. В момента се намираха на един планински връх над град Сюшар на света Делекордия. Тази врата беше най-слабо използваната от трите, защото излизаше на малка скална площадка, от която се спускаше тясна стръмна пътечка.

Пъг не се притесняваше от падане. Разполагаше с достатъчно умения, за да защити себе си и останалите, макар че те едва ли щяха да се нуждаят от помощ. Магнус можеше да левитира по-добре от всеки на Острова на чародея. Накор винаги разполагаше с някой „трик“ подръка. Колкото до Бек, след всичко, което бе демонстрирал, едно падане от скалите едва ли щеше да е достатъчно, за да го убие.

— Вижте — прошепна Бек. — Това е интересно.

— Наистина, много интересно — бе принуден да се съгласи Накор.

Никога не бяха виждали подобно небе. То преливаше във всички нюанси на цветовия спектър и непрекъснато се променяше. Сякаш всяко движение на вятъра и облаците беше оцветено.

— И преди съм виждал подобно нещо — каза Пъг след кратко мълчание.

— Къде, татко? — Магнус се наведе и погледна към стръмния склон.

— Като момче. Когато с Томас и лорд Боррик тръгнахме към Крондор, за да предупредим принца за цуранското нашествие. Под планините на джуджетата имаше водопад с подобни цветове. От скалите се утаяваха минерали и на светлината на факлите водата сияеше като дъга. Но тук са много по-живи.

— Харесва ми! — извика Ралан Бек, сякаш мнението му имаше нужда от повишаване на тона.

— Наистина ли? — учуди се Накор. От досегашното общуване с младежа не бе останал с впечатлението, че разполага дори и с най-малък намек за естетика.

— Да, Накор — на лицето му бе изписан възторг. — Харесват ми проблясванията и начинът, по който се вижда вятърът.

— Виждаш вятъра ли? — попита Магнус.

— Да. Ти не можеш ли?

— Не — призна магьосникът.

Накор присви очи.

— Аха. Виждам го. Ако се загледате в далечината, въздухът леко трепери. Опитайте.

След секунда Пъг започна да разбира за какво говорят.

— Прилича на маранята в пустинята.

— Само че е по-силно — каза Бек. — И може да се види зад него.

Пъг погледна въпросително Накор, но той само поклати глава и каза:

— Младежът има по-силно зрение от нас.

Магьосникът реши да изостави темата. Вятърът беше смразяващ, а въздухът имаше горчив привкус. В далечината се виждаше тяхната цел, град Сюшар.

— Градът е огромен.

Беше говорил с Каспар за видението в Павилиона на боговете и бе разпитал за всички подробности. Бившият херцог бе впечатлен от размерите на дасатските градове.

Пъг опита да се успокои, но пристигането на Делекордия го бе развълнувало.

— Ще ми трябва известно време, докато привикна.

— По-добре да тръгваме, татко — обади се Магнус. — Инструкциите на Вордам помагат, но вече почва да ми се гади. Да стигнем до Кастор колкото се може по-бързо.

Пъг се съгласи и тръгна по пътечката.

— Като слезем малко, ще опитам да се телепортирам, но подозирам, че няма да мога да се съсредоточа. Все едно не съм спал от дни.

Накор кимна и каза:

— Тук е интересно, но не е хубаво. Наистина е по-добре да намерим този Кастор.

Както и предполагаше, Пъг не успя да направи заклинанието си за пренасяне на кратко разстояние.

— Така си и мислех — обади се Накор, докато гледаше усилията му. — Тук нещата са по-различни. Някак изкривени… погрешно.

— Какво искаш да кажеш? — попита Магнус, който се бе съсредоточил в спускането по пътеката.

— Не знам. Свързано е с моя начин на мислене. Нещата си имат правила. Реагират по определен начин, когато направиш нещо. Ако бутнеш отляво, ще отиде надясно. Ако натиснеш отгоре, ще потъне. На този свят… ако натиснеш, нещата натискат в отговор, а ако бутнеш отгоре, завиват наляво — Накор се усмихна. — Ако имам повече време, мисля, че ще му хвана цаката.

— Ако Кастор се погрижи за нас, както казва Вордам, ще имаме достатъчно време да се изучим. И тримата — отвърна Пъг.

Бек махна с ръка, обхващайки гледката.

— Това място е прекрасно, Накор. Наистина ми харесва.

— Как се чувстваш? — попита го исаланецът.

Младежът сви рамене и го подмина.

— Чудесно. Защо? На вас зле ли ви е?

— От нас четиримата само ти се чувстваш добре на това място.

— Това лошо ли е? — попита боецът.

— Очевидно не — отвърна му Магнус.

Когато се спуснаха в по-ниското, пътечката се разшири, а след още почти два часа стигнаха до пътя към града. Приближи се каруца, теглена от създание, подобно на кон, но с по-широк гръб и по-къс врат. Животното пръхтеше, защото водачът го ръчкаше непрекъснато с някакъв остен. Коларят ги изгледа, докато се разминаваха, но лицето му не изрази никаква изненада от четиримата човеци.

— Чудя се как ли спира? — обади се Пъг.

— Може би като престане да го ръчка и животното спира от благодарност — отвърна Накор.

Магнус се засмя достатъчно силно, за да накара Пъг да се обърне. Синът му рядко демонстрираше чувство за хумор и всеки път го изненадваше.

Тръгнаха по края на пътя, защото движението беше доста натоварено. Пъг бе посещавал множество чужди светове и бе общувал с най-различни същества. Но този свят го изумяваше като никой друг. Тукашните жители му изглеждаха неземни по немислим начин.

Вордам им бе дал изключително точни инструкции как да стигнат бързо и безопасно до търговеца Кастор. Въпреки това по някаква причина бе отклонил много от въпросите на Пъг — обясняваше, че ще им бъде отговорено, щом пристигнат.

Градът беше възхитителен. Камъните по тъмните стени отразяваха различните цветове на небето и създаваха илюзия за масло на повърхността на вода.

Щом наближиха градските порти, чудесата продължиха. Камъните бяха напаснати така, че не се виждаше следа от мазилка, а стените се издигаха на единадесет-дванадесет етажа според човешките стандарти.

— От какъв ли враг се пазят? — зачуди се Пъг.

— Може би просто харесват високите неща — предположи Накор, докато вървяха към огромния вход. — Охо, това вече е наистина интересно.

Нямаше ги типичните за човешкото строителство порти. Вместо това голяма част от стената бе отместена на огромни сложни панти.

— Не е затваряно от доста време — отбеляза Накор.

Някакво непознато дърво бе успяло да поникне в отвора.

— Да, затварянето ще е доста проблематично — каза Магнус.

— Сигурен съм, че ще намерят начин — отвърна баща му, докато влизаха в ипилиакския град Сюшар.

— А може би са унищожили всичките си врагове — предположи Бек.

Пъг се обърна към младежа, който се оглеждаше с ентусиазирана усмивка.

— Тези хора ми харесват, Накор. Това място е интересно.

Пъг не споделяше оценката на Накор за странното мислене на момчето, но виждаше, че това е най-близката проява на радост, демонстрирана от Бек. Явно удоволствията идваха от всичко, което му предоставяше силни емоции, било то секс, битки или красота. Магьосникът се зачуди за пореден път защо бе настоял в посланието си от бъдещето да вземе младежа със себе си. Сега сякаш започваше да осъзнава. От тях четиримата Бек изпитваше най-малко дезориентация и дискомфорт в този странен свят. Дори се радваше на преживяването, докато другите трима имаха физически проблеми.

Ипилиакците не показваха никакво притеснение от присъствието им. Повечето дори не ги поглеждаха.

Пъг трябваше да признае, че са красива раса, с царствени черти и грациозни движения. Жените изглеждаха възхитително, макар да не бяха точно красавици според човешките представи. В движенията им имаше повече грация и съвсем лека нотка на съблазън. Разменяха си шеги и поздрави и може би леко флиртуваха. Доколкото можеше да прецени, ипилиакците бяха щастлив народ.

Докато стигнат описания от Вордам площад, Пъг започна да изпитва болка в гърдите и се закашля. Всички с изключение на Бек имаха затруднения с дишането. Спряха пред един невероятно красив фонтан. В кристала, от който извираше водата, играеха светлинки, а капките издаваха хармоничен звук.

— Ето го — Пъг посочи. — Магазинът с червената врата.

През площада минаваше отряд ездачи. Всички носеха черни наметала с лилави ръбове, бели щитове, имаха филцови шапки и ботуши до коленете. Напереният им вид се допълваше от къси брадички.

Яздеха странните животни, които напомняха на коне.

— Ха! — засмя се Бек. — Дали могат да се бият?

Пъг го погледна, притеснен да не би младежът да реши да провери, но Бек просто ги гледаше с възхита. Магьосникът махна на останалите да го последват. Щом стигнаха до вратата, спря и се огледа дали в другите магазини се чука, преди да се влезе.

Видя, че няма никакви странни обичаи, и отвори вратата.

Изобщо не приличаше на човешки магазин. Нямаше рафтове, нито маси, нямаше никакви изложени за продан неща. Вместо това на пода имаше възглавници и някакво странно устройство с кристална купа отгоре и множество излизащи накрайници.

Иззад завесата в дъното се появи един ипилиак, висок и слаб дори за стандартите на расата си. Носеше роба в цветовете на дъгата — променяха се при всяко негово движение. Той спря за момент, огледа ги и произнесе фраза на непознат език. След като не му отговориха, опита на друг и този път Пъг го разбра.

— Ние не сме от този свят. Идваме от Мидкемия.

— Добре дошли в моя магазин — отвърна търговецът на кешийски. — Рядко работя с човеци. Вие сигурно сте онези, за които спомена Вордам. С какво да ви помогна?

— Търсим водач, който да ни заведе на Косриди.

На лицето на търговеца се изписа изненада.

— Искате да отидете в друга реалност?

— Възможно ли е? — попита Пъг.

— Да. Но е трудно. Все пак Вордам нямаше да ви прати, ако смяташе, че е невъзможно. Трябва да сте изключително силни същества, щом сте стигнали до магазина без помощта на мощна магия.

— Тя сякаш не работи на това място — обади се Магнус. — Освен това дишането е трудно.

— За това мога да помогна — каза Кастор, изчезна зад завесата, върна се с някаква торбичка и изсипа съдържанието й в купата на устройството. Добави някаква течност и купата се изпълни с мъгла. — Вдишайте това през накрайниците и ще оправите затрудненията.

— Аз нямам нужда — обади се Бек.

Ипилиакът го изгледа продължително.

— Да, мисля, че си прав.

Накор и Магнус започнаха да вдишват през накрайниците. Пъг знаеше, че нямат друг избор и трябва да се доверят на Кастор. Всмука силно и се помъчи да потисне пристъпа на кашлица. След няколко опита дискомфортът изчезна.

— Много е добро — каза Накор.

— Прощавайте за бързането — рече Кастор, — но ще откриете, че времето не е във ваша полза, ако решите да не продължавате.

— Нямаме намерение да се отказваме.

— Има много неща, за мястото, към което се стремите, които не разбирате, и няма да се съглася да ви помогна, докато не обясня всичко.

Пъг кимна.

— Дасатите ще ви убият веднага щом ви видят — почна Кастор. — Просто защото съществувате. Те са подобни на нас, но живеят по начин, който дори не може да проумеете. Всичко, което е заплаха, се унищожава. Всичко непознато е заплаха и подлежи на унищожаване. Те са завладели дванадесет свята, пет от които населени от други раси. Във всеки отделен случай са унищожавали местните напълно. Сега дори всяко насекомо и растение е от първоначалния им дом, Омадрабар.

Пъг позна името от бележката, която бе пратил до себе си, но не каза нищо. Трябваше му време да размисли защо трябва да ходи в сърцето на най-страшната заплаха, пред която се бе изправял.

— Разбирам предупреждението — отговори Пъг. — Дасатите са смъртоносно опасни.

— Неописуемо. Няма как да заговорите някой, камо ли да преговаряте. Така че, за да оцелеете повече от няколко минути на Косриди, ще е необходимо много повече от това да подготвите телата си за тамошните условия.

— Вордам засегна тази тема. Сравнението му беше за сламка в огъня.

— По-скоро масло — отвърна Кастор. — Ако оставим аналогиите и приемем, че някак сте подготвени за следващото ниво, все пак ще трябва да оцелеете и след срещите си с дасатите. За целта ще е необходима невероятно могъща магия. Ще трябва да изглеждате като тях по всеки възможен начин, не само външно. Например те, както и аз, виждат телесната топлина, а вашата е много по-висока. Трябва да се помисли за най-дребните подробности, като миризмата и гласовете например. Освен това заклинанието трябва да издържи седмици и дори месеци. Трябва да научите език и култура, и как да се държите като тях. Как да избягвате… — търговецът вдигна ръце. — Невъзможно е.

— Не мисля — контрира Пъг. — Според мен знаеш как може да го постигнем, само че не виждаш печалбата.

— Не е вярно. Въпреки че за това обучение ще поискам цена, която би се видяла голяма дори за кралете на вашия свят. Вордам нямаше да ви изпрати, ако не вярваше, че разполагате с необходимите средства.

— Мога да платя — отвърна Пъг.

— Само от любопитство, какво ще е заплащането? — попита Накор.

— Обичайното. Ценни метали. Среброто от вашия свят е добър реагент. Златото става, заради обратните свойства. Някои скъпоценни камъни, заради приложенията и красотата си. Ние, подобно на останалите раси, ценим редките и уникални предмети. Но на мен най-вече ми трябва информация.

— Достоверна и неопровержима.

— Да, виждам, че разбирате — Кастор се обърна към Магнус. — Ами ти?

— Не особено. Но съм син на баща си и ще го следвам докрай.

Кастор се обърна към Бек със същия въпрос.

— А ти, млади боецо?

Бек се усмихна и Пъг бе поразен от това колко млад изглежда в някои моменти.

— Не ми пука. Важното е да е забавно. Накор каза, че ще е забавно, и затова тръгвам с него.

— Много добре — ипилиакът се изправи. — Започваме веднага. Преди всичко друго трябва да решим първоначалните проблеми. Как да дишате на Косриди и да запазвате жизнената си енергия.

Махна им да го последват зад завесата. Отзад имаше коридор, който водеше до склад, пълен с редици рафтове.

След като го прекосиха, стигнаха до друг коридор с врати от двете страни. Търговецът спря в дъното.

— Настанете се в тези стаи. След час ще се върна с различни отвари и вещества. Без тях скоро ще се почувствате много зле. Трябва да се подготвите за дълги дни на дискомфорт. Щом се аклиматизирате към нашия свят, ще продължим с подготовката за пътуване до втората реалност, което ще ви се стори като започване отначало. След това ще се научите да преподреждате мислите си, за да може да използвате магическите си сили. Ще научите езика, вярванията и как да се държите като дасати, за да не ви убият. Тогава напълно ще разберем защо сте предприели това наистина ужасно глупаво пътуване.

И тръгна, като ги остави в коридора. Пъг отвори едната врата и кимна на Магнус да го последва. Бек и Накор влязоха в другата стая.

След две седмици храната започна да им се струва нормална и свикнаха с въздуха. Стомашните спазми, кашлянето и внезапното изпотяване бяха преминали. Кастор им беше уредил обучение при един местен магьосник, казваше се Данко. Двамата с Накор веднага си допаднаха и след уроците се скитаха из града, следвани от Бек. Пъг и Магнус бяха заети с други проблеми.

Пъг се опитваше да обясни основния въпрос: защо предприемат това пътуване.

— Честно казано, не знам.

Магнус седеше на матрака със скръстени крака и се усмихваше.

— Мама щеше да е много щастлива от това признание.

Пъг се колебаеше от месеци дали да каже на семейството си за бележките от бъдещето, но засега не смееше.

— В момента ми липсва повече, отколкото можеш да си представиш. Бих изтърпял едно от нейните мрънкания само за да чуя гласа й.

Магнус се усмихна широко.

— Представям си какво щеше да стане, ако чуеше за мрънкането.

Пъг се засмя. След това отново се угрижи.

— Знам само, че трябва да стигнем до сърцето на дасатската империя, като преди това минем през другия свят. Предполагам, че там ще открием причината за разломите на Келеуан и трябва да намерим начин да ги спрем.

— Не разбирам защо въобще се излагаме на риск? Талноят е на безопасно място в Събранието, а на Мидкемия няма разломи. Защо не унищожим талноите? Според спомените на Томас те не са неуязвими. А може да ги преместим на някой изоставен свят?

Пъг въздъхна.

— Мислил съм за това. Всичко, което научим от устройството в Събранието, си струва риска. В момента не искам да се занимавам с останалите талнои, които са защитени на Новиндус. Ако се наложи, цураните ще върнат талноя на нашия остров, а майка ти знае какво да прави след това.

Магнус се изправи.

— Нека се поразходим. Имам нужда от промяна, тази стая вече ме потиска.

Пъг се съгласи и излязоха. Трябваше да се приберат по залез, когато им предстоеше нов урок с Данко. Идеите на Накор, че всичко на този свят се движи различно, бяха верни. Беше им се наложило да свикнат с новите подредби и закони, за да могат да практикуват магия. Както се бе изразил Пъг след първия урок, беше като да учиш чужд език.

На площада течеше поредното празненство. Иплиакците имаха множество подобни дни, в които честваха свещени празници. Днешният явно бе свързан с храната, защото тези в парада хвърляха малки сладкиши в публиката.

Пъг си хвана едно кексче във въздуха и отхапа.

— Не е лошо — каза и подаде половината на Магнус, но той отказа.

Сградите бяха над десететажни, изградени от един и същи камък. Сюшар не приличаше на нито един от човешките градове, които бяха посещавали. Сградите нямаха нищо общо с грубоватите конструкции в Кралството, нито със строителството в Кеш, чиято основна цел бе да се осигури подслон от жегата; нито дори със сградите на Келеуан, които се строяха от дърво и хартия, за да може стените да се местят според нуждите.

По една от страничните улици се зададе процесия. Богата жена се возеше на носилка, носена от набити според ипилиакските стандарти мъже. Двамата магьосници се отдръпнаха от пътя им. Жената беше облечена доста провокативно: на кръста си носеше отрупан със скъпоценности колан, от който се спускаше къса пола, оставяща много малко на въображението. На гърдите си имаше странна плетеница от мъниста, под която изкусително проблясваше кожа. Черната й коса — най-често срещана сред ипилиакците — беше стегната на конска опашка със златен пръстен, а на ръцете си носеше диаманти.

— Аклиматизацията има странен ефект — обади се Магнус, когато носилката отмина. — Тази жена ми се стори привлекателна.

— Те са красива раса, след като свикнеш с вида им.

— Не. Говоря за начина, по който бих намерил човешка жена за възбуждаща. Което е странно.

Пъг сви рамене.

— Може, а може и да не е. За мен кралицата на елфите беше неземно красива, но не ме привличаше. От друга страна, Томас бе запленен от нея много преди да се превърне в това, което е днес. Може да е свързано с промените, на които се подлагаме, а може и просто да имаш по-различна идея за красота от баща си.

— Може — отвърна Магнус. — Чудя се каква ли е тя. В Кеш бих предположил, че е благородничка. В Крондор… може би куртизанка на някой богаташ — той поклати глава. — Тук? Дали въобще ще успеем да научим за дасатите достатъчно, че да оцелеем на техния свят?

Пъг въздъхна.

— Мисля, че до известна степен ще успеем, макар да не мога да кажа защо съм уверен в това — отново се замисли дали да не признае за бележките от бъдещето. — Да речем, че вярвам, че това пътуване ще е по-малко опасно, отколкото изглежда.

Магнус замълча за момент, после каза:

— Татко, трябва да спреш да ме третираш като син. От години съм най-талантливият ти ученик. В някои неща съм добър колкото теб и майка и вярвам, че един ден ще ви надмина. Знам, че се опитваш да ме предпазиш…

— Ако исках да те предпазя — прекъсна го Пъг, — щях да те оставя на острова при майка ти и брат ти.

Помълча, сякаш се опитваше да подбере правилните думи.

— Магнус, не казвай повече, че искам да те предпазя. Премълчавал съм поне дузина пъти, когато си се изправял пред опасности, и всяка частица от мен е крещяла да изпратя някой друг. Сигурно ще ме разбереш, ако станеш баща някой ден. Ако исках да си в безопасност, въобще нямаше да те взема… Ти само си чувал за брат си и сестра си, но аз ги обичах също както обичам теб и Калеб.

Магнус стоеше със скръстени ръце и Пъг видя стойката и изражението на съпругата си. Накрая синът му въздъхна и го погледна в очите.

— Съжалявам.

— Недей. Разбирам гнева ти. И аз го изпитвах, докато развивах способностите си, а знаеш, че моето израстване… Беше доста по-трудно от твоето.

Магнус се усмихна.

— Разбирам — знаеше, че баща му е изпитвал големи трудности при първия си наставник Кълган, магьосник от Низшия път. Самият Пъг беше от Висшия, което вече нямаше значение, но като момче му бе създало доста проблеми. След това бе изкарал четири години в робство и още четири като ученик в Конгрегацията на магьосниците на Келеуан. В сравнение с това обучението на Магнус си беше направо идилично.

— Все пак — продължи Пъг — остава да разберем как ще оцелеем по време на пътуването.

— И аз бих ви задал същия въпрос — каза някой зад тях на чист кешийски.

Пъг и Магнус се обърнаха рязко и посегнаха към камите си. И двамата не се чувстваха достатъчно уверени, за да опитат някоя магия.

— Успокойте се. Ако исках да ви убия, вече и двамата щяхте да сте мъртви — каза говорещият. Беше висок ипилиак, с най-човешкото лице от досега срещаните, може би заради скулите и гъстата черна коса. Носеше я дълга до раменете, което не бе обичайно за расата му. Имаше бръчки по лицето, което подсказваше за над средната възраст, но погледът му беше остър и носеше дрехи на боец — подплатен жакет с колан, от който висяха най-различни оръжия, и панталони и ботуши, подсказващи, че е ездач.

— Аз съм Мартук, вашият водач — каза той спокойно. — Дасат съм.

12

Врагове

Миранда хвърли една ваза.

Гневът й бе надделял над самоконтрола и трябваше да изпусне парата. Мигновено съжали за вазата. Простата керамична изработка й харесваше, затова тя се пресегна с мисъл и я спря на милиметри от стената. След това с едно махване с ръка я върна на мястото й.

Калеб, който бе влязъл в стаята само преди секунди, попита:

— Татко ли?

Миранда се намръщи.

— Липсва ми и това ме…

Калеб се ухили и за момент тя видя усмивката на съпруга си.

— Малко те изнервя?

— Да. Само мъничко. Има ли някакви новини?

— От татко и Магнус не, а и не очаквам скоро. Но от Събранието настояват да отидеш на Келеуан максимално бързо.

Миранда пресметна набързо заради разликата в денонощията и установи, че и на двата свята е сутрин.

— Тръгвам веднага. Докато ме няма, ти си начело.

Калеб вдигна ръце.

— Знаеш, че мнозина не…

— Магьосниците не одобряват ти да командваш. Знам и не ми пука. Този остров е мой и на баща ти, така че е и твой. Росенвар е на Новиндус, а Накор и брат ти са с Пъг. Едва ли ще има сериозно недоволство. Ако възникне някакъв спор, опитай да го разрешиш, или поне го отложи, докато се върна. Предполагам, че няма да се бавя на Келеуан.

— Надявам се.

— Имаш ли вести от момчетата? — попита майка му, преди да тръгне.

Калеб сви рамене.

— Нямат възможности за бърза комуникация. Помолил съм няколко от агентите да ги наглеждат, но едва ли биха могли да загазят в университета сред всичките монаси на Ла-Тимса.

— Страшно си загазил — каза Зейн.

— Страшно — повтори като ехо Тад.

Джоми ги изгледа навъсено и пристъпи на арената. Студентите се упражняваха с тренировъчни мечове. Джоми знаеше как да халоса някой с дръжката, как да му пререже гърлото, след като го е ритнал в слабините, и всички останали трикове, на които го бе научил Калеб, но това беше турнирен дуел, с правила и съдия. Отгоре на всичко противник му беше Годфри, най-добрият приятел на Серван, и по начина, по който държеше меча си, си личеше, че знае какво прави.

Майсторът на меча махна на двамата противници да застанат в центъра и Джоми закопча яката на жакета си. Останалите ученици наблюдаваха отстрани, имаше и неколцина монаси.

Майсторът на меча заговори достатъчно високо, за да го чуят всички, но без да вика.

— Целта на това упражнение е да се демонстрира контраатака — той се обърна към Джоми. — Годфри е по-опитен, така че ти ще атакуваш. Може да избереш всякакъв замах, но само с лек контакт. Ясно ли е?

Младежът кимна и се върна при братята си. Тад му подаде учебния шлем с мрежа пред лицето.

— Старт — даде команда Майсторът.

Джоми се поколеба, след което замахна високо, все едно да отнесе главата на противника си.

Годфри лесно отби удара, протегна ръка и го ръгна силничко в гърдите. След което дръпна меча си назад и го плесна по незащитената длан.

Джоми извика и изтърва меча си, което предизвика смях.

— Вдигни оръжието — нареди Майсторът.

— Това беше нарочно — оплака се младежът и клекна да вземе меча.

Годфри махна шлема си и се ухили в знак, че е познал.

— Само слабият боец обвинява противника за собствените си недостатъци — отвърна инструкторът с неприязън.

Джоми го изгледа продължително.

— Аха. Да опитаме отново.

Свали шлема си и го подаде на Тад, за да обърше изпотеното си чело. После си го сложи и се обърна към Годфри.

— Не ми харесва този поглед — каза Тад.

— Помниш ли какво стана предния път?

— В онази таверна в Кеш ли?

— Да. Онзи войник каза нещо на момичето…

— Онова дето го харесваше Джоми?

— Същото.

— Тогава стана лошо.

— Наистина лошо — съгласи се Зейн.

— И сега ще стане.

— Да, ще стане — отново се съгласи Зейн. — Лошо.

Майсторът махна на дуелистите да заемат позиции, след което се обърна към останалите студенти.

— Преди малко този младеж — той посочи Джоми — пресили удара си и излезе от равновесие и позиция, което позволи лесно париране. То, от своя страна, наруши съвсем баланса му и го остави открит за контраатака. Започвайте!

Джоми повтори атаката си — до момента, в който Годфри парира. Този път, вместо да изпъне ръка, Джоми направи въртеливо движение и дръжката на оръжието му застана от вътрешната страна на тази на противника. Това принуди Годфри на свой ред да направи същото движение, за да го отблъсне.

В този момент Джоми неочаквано вдигна меча си като за поздрав и това извади противника му от равновесие. Вместо да отстъпи в позиция и да го мушне за туш според правилата, младежът сви лакът и замахна силно към главата му.

Тренировъчните шлемове бяха направени да отбиват върховете на мечовете, а не да устояват на гневен удар на як младеж.

Маската поддаде и Годфри падна на колене.

— Фал! — извика Майсторът.

— Може — отвърна Джоми. — Но съм виждал и по-лошо.

Майсторът на меча се обърна към старшия монах брат Самюъл, който едва сдържаше смеха си — беше бивш ролдемски войник и отговаряше за военното обучение на студентите. Тад, Зейн и Джоми го бяха харесали мигновено, а и той очевидно се забавляваше от по-грубоватия им подход. Трите момчета изоставаха в литературата, философията и историята, но имаха прилично бойно обучение. Брат Самюъл наклони глава и сви вежди, сякаш казваше на Майстора да се оправя сам.

— Това е Дворът на майсторите! — извика мъжът, сякаш това обясняваше всичко. — Тези уроци трябва да усъвършенстват боравенето ви с мечове.

— Значи аз печеля — каза Джоми.

— Какво? — инструкторът го погледна невярващо.

— Със сигурност — младежът хвана шлема си с дясната ръка, за да може да жестикулира с лявата.

— Това е възмутително! — извика Серван.

Джоми си пое дълбоко дъх и заговори с тон, сякаш пред него стоеше малко глупаво дете.

— Знам, че не можеш да разбереш, Серван — след това се обърна към Майстора на меча. — Противникът ми се опитваше да ме накара да отстъпя, за да можем да освободим мечовете си, нали?

Мъжът кимна.

— Ако бях направил това, оръжието ми щеше да иде настрани и понеже не съм по-бърз от него, той щеше да ме удари и да загубя. Или щеше да ме отблъсне навътре, да се върне по-бързо в позиция и отново да спечели точка. А при още една точка губя дуела. От друга страна, ако го ударя в лицето, ще има фал и ще почнем отново, и имам шанс да спечеля.

— Това е… — Майсторът на меча направо нямаше думи.

Джоми се огледа.

— Какво? Нали така се прави след фал?

Инструкторът поклати глава.

— Дуелът свърши. Обявявам Годфри за победител.

Годфри стискаше окървавения си нос и изобщо не приличаше на победител. Джоми му се усмихна мило и сви рамене.

Брат Самюъл обяви, че урокът е свършил, и им каза да се преоблекат. Серван пошушна нещо на Годфри.

Монахът тръгна между момчетата, като коментираше бойните им стилове и грешки.

— Тад, добре се справяш. Бързината е хубаво качество, но се постарай да предвидиш следващия ход на противника си. Зейн, ти си твърде предпазлив — след това се обърна към Джоми и му намигна. — Момче, не бих те завел на турнир, но нямам нищо против да си от лявата ми страна във всеки бой.

Джоми се усмихна на братята си и каза:

— Хубаво е да виждаш, че някой все пак цени добрите ти качества.

Зейн погледна към Серван и Годфри и понижи глас:

— Той май е единственият. На път си да си създадеш двама могъщи врагове. Няма вечно да стоим в университета, а роднините на краля имат дълги ръце.

Джоми въздъхна.

— Прав си. Но не мога да се стърпя. Както с момчетата в Кеш. Побойниците ме изкарват от нерви. Може би защото бях дребосъкът в семейството.

— Ти дребосък?! — Тад се опули.

— Като бълха — отвърна младежът, докато се преобличаше. — Виж, братята ми бяха наистина едрички.

— Направо не искам да си го представям — обади се Зейн.

— Хайде, трябва да тръгваме.

Студентите последваха брат Самюъл до университета и се пръснаха по другите класове. Трите момчета от Острова на чародея се насочиха към една малка стаичка, в която брат Джереми се мъчеше да им преподава основи на математиката. Зейн, който явно имаше природна дарба, не можеше да разбере трудностите на Тад и Джоми с този предмет.

След двучасовия урок следваше вечерята, която се провеждаше в мълчание, защото присъстваха монаси и жреци на Ла-Тимса. Закуската и обядът бяха шумни, точно както можеше да се очаква от голяма група момчета. Вечер се чуваше единствено тракането на приборите, и то тихо.

Джоми не можеше да говори, но това не му пречеше да ръчка Зейн, който от своя страна ръчкаше Тад. Джоми кимна леко, че начело на масата седи непознат. Мъжът беше висок и възрастен и според расото имаше висок ранг. Погледът му се насочи към трите момчета и Джоми наведе глава от неудобство.

След вечеря студентите се редуваха да дават дежурства в кухнята, но преди братята да се отправят натам, при тях дойде брат Стивън и каза:

— Елате с мен — и се обърна, без да поглежда назад.

Момчетата последваха проктора до кабинета му. Вътре ги очакваше монахът, който бе седял начело на масата. Той им махна да затворят вратата, седна зад писалището на брат Стивън и ги огледа внимателно.

— Аз съм отец Елиас, абатът на университета. Може и да не знаете, но университетът всъщност е абатство — присви устни и продължи: — Вие тримата сте успели да ядосате някои много могъщи хора. Вече получих множество запитвания, включително от кралски служители, за причините, поради които сте тук. И защо влиятелен кешийски благородник, близък до императора и брат му, ви е спонсорирал. Все трудни и неприятни въпроси. През последните седмици, откакто сте тук, получих наистина много досадни съобщения.

Джоми понечи да отвори уста, но се сети, че е забранено.

— Искаш да кажеш нещо?

— Да, отче.

— Ами кажи, момче.

— Ами… Отче, ние не искахме неприятности, когато пристигнахме. Не знам дали е обичайно, или просто така решиха за нас, но започнаха да ни тормозят от първия ден. Ние просто искахме да се представим на брат Кинан и да спазваме правилата. Но Серван реши, че неговата цел в живота е да ни прави мизерии. Аз не се паля лесно, но не виждам как бих могъл да го издържа… за колкото се очаква да сме тук.

— Продължителността на престоя ви също е едно от нещата, за които ще поговорим — абатът присви леко очи. — Какво ви казаха да очаквате от това място?

— Отче, истината е, че не ни казаха много. Само, че трябва да дойдем от…

— Знам, че идвате от Оласко. Историята за кервана от Долината на сънищата е измислена, както и за пътуването по море.

— Казаха ни да дойдем тук и да научим всичко, което преподавате.

Абатът забарабани с пръсти по масата. Привидно безсмислен жест, който изправи Джоми на нокти.

— Имаме специални взаимоотношения с вашите наставници — абатът отново проучи лицата им. — Може да не одобряваме много от методите им, но знаем, че служат на доброто, и им се доверяваме — той се облегна назад и спря да барабани с пръсти, с което си спечели благодарността на Джоми. — Предполагам, че ако спомена за един мъж на име Пъг, няма да сте го чували.

— Не се сещам, отче — отвърна Джоми, а Тад и Зейн поклатиха глави.

Абатът се усмихна.

— Добре. Ще продължим шарадата. Както всичко останало около този мъж, дето не сте го чували, но всъщност ви е дядо, нещата ще останат в сянка.

— Но има нещо, което Турган Бей трябваше да ви каже — продължи той. — Това е най-доброто учебно заведение на света и тук обучаваме синовете на Ролдем и другите нации за лидери. Много от младежите отиват във флота, защото сме островна държава, но има и такива, които избират армията. Не дискриминираме чуждестранните студенти. Много представители на страни, с които сме воювали, са учили тук. Обучаваме ги, защото хората не се боят от познатото. Сигурни сме, че през годините мнозина управници са изпитвали симпатии към Ролдем заради прекараното тук време и това ни е спасявало от войни… Сега ме чуйте добре. На вас ви се предоставя обучение като на всички други. Няма значение дали ще сте тук седмица, месец или година, всеки ден научавате нови неща. Освен това ще прекратите враждата с останалите момчета. Затова ще направя някои промени. Ще бъдете преместени в крилото на старшите студенти. По трима в стая.

Тази новина ги изненада. За старши се смятаха момчетата, които завършваха тази година, или по-напредналите, като Гранди, за които се смяташе, че печелят от общуването с по-големите. Братята се усмихнаха, но радостта им бе кратка.

— Вие двамата — отец Елиас посочи Тад и Зейн — ще делите стая с Гранди. А ти, Джоми, ще отидеш при Серван и Годфри.

Младежът едва сдържа стона си.

— Отче, защо направо не ме обесите?

Абатът се усмихна.

— Ще свикнеш. Всички ще свикнете. От днес, ако един сгреши, и шестимата ще страдат. Ако един заслужи бой, всички ще изядат тоягите. Ясно ли е?

Джоми бе изгубил дар слово и само кимна.

— Добре, вървете да се преместите. Новите ви задачи са при брат Кинан, а той няма да ви пожали, ако закъснеете.

Момчетата кимнаха и излязоха. В коридора Джоми направи две крачки, спря, вдигна ръце и изрева гневно.

Джоми отвори вратата и трите момчета го погледнаха изненадано. Гранди се усмихна, Годфри се намръщи, а Серван скочи на крака.

— Какво правиш тук?

— Проверявам дали съм улучил стаята — отговори Джоми с нагла усмивка и се огледа демонстративно. — Да, тази е.

— Какво искаш да кажеш, Джоми? — попита Гранди.

— Че се нанасям тук — отговори младежът и придърпа сандъка си от коридора. — Ти се местиш отсреща при Тад и Зейн. По-добре побързай.

— Наистина ли?

— По чие нареждане!? — извика Серван.

— Мисля, че се казва отец Елиас — Джоми вмъкна сандъка си през прага. — Виждал ли си го? Той е главният…

— Кой?!

— Отец Елиас, абатът…

— Знам кой е! — извика Серван и тръгна заплашително към Джоми.

Червенокосият младеж вдигна дясната си ръка.

— Да не стане като предния път?

Серван се поколеба и спря.

— Ще проверя.

— Приятно прекарване — отвърна Джоми весело и се обърна към Гранди. — Ти също тръгвай.

— Стой — нареди Годфри.

Гранди се разколеба.

— Тръгвай, няма проблеми — каза Джоми.

— Казах да изчакаш! — извика Годфри.

— А аз му казах, че няма проблем! — Джоми застрашително направи крачка към него.

Годфри се опули и седна на леглото.

Гранди вдигна сандъка си и излезе от стаята. Джоми сложи своя на опразненото място и се обърна към Годфри.

— Значи в тази стая е разрешено да се седи на леглото?

Момчето подскочи като опарено.

— Само на затворена врата!

Джоми се усмихна. Минутите до завръщането на Серван преминаха в мълчание.

— Явно ще трябва да се примирим — каза Серван, щом влезе.

Джоми затвори вратата и седна на новото си легло.

— Чудесно. За какво искате да си говорим?

Миранда вървеше бързо по коридора, без да обръща внимание на слисаните цурански магьосници. В стаята с талноя я очакваха четирима Велики.

— Счупихте ли го? — попита тя безцеремонно.

— Миранда! Изглеждаш прекрасно — усмихна се кисело Аленка.

— Счупихте ли го? — повтори тя.

— Не. Не сме го чупили. В съобщението си казах, че внезапно спря да работи.

Миранда мина покрай стария магьосник и тримата му колеги и се отправи към масата, на която лежеше талноят. Нямаше нужда да го докосва, за да усети, че нещо се е променило. Беше почти незабележимо, освен за най-развитите магически сетива, но нещо… сякаш си бе отишло.

— Празно е. Каквото и да е имало вътре, вече не е там.

— И нашето заключение е такова — съгласи се Винтаката и махна с ръка; с другата държеше жезъла си. — Опитвахме ново защитно заклинание, изготвено от най-добрите ни експерти в Низшия път. Дадохме му проста команда и то не помръдна. След множество тестове можем да кажем, че движещата му сила я няма.

— Душата е изчезнала — каза Миранда по-меко.

— Да, ако приемем, че вътре имаше душа — отвърна Аленка колебливо.

Миранда нямаше намерение да им разкрива за останалите талнои, които лежаха кротко на Новиндус. Въздъхна, сякаш беше разочарована, и каза:

— Е, поне няма да се тревожим повече за разломите.

— Де да беше така — унило каза Аленка.

— Днес имаше нова вест, доста след спирането на талноя — почна Лодар, когото Миранда познаваше само по име. — Както обикновено изпратихме двама да проверят.

— Казаха, че видели потресаваща гледка — продължи Аленка. — Целият живот от едно широко парче земя бил изсмукан от новоотворен разлом. Наложи се да изпратим Матемосо и Гилбаран да го затворят. Не им е било никак лесно. А най-озадачаващото е, че това е бил разлом от тук до света на дасатите и вятърът от изсмукваната енергия е бил достатъчно силен да събори възрастен човек.

— Не — отвърна Миранда. — Най-озадачаващо е как е възможно да се отвори разлом от тук до техния свят. Обикновено става обратното. Което означава, че са били два — тя се обърна и сграбчи Аленка за рамото. — Някъде отвън има още един. Трябва да го откриете!

13

Промяна

Валко удари силно.

Противникът му залитна назад и младежът го последва. Хвана го с две ръце за кръста, вдигна го, удари го в стената и заби рамо в незащитения му корем. За момент реши, че чува пукането на ребра.

Мъжът падна на колене и Валко го изрита и счупи вече разкървавения му нос.

— Достатъчно! — извика Хиреа.

Валко спря и потисна импулса да стъпи на врата на противника си и да му отнеме живота. Огледа другите воини — бяха коленичили и го наблюдаваха хладнокръвно. Знаеше какво си мислят: „Гледай внимателно, защото някой ден ще ти се наложи да убиеш този Валко.“ Двубоят не беше лесен, въпреки че победителят бе ясен от самото начало — Валко знаеше, че е по-бърз и по-силен, а след първата минута бе осъзнал, че е и по-умен. За момент изпита внезапна умора, каквато не се очакваше от подобна схватка.

Хиреа се приближи към него.

— Това е упражнение, а не двубой. Този мъж може да прилича на ваща, но е опитен боец и може да научите нещо от него — погледна останалите младежи, които с нетърпение очакваха да влязат в схватка, и каза: — Това е всичко за днес. Приберете се и помислете за грешките си. Не се радвайте на успеха. Още сте деца.

Деветимата воини се изправиха и тръгнаха.

— Валко, остани за малко — Хиреа изчака останалите да излязат. — Когато Фаруун те хвана за рамото, ти направи нещо, за да се измъкнеш от хватката. Покажи ми.

Младежът кимна. Хиреа стисна лявата му ръка. Без да мисли, Валко го стисна на свой ред и дръпна силно надолу. След това изпъна пръстите на дясната си ръка и удари ветерана по врата, като пристъпи с левия си крак зад неговия десен. Старият воин се озова на пясъка, взрян в свития юмрук, който се носеше към лицето му.

— Стой!

Валко спря и отстъпи.

— Никой новобранец не знае тези техники за ръкопашен бой. Дори по-опитните сред Опустошителите не могат да се справят толкова бързо и лесно — старият воин се изправи. — Кой те научи?

— Майка ми. Тя знаеше, че по време на Криенето може да се изправя срещу воин с голи ръце.

Без предупреждение Хиреа извади меча си и нанесе удар, който щеше да отсече главата на младежа, ако той не беше пристъпил към него. Ако беше пробвал да отскочи или да се наведе, щеше да получи рана в рамото или гърдите. Валко обаче тикна лявата си ръка под мишницата на ветерана и отново го удари във врата, събори го, стъпи на ръката с меча и се приготви да прекърши гърлото му.

— Чакай! — изпъшка старият воин и вдигна длан, че се предава.

Валко се поколеба, но успя да изсъска:

— Защо! Има тренировки, има и убийства. Защо да не ти взема главата? Нима ме молиш за милост? — последната дума бе произнесена с необходимото презрение.

— Не — отвърна старият мъж. — Но ако искаш да живееш, ме изслушай.

Валко се наведе, взе меча, насочи го към гърлото на Хиреа и го подкани да се изправи.

— На света има само няколко души, способни на това. Как се казва майка ти?

— Наруийн. Слугиня на Кистийн.

Хиреа не обърна внимание на насочения меч.

— Не, не е — ветеранът се огледа, за да е сигурен, че никой не ги чува. — Ако някой чуе това, което ще ти кажа, и двамата сме обречени. Майка ти, каквото и да е името й, е Кръвна вещица. Малцина преподават тази техника, а единствените жени на Дванадесетте свята, които я владеят, са Оранжевите сестри.

— Те са мит. Също като Бялото — Валко го гледаше в очите.

— В легендите се крият много истини — Хиреа пак се огледа. — Слушай ме внимателно. Няма да говориш за това с никого. В теб има тайни, за които дори не подозираш, и има хора, които ще ти одерат кожата, за да стигнат до тях.

— Скоро ще те пратя при баща ти. Днес можеше да ме убиеш, така че няма на какво повече да те науча. Но трябва да поговорим пак. Има какво да те питам и какво да ти кажа — изобщо не обръщаше внимание на сочещия към гърлото му меч. — Ако Сиилет те попита защо си се забавил, кажи, че сме упражнявали работа с краката. Сега върви се измий — ветеранът посочи все още лежащия в безсъзнание на земята. — Фаруун може да е тъп като ваща, но в момента ти миришеш така.

Валко подаде оръжието на учителя си.

— Ще си мълча. Но днес ми беше трудно да не те убия.

Хиреа се засмя.

— Ще имаш нов шанс. Нямам синове и скоро може да те призова на двубой. Костите започват да ме болят и не виждам като едно време. Сега тръгвай!

Валко се подчини. Хиреа можеше да му е жертва днес, но все още бе негов учител. Притесняваше се от думите му и се чудеше дали това за майка му е вярно. Тя наистина не бе като другите и често му бе говорила забранени неща, когато оставаха сами. Дали беше Кръвна вещица? Това общество бе забранено лично от ТеКарана. Членовете му бяха преследвани и убивани на място заради ересите срещу Мрачния.

Внезапно Валко се почувства много уморен. „Майко, какво си направила?“

— Калеб, в какво ни забърка? — простена Тад и притисна лице към скалата.

— Не мисля, че може да ни чуе — извика Джоми през силния вятър.

Зейн мълчеше, защото зъбите му тракаха, и се държеше за туниката на Тад, за да не падне.

— Движете се! — извика Серван. — Трябва да се изкачим, преди да слезем.

Джоми кимна и понижи глас, за да го чуват само Тад и Зейн.

— Мразя когато е прав.

— Спри да се притесняваш за това и помисли как да смъкнем Гранди — обади се Тад.

Шестте момчета се намираха в планините на половин ден езда от Ролдем. Целта на упражнението бе да се научат да работят в група. В този случай трябваше да изкачат един скалист хребет без допълнителна екипировка. Само няколко метра преди върха неочаквано се бе развихрила свирепа буря със силен дъжд.

Пет от момчетата бяха заели добри позиции и можеха да изчакат бурята да премине, но Гранди беше в беда.

Дребосъкът почти бе отнесен от вятъра, докато опитваше да се спусне. Беше се подхлъзнал по склона и сега висеше само на пръстите си на няколко метра под останалите.

— Джоми, легни на скалата и остави Тад, Зейн и Годфри да те спуснат към Гранди — започна да ги организира Серван.

— А ти защо не правиш нищо? — изкрещя Джоми.

— Защото съм най-слабият — Серван беше чудесен сабльор, но отстъпваше по сила дори на Годфри, който на свой ред беше много по-хилав от трите момчета от Острова на чародея.

Джоми нямаше какво да каже. Серван бе потиснал суетата си, за да помогне на Гранди. На сто стъпки под тях двама монаси отчаяно се опитваха да изкачат скалата. Не им се удаваше въобще, защото носеха неудобни сандали и роби.

Джоми легна на мокрите камъни, които почти не предоставяха удобни места за хващане, и извика на Тад и Годфри:

— Дръжте здраво!

Двамата го бяха хванали за краката, а Зейн, който беше най-силен от тримата, ги държеше за гърбовете на туниките. Джоми се протегна и хвана ризата на Гранди.

— Ще те издърпам!

— Не! — извика Серван. — Хвани го здраво. Ние ще ви изтеглим!

Странната верига от момчета се задвижи нагоре. Внезапно Гранди се паникьоса и опита да се изкатери по Джоми. Червенокосият младеж усети, че го изпуска, и се завъртя, без да осъзнава, че Тад и Годфри едва го задържат. Хватката им започна да се изплъзва и първо единият, а после и другият, го изтърваха. За миг Гранди успя да се изкачи на относително безопасно място, а Джоми се превъртя и започна да се хлъзга по скалите, дращеше отчаяно с крака и ръце. Серван се спусна след него — хвърли се надолу с главата, без да обръща внимание на охлузванията, — и успя да го сграбчи за яката.

Зейн също реагира светкавично и хвана крака му. Благородникът изпищя от болка, заради усукването. Джоми посегна на сляпо и усети, че Серван го хваща.

— Не ме пускай!

— Няма!

Джоми опита да се успокои.

— Сега какво?

Кралският роднина направи болезнена гримаса, без да откъсва очи от него.

— Не мога да мръдна. Опитай да се покатериш по мен.

Джоми използва цялата сила на лявата си ръка, за да се повдигне и да хване колана на Серван. Успя да намери опора за пръстите на краката и се хвана за прасеца на другото момче. След миг усети как Годфри го хваща за раменете и го издърпва на площадката.

Щом стигна на безопасно място, Джоми се обърна и помогна на Зейн да изтегли Серван. Шестте момчета се отпуснаха задъхани от умора, ужас и болка.

— Приятел, ти си напълно откачен — обърна се Джоми към Серван. — Знаеш ли?

— Не те харесвам, но това не означава, че искам да умреш.

— И аз не те харесвам — Серван беше охлузен и бузата му беше подута. Освен това май си беше изкълчил рамото. Джоми не беше сигурен заради дъжда, но сякаш в очите му имаше сълзи от болка. — Но ти дължа живота си.

Серван се усмихна криво.

— Странна ситуация, нали?

— Не е задължително. Не знам защо реши да се правиш на интересен от първия ден, а в момента не ми и пука. Ти ми спаси живота. Нямаше никакъв шанс да спра падането. Така че, ако някой ме пита, в никакъв случай не си страхливец. Откачен да, но страхлив — не.

Серван се усмихна.

— Не можех да те оставя да загинеш, след като спаси братовчед ми.

— Братовчед ли? — попита Тад и погледна Гранди. — Братовчеди ли сте?

— Да. Не съм ли споменал? — отвърна Гранди. Тракаше със зъби от студ.

— Значи и ти си племенник на краля?

— Не — обади се Серван. — Той е син на краля. Брат му е престолонаследникът принц Константин Ролдемски. Това означава, че някой ден ще е брат на краля.

— Ама че компания! — възкликна Джоми.

Серван започна да се смее. Това беше толкова естествена реакция след преживяния ужас, че и останалите се включиха.

— Чакайте там! — извика брат Тадеус, монахът, който се опитваше да стигне до тях. — Брат Малкълм отиде в университета и ще доведе брат Мика. Само се дръжте!

Момчетата се притиснаха едно към друго. Брат Мика беше магьосник от Низшия път и можеше да контролира времето.

Когато пристигна, младежите бяха премръзнали и едва можеха да се движат. Той направи заклинание, за да намали силата на бурята. Защитният купол беше доста широк и в него дъждът едва прикапваше.

Брат Тадеус се изкачи и им помогна да слязат до един по-широк ръб, откъдето вече бе лесно. След това ги очакваше около тричасов поход.

— Защо не ни каза, че си син на краля? — попита Джоми, докато слизаха по хлъзгавата пътека.

— Не си ли забелязал, че в университета никой не говори за семейството си — отвърна треперещият Гранди. — Смята се за грубо. Тук всички сме студенти.

Джоми кимна, макар че не разбираше. В университета понякога се подмяташе за някое момче, че е син на благородник или богат търговец, но никога не се споменаваха имената на бащите. Гранди беше направил изключение, като бе споменал, че Серван е роднина на краля.

Джоми беше объркан. Уморен, изтощен и напълно объркан. Тад и Зейн явно също се чувстваха по този начин.

В подножието на пътеката ги очакваха коне. Поне нямаше да им се наложи да се връщат пеш. А в града ги очакваха сухи дрехи и топла храна.

Когато приближиха животните, Джоми усети миризмата на мокра козина и влажни дървета. Обърна се отново към Серван. Все още не можеше да прецени напълно кралския племенник, но знаеше, че нещата няма да са както преди.

Валко стоеше мълчаливо заедно с деветимата оцелели. Хиреа и още един ветеран им махнаха да застанат в редица.

— За да донесете чест на вашето семейство, вашето братство и Империята, трябва да сте нещо повече от безмозъчни убийци — започна Хиреа. — Убиването е изкуство и нищо не носи повече наслада от това опитен боец да се отърве от слабо същество. Освен размножаването.

Двама от младежите се засмяха.

— Не говоря за това да лежите върху женска, глупави таваци — животното, с което ги сравняваше, беше известно със сексуалната си активност и глупостта си.

Младежите се пообъркаха. Неколцина от тях бяха лягали с жени по време на Криенето. Това беше един от знаците, че са готови за изпитание. Щом конкуренцията между момчетата станеше твърде жестока, майките ги изпращаха при бащите им.

Хиреа се засмя.

— Има ли сред вас някои, чиито майки са се завърнали заедно с тях в бащините замъци?

Двама вдигнаха ръце.

— Тези двамата са късметлии. Имат умни майки, както и силни бащи. Бащите им са поискали да се върнат, може би за да направят ново дете.

— Други обаче е трябвало да напомнят имената им на бащите си — Хиреа сведе поглед. — Сред дасатите е рядкост да се намери идеален партньор. Но това е силно желано, не само заради по-здравите деца, а и защото прави живота на мъжа по-поносим и приятен.

— До мен е Ункарлин, Ездач от Кървавата гвардия — Хиреа се обърна към другия ветеран. — Колко оцелели синове и дъщери има в семейството ти?

— Аз съм третият син и пето дете, от общо седем.

— От една и съща майка?

Ункарлин кимна и младежите възкликнаха учудено. Случваше се една и съща двойка да има две-три деца, но седем! Това беше геройство!

— Така се раждат династиите! — извика Хиреа. — Синовете ви убиват врагове, печелят плячка, след това имение, а след това към семейството се присъединяват още Низши и Ездачи. Кланът на този мъж е в основата на успехите на Кървавата гвардия. Помислете колко роднини яздят с бащите ви. Валко, колко чичовци и братовчеди имаш сред садхарините?

Младежът беше научил тези данни, преди да тръгне на обучение.

— Баща ми е най-възрастен сред садхарините! Има по-малък брат и четирима братовчеди. От тях имам двадесет и седем братовчеди и още шестнадесет роднини.

— Колко Ездачи има орденът?

— Деветдесет и седем, от които петдесет са лордове.

— От петдесет лорда в Садхарин Валко има четиридесет и девет роднини! — Хиреа се огледа. — Почти не може да имате по-силни връзки от това! Но за да постигнете подобно могъщество, трябва да внимавате изключително с кого си лягате, глупаци! Има жени, които тялото ви ще желае до болка, но те са загуба на време и семе. Дори да имате могъщ син от Низша, той ще си остане Низш. Ако имате син от семейство на воини, но то е слабо, какво ще спечелите? Нищо. Те ще спечелят, защото ще се издигнат, а вие ще се смъкнете надолу.

— Трябва да си търсите равни. Или ако сте достатъчно умни и разполагате с нещо уникално — той се обърна директно към Валко, — ще се размножавате с по-могъщи. Ако някой успее да си легне с роднина на Карана, дори да е най-грозната женска, която сте виждали, се молете да ви роди воин. Защото ако момчето оцелее, ще имате връзки, от които враговете ви ще затреперят.

— След това ще може да се издигнете над местната политика и да станете сила в Дванадесетте свята — Хиреа направи пауза. Младежите слушаха внимателно.

— Но първо трябва да знаете, че размножаването е изкуство.

Валко реши, че останалите са готови за следващата задача. Той се правеше, че слуша с интерес, но майка му отдавна му бе обяснила тези неща.

Валко знаеше, че е безкрайно глупаво да си губи времето с по-низша жена, освен може би ако трябваше да обвърже някой васал. Например лорд без синове, защото земята и добитъкът бяха по-важни от низшите синове. Трябваше да се съсредоточи върху издигането си. Знаеше, че майка му очаква до десет години да е владетел на Камарийн, а до двадесет да има здрави синове с връзки с могъщи фамилии.

Все още не можеше да разбере напълно плана й. Беше сигурен, че майка му има план, защото не бе отгледала глупак. Беше сигурен, че някой ден тя ще се появи и ще му разкрие всичко.

— Ще отидем на празник в град Окора — продължи Хиреа. — Там ще срещнете дъщери на богати и могъщи мъже. Избирайте внимателно, млади воини, защото те ще са първите, които ще ви изпратят синове, след години. И от кого ще са тези синове зависи само от вас.

„Само това — помисли Валко. — Защото майката възпитава детето.“

Седяха в кръг. Магнус отдясно на Пъг, отляво Накор, а отсреща Бек и Мартук.

Дасатът беше говорил с Пъг и Накор на няколко пъти, както за предстоящото пътуване, така и за по-тривиални неща. Някои от аспектите на човешкото съществуване му изглеждаха също толкова удивителни, колкото тукашните порядки на четиримата пътешественици. Пъг все още не можеше да си състави пълно мнение за водача, но от показаното смяташе, че е задоволителен спътник.

— Не мърдайте, приятели — каза Мартук. — Така е по-лесно. Колкото повече се борите, толкова по-неприятно ще е.

Изминаваше втората седмица, откакто се мъчеха да практикуват магия в град Сюшар. Мартук очевидно разбираше от много неща и магията бе едно от тях. Беше им обяснил, че при дасатите маговете се смятат за нормални занаятчии и нямат особен статус. Според него, ако успееха да развият уменията си на Делекордия, те щяха да работят и на другите светове.

Все още не се бе съгласил да ги води. Беше им обяснил, че ще вземе решение, когато му дойде времето. Пъг не знаеше какво точно се стреми да узнае съществото, но очевидно нямаше бърза работа.

— Трябва да сте търпеливи. Когато процесът приключи, ще можете да дишате, да пиете вода и да ядете храната на дасатите. Освен това ще изглеждате като тях. Заклинанието ще е много точно, въпреки че вероятно ще излъчвате странни отблясъци, ако ви погледне жрец. На ваше място бих гледал да избягвам жреците. Все пак има и едно предимство. Ипилиакските магове са по-могъщи от жреците, защото магията им не е изцяло основана на некромантство. Ще се уверим, че маскировката ви ще е надеждна. Но това е най-малкият проблем. По характер и природа дасатите са коренно различни от вас. В ежедневното държане има хиляди дреболии, които ще са ви чужди. Някои ще изучите бързо, докато други ще ви убягват завинаги.

Огледа ги един по един.

— Ние сме раса на воини и не го казвам, за да се хваля. Има и други военни общества, но ние живеем, за да се борим. Знаете ли, че убиваме малките си?

Пъг си спомни разказа на Каспар.

— Чувал съм подобно нещо.

— Всяко момче може да бъде заплаха, като порасне, и затова трябва да се унищожи.

— Тогава как успявате да оцелеете? — учуди се Накор.

— Като ставаме опасни още от деца. Чрез воля. С помощта на майки, които защитават синовете си с цената на всичко, докато те израснат. Ще научите повече за Криенето и другите обичаи на моя народ, но постепенно. Засега нека се съсредоточим върху това как да оцелеете повече от час, щом стъпите на някой от Дванадесетте свята.

— Нали не всеки представител на расата ви е воин? — попита Магнус.

— Не. Има воини, съпругите и децата им, както и по-низши братя и сестри. Рангът не е ясно определен като на вашите светове. При нас вие ще сте извънземните, така че трябва да ви измислим подходящи роли за нашето общество. Имате ли някакви лечителски умения?

— Разбирам от билки и превързване на рани — отвърна Накор.

— На нашия свят си има доктори и жреци, но и аз разбирам малко — допълни Пъг.

— Тогава ще сте членове на Гилдията на лечителите.

— Лечители ли? — попита Магнус.

— Тези, които не са част от управляващата класа, са Низши. Лечителите са особено презирани заради импулса да помагат на други, извън семейството си.

— Но въпреки това ги търпите? — попита Пъг.

— Защото са полезни! — обади се Накор.

Мартук се усмихна и за момент Пъг зърна нещо почти човешко зад твърдото му изражение.

— Виждам, че усвояваш концепцията.

— Подмазваш се на по-силните. Унищожаваш заплахите. А тези, които не са силни и не са заплаха, но имат някаква полезност, прибираш под крилото си и ги защитаваш от другите владетели.

Мартук описа кръг с ръка.

— Този град е много по-близък до вашите, отколкото до тези на моя свят. Народите ни имат далечна връзка, но ипилиакците са живели твърде дълго на това странно място, между първата и втората реалност, и са забравили много от нашите учения. Тук има търговци, занаятчии и артисти, почти като на вашата планета. Според нашите стандарти тези братовчеди са на ръба на лудостта. Вашите порядки пък биха изглеждали абсолютно ненормални.

— Имаме да учим много — каза Пъг.

— Не разбирам нищо — обади се Бек. — Няма ли най-после да направим нещо?

— Скоро — успокои го Накор.

— Бек, за днес приключихме — каза Мартук на младежа. — Иди се поразходи.

Младежът погледна Накор, който му кимна, и излезе.

— Защо го накара да се махне?

— Защото не разбира повечето неща, но в много отношения е по-близо до дасатите от вас — Мартук се обърна към Накор. — Ще те последва ли?

— Ще прави каквото му кажа поне още известно време.

— Наглеждай го. Пъг, защо въобще си го взел с вас?

— Защото ми беше казано.

Мартук кимна, сякаш този отговор беше достатъчен.

— Може да се окаже важен.

Накор хвърли поглед към Магнус и каза:

— Мартук, искам да те питам нещо.

— Какво?

— Защо ни помагаш, без да знаеш какви намерения имаме?

— Знам много повече, отколкото осъзнаваш, исаланецо. Идването ви не е неочаквано. Преди много месеци получихме вест, че някой от първата реалност ще ни посети.

— Вест ли? — учуди се Пъг. — От кого?

— Знам само едно име — отвърна водачът. — Калкин.

Пъг се смая. Дори Накор се опули. Магнус първи успя да се окопити и каза:

— Не е задължително да е бил Калкин или Банат. Просто някой, ползващ същото име.

— Но кой? Колцина освен най-висшите в Конклава знаят за видението на Каспар в Павилиона на боговете?

— Ето затова трябва да ви помогна, приятели, ако покажете, че ще издържите на трудностите — каза Мартук. — Играта, която играем, е с по-високи залози, отколкото можете да си представите. Не само вашият, но и моят свят е изложен на риск. Наближава опасност, от която ще загинат цели нации.

14

Празненство

Пъг замахна.

Мартук вдигна ръце и пред кръстосаните му китки се появи светлинен щит. Енергийната стрела беше отбита безпроблемно към небето.

Пъг, Накор и Магнус бяха излезли с Мартук на една поляна извън града. Наоколо имаше обработваема земя, но не се виждаха ферми.

— Ние имаме други обичаи — каза Мартук. И им обясни, че земеделските работници живеят във високите сгради, излизат с каруци всяка сутрин и се връщат вечер. Това било наследство от дасатите, където бройката означава сила. Хищниците на Дванадесетте свята били толкова свирепи, че едно семейство в изолирана ферма нямало да оцелее и година.

Пъг забеляза, че Мартук използва израза „наш обичай“. Явно смяташе ипилиакците за част от дасатите.

— Магията се смята за поредния инструмент. Тоест поредното оръжие. Според мен щом разберете как да я практикувате в нашите условия, Пъг ще е сред най-мощните. Всъщност и тримата ще сте измежду най-добрите. Но не подценявайте свирепостта на противниците. Половин дузина жреци не могат да се мерят с вас поотделно, но заедно ще ви пометат. Според вашите разбирания те са фанатици, както и всички мъже, жени и деца в нашия свят. Живеят по стандарти, които дори не могат да бъдат наречени „закон“. Става дума за безусловни реакции, развивани хиляди години в обстановка, в която колебанието носи смърт — Мартук огледа тримата магьосници. — Ако се замислите, ще загинете.

— Рисуваш мрачна картина — обади се Магнус.

— Такъв е техният начин. За тях не е мрачно, защото оцеляват и съответно са победители, с което се гордеят. Най-слабият сред низшите, изпълняващ най-мизерната работа, може да се почувства по-висш от провалилия се син на ТеКарана. Въобще не можете да си го представите.

— Започнах да разбирам — каза Накор. — Само че не разбрах защо ти си по-различен от сънародниците си?

— Това е тема за друг разговор, но скоро ще й дойде времето. Сега искам да ви съобщя решението си. Ще стана ваш водач. Нещо повече, ще направя всичко по силите си, за да ви върна невредими.

— Като заговорихме за това — включи се Магнус, — след всички промени, как ще оцелеем, когато се върнем?

— Мисля, че няма да е проблем. Такова е естеството на пътуването между първата и втората реалност. Щом се приберете, нещата ще започнат да се връщат към нормалното за вас. Несъмнено ще ви е неприятно, но ще го преживеете. Представете си особено тежък махмурлук, траещ около седмица. След това ще се оправите. Според законите на вселената нещата трябва да си стоят по местата. Вие се опитвате да ги заобиколите, но тя ще ви прости и ще ви приеме обратно — той се намръщи на Пъг, което изразяваше любопитство. — Може ли да знам причината да тръгнете на подобно безумно пътешествие?

Пъг погледна Накор, който му кимна, и попита:

— Какво знаеш за талноите?

Мартук се опули.

— Първо, не би трябвало въобще да сте чували тази дума, камо ли да знаете какво означава. Второ, те са богохулство. Защо питате?

— Имаме един.

Мартук вече бе наистина смаян.

— Как? Къде?

— Това е причината да посетим света на дасатите. Още не мога да ти разкрия подробности, но присъствието на талноя на нашия свят е причина за тревогите ни.

— И с право, човеко — отвърна Мартук. — Това нещо поражда страх и у най-смелия дасат. Чудовищно наследство от най-кървавите дни в мрачната история на моя народ — той направи пауза. — Това променя нещата.

— Как? — притесни се Пъг. — Нали няма да се откажеш?

— Не. Напротив. Сега съм още по-решен да ви отведа където искате. Бях прав, че играем играта на боговете, но залогът е още по-голям, отколкото си представях.

— Сега трябва да поговоря с някого, а той на свой ред с друг. Когато се върна, ще обсъдим неща, срещу които нито хората, нито дасатите трябва да се изправят — Мартук се огледа, сякаш се притесняваше да не го чуят. Това беше почти смешно, като се имаше предвид къде са, но не остана незабелязано от Пъг. — Ще се върна колкото се може по-бързо. Не говорете за това пред никого, дори пред Кастор. Да се връщаме в града, защото трябва да потеглям.

Пъг и останалите се спогледаха и последваха очевидно разтревожения дасат.

Валко не се наслаждаваше на празненствата. Чувстваше се неловко и неприятно, въпреки че майка му го беше подготвила добре. Сякаш притежаваше дарбата да вижда по-дълбоко от останалите, а може би просто не се захласваше толкова лесно. Майка му наричаше подобни мероприятия „социалната война на дасатите“.

Повечето младежи се държаха като таваци, точно както бе предположил Хиреа. Само Сиилет се беше дръпнал в един ъгъл, подобно на Валко, и наблюдаваше спокойно.

Няколко момичета вече му се бяха натиснали — дъщери на дребни воини и една особено красива, чийто баща бе търговец на брони и оръжия. От гледната точка на Валко бащата бе насекомо, но много проспериращо. Момичето, от своя страна, бе необичайно хубаво и използваше красотата си като таран. Младият воин знаеше, че след още малко вино спътниците му вероятно ще се сбият за нея и ще пролеят кръв. Валко я наблюдаваше как се движи, как роклята подчертава извивките на тялото й, гледаше я как се усмихва. Несъмнено тя беше най-опасната личност в помещението.

Замисли се за казаното от Хиреа за взаимоотношенията между клановете и семействата. Майка му го беше научила, в противоречие с общоприетата доктрина, че размножаването с дъщери на по-бедни воини не е съвсем лошо. Размножаването „нагоре“ не беше единственият път към могъществото. „Принизяването“ можеше да осигури широка основа и множество мечове.

Като се замисли и огледа стаята, осъзна, че няма голям избор за ухажване. Само едно момиче отговаряше на изискванията на Хиреа и вече бе наобиколено от петима кандидати.

— Не искаш ли да си легнеш с някоя, братко? — попита Сиилет.

Валко само го изгледа и поклати глава. Забеляза, че Сиилет си е сложил знака на Ремалу върху бронята. Това не беше забранено. И той можеше да сложи този на Камарийн, или на Садхарин, но бе предпочел да не го прави. Все пак беше странно, че другият младеж бе предпочел знака на обществото си пред този на семейството си. За момент се изкуши дали да не го попита защо, но реши да не го прави. Вече беше убеден, че няма подходяща партия за тази вечер и че Хиреа го знае. Старият воин стоеше до домакина и привидно участваше в разговора, но внимателно следеше действията на подопечните си.

Валко знаеше, че с течение на вечерта останалите ще се напият и ще направят глупави избори. Все още не беше сигурен дали това е нещо обичайно и от него се очаква същото, или трябва да го избегне. От една страна, не искаше да си пилее времето с глупави действия, но от друга, помнеше съвета на Хиреа да не се отличава твърде много.

— А ти не си ли търсиш женска, братко — обърна се той към Сиилет.

Младежът се усмихна като гладен заркис.

— Честно казано, тук няма нищо, което да си заслужава. Ти не мислиш ли така?

Валко отново огледа помещението. Вече бе взел решение.

— Мисля, че си харесах онази, която говори с Токам.

— Защо? Баща й е дребен рицар.

— Но майка й е сестра на високопоставен член на Кървавата гвардия — Валко тръгна напред, преди Сиилет да отвори уста. Момичето беше привлекателно и той усети, че се възбужда при мисълта да легне с нея или да се сбие с Токам. Знаеше, че няма да направи нито едното, нито другото, но така поне щеше да отклони подозренията, ако го наблюдаваха.

Хиреа го гледаше, докато се приближаваше към двойката. Дали пък това в очите му не беше одобрение?

Валко реши, че скоро трябва да проведат сериозен разговор.

Тад се мръщеше, Зейн зяпаше, а Джоми направо сияеше. Церемонията в двореца въобще не беше скромна. В дългата тронна зала имаше поне двеста придворни и две дузини гвардейци с кръгли бели кожени шапки с черни панделки, бели жакети с червени илици, черни панталони и високи черни ботуши.

На свой ред момчетата бяха облечени с най-добрите дрехи, които бяха успели да си купят за толкова малко време. Монасите не бяха доволни от прекъсването на учебния процес, но не можеха да противоречат на кралските заповеди.

Специално Джоми се беше нагиздил като каруцар на панаир. Носеше първия си наистина изискан жакет, от зелено кадифе със златни копчета. Бяла ленена риза с дантелена украса, по последната мода на Ролдем, която Тад смяташе за глупава, и черни панталони с къси ботуши.

Според Зейн от късите ботуши нямаше полза, защото нито бяха достатъчно удобни, нито вършеха работа като нормалните.

Всеки момент щяха да ги представят на краля на Ролдем.

— Така ви се пада, като спасявате живота на принца — прошепна Серван.

— Да ме беше предупредил — отвърна Джоми, без да спира да се усмихва. — Щях да оставя дребосъка да си виси там.

Серван отвърна на усмивката му.

Двамата не бяха станали приятели, но вече се разбираха. Серван и Годфри вече не се отнасяха с презрение към Джоми, а той бе спрял да ги бие.

Церемониалмайсторът удари с жезъла си по пода и в залата настана тишина.

— Ваши величества! Лордове и дами, които сте се събрали тук! Представям ви сър Джоми, сър Тад и сър Зейн от Кралския двор на Кеш!

— Сър ли? — възкликна Тад. — Това пък кога стана?

— Трябваше да ви измислят някаква представителна титла — прошепна Серван. — Сега се поклонете на краля, както ви показах, и не се препъвайте!

Момчетата тръгнаха по дългия килим, спряха на няколко крачки от подиума и се поклониха. На двата трона седяха крал Карол и кралица Гертруде. До кралицата стоеше принцеса Стефани, момиченце на осем-девет години, а до краля бяха тримата му сина. Престолонаследникът Константин беше на годините на момчетата, брат му Албер беше с две години по-малък, а принц Гранди се хилеше на приятелите си. Константин и Албер носеха флотски униформи, а Гранди беше облечен с относително проста туника със златно везмо и диамантени копчета.

— Дължим ви голяма признателност, млади господа, за това, че спасихте най-малкия ни син — каза кралят с усмивка.

Трите момчета бяха инструктирани да не говорят, ако не им бъде зададен директен въпрос, но Джоми не можа да се сдържи.

— Не искам да ви противореча, ваше величество, но синът ви не беше в чак такава опасност. Той е съобразително момче и може да се грижи за себе си. Просто имаше дребна неприятност.

Залата замълча за момент, след което кралят се разсмя. Гранди завъртя очи към тавана и се усмихна.

— Знаем, че животът на сина ни е бил в опасност и че вие сте го спасили с риск за своя. Затова с удоволствие ще ви наградим — той направи жест към церемониалмайстора.

— Нека се знае в цял Ролдем, че тези младежи са удостоени със званието Рицар на Кралския двор и получават всички привилегии и почести, които им се полагат, заради героичните си действия при спасяването на най-младия ни син, нашия обичан Грандпрей. Титлата им е доживотна и се потвърждава с този декрет.

— Грандпрей? — прошепна Тад.

Момчето пак завъртя очи към тавана, за да покаже, че изборът на име не е бил негов.

Придворните аплодираха учтиво, но поздравите от кралската двойка бяха истински. Очевидно Гранди беше описал случката в планината доста героично.

Кралят слезе от подиума и застана пред момчетата, а до него се появи паж с поднос. На подноса имаше три златни медальона с държавния герб. Кралят ги закачи на яките им и отстъпи.

Джоми погледна към Серван, който му махна да се поклонят. Трите момчета го сториха и монархът се върна на трона си и каза:

— Празненството ще започне веднага след съвета.

Серван им махна да се оттеглят и младежите заотстъпваха към изхода.

Щом излязоха, към тях се присъединиха Серван и Годфри.

— Добре мина. Не се спънахте, но ти наистина не можеш да си държиш устата затворена, нали?

Джоми изглеждаше леко засрамен.

— Знам, но ситуацията наистина не беше толкова опасна. Освен това ти рискува повече, като спаси моя живот. Трябваше да наградят и теб.

— Няма да споря, но принципно не раздават награди за спасяване на дебелоглави селяни. Освен това аз вече съм рицар.

— И за какво беше всичко това? — попита Зейн.

— Вие ще сте рицари до живот, но не можете да предадете титлата на децата си — обясни Годфри. — Те ще си останат селяни.

— Голяма работа.

Тад се засмя. Взаимоотношенията им с Годфри също се бяха променили в по-добра посока.

— Хайде — подкани ги Серван. — Трябва да сме на приема, преди да се появи кралската двойка. И гледайте да не поливате новите си дрехи с вино. Кой знае кога ще се облечете пак толкова хубаво.

Джоми го шляпна закачливо по рамото, от което коленете на младежа потрепериха.

— Ти си непоносим досадник. А тъкмо бях започнал да си мисля, че си поносим досадник.

Всички се разсмяха.

Влязоха в балната зала — грамадно помещение със стъклени стени, през които грееше следобедното слънце. Вътре беше пълно с придворни и Джоми веднага насочи вниманието на останалите към красивите момичета наоколо.

— Момичета! — почти извика Зейн и неколцина благородници се обърнаха и ги изгледаха строго.

— Дръжте се прилично — каза Годфри. — Това се благородните дъщери на кралството, а вие сте зле образовани негодници.

— Зле образовани рицари негодници — поправи го Тад. — Освен това кой ти помогна за изпита по геометрия вчера?

Годфри почти се изчерви.

— Добре де, вие сте добре образовани негодници.

— Добре образовани рицари негодници — поправи го този път Джоми.

Закачките престанаха, щом се приближиха до добре заредените маси. Наоколо стояха слуги, които да се грижат за нуждите на благородниците.

Кралското семейство се появи и всички се поклониха. Кралят се приближи до почетните гости и махна на церемониалмайстора.

— Техни величества ви приветстват с добре дошли!

Слугите започнаха да пълнят чашите и чиниите. Момчетата бяха инструктирани да не ядат и пият пред краля. Тад и Джоми нямаха проблеми, но Зейн гледаше тъжно бързо опразващите се маси.

— Виждам, че си скромен младеж, но никога не спори с монарх пред хората, особено когато раздава награди — каза кралят.

— Извинявайте, ваше величество — Джоми се изчерви.

Кралят махна с ръка и до него се появи паж с три малки торбички на поднос.

— Титлите ви идват с малко парче земя, от което ще получавате годишен доход. Това са таксите за първата година — той погледна въпросително стоящия до него придворен.

— Сто суверена, ваше величество.

Момчетата бяха смаяни. Сто ролдемски суверена се равняваха на повече от триста златни монети от Долината на сънищата. Подобен доход имаше мелничарят Ходовър в Звезден пристан, най-богатият човек, когото познаваха като деца. И тримата си мислеха едно и също: бяха богати!

— Порадвайте се на празненството — каза кралят. — После ще трябва да се върнете в университета, а доколкото знам, монасите хич не се впечатляват от титли и богатство.

Момчетата се поклониха и се отдалечиха. Годфри и Серван отидоха при тях, а след малко се присъедини и Гранди.

— Грандпрей? — подкачи го Тад.

Момчето сви рамене.

— Така се е казвал дядото на майка ми. Не съм си го избирал сам.

Джоми се поклони.

— Ваше височество.

— Сър Джоми — отвърна му закачливо момчето.

— Като си говорим за имена — обади се Серван, — що за име въобще е „Джоми“?

— Семейна история. Всъщност се казвам Джонатан, но не съм можел да го произнасям и така си остана Джоми. Никой не ме нарича Джонатан.

Няколко пажа им донесоха храна и напитки.

— Забавлявайте се — каза Серван. — По залез-слънце ще трябва да се върнем в университета под милостивите грижи на братята.

— Да — усмихна се Тад, — но дотогава имаме ядене, пиене и красиви момичета за флиртуване.

Джоми вдигна глава като подплашен елен.

— Момичета! — огледа се из залата. — А аз вече съм проклет рицар!

Останалите се засмяха.

— До тази сутрин бях беден селянин, но сега съм красив млад рицар, близък приятел на принца. А сега, разбойници, ще прощавате, но отивам да видя колко момичета ще впечатля, преди да ме замъкнете обратно в университета.

— Сърове разбойници! — поправи го Тад и подаде чинията си на един слуга.

— Ще ви настигна след малко! — извика Зейн с пълна уста и щом омете храната, побърза да се присъедини към двамата си братя.

— Боговете да пазят дъщерите на Ролдем — обади се Годфри.

— Познаваш тези момичета от дете — усмихна се Серван. — По-добре се притеснявай за момчетата.

Гранди се разсмя.

15

Бялото

Валко вдигна меча си.

В далечината баща му, застанал на стената на замъка, отвърна на поздрава. Хиреа яздеше до младежа. След приключването на обучението го бе уведомил, че ще го съпроводи до бащиното му владение, преди да се прибере в Талидан, град близо до източните планини. На почтително разстояние зад тях яздеха двамата слуги на Хиреа.

— Време е да поговорим открито, млади Валко — каза ветеранът.

— Онзи разговор, за който стана дума на арената ли? Дето го чакам напразно от много време?

— Такива са обстоятелствата — отвърна старият инструктор. — Аз ще ти кажа малко, а баща ти ще ти обясни останалото. Като за начало, трябва да знаеш, че майка ти е скрила от теб някои неща, за да не предадеш нея или себе си, преди да си готов. Срещал съм я и тя е изключителна жена. Всичко, което ти е казала, е истина, а всичко, което виждаш, откакто си излязъл от Криенето, е лъжа.

Валко рязко се обърна и погледна стария мъж.

— Какво?

— Кръвожадността, която чувстваме, желанието да убиваме малките, всичко това е лъжа. Тези неща са ни наложени, но не са част от истинския път на дасатите.

Валко слушаше с отворена уста. Нищо чудно, че ветеранът не можеше да му каже тези неща на публично място. Сърцето му заби учестено.

— Баща ти ще ти обясни повече. Не говори с никого за това и не ме закачай на тази тема. Сега ще се разделим, но повярвай ми, утрешният ден ще е ключов за оцеляването ти. Когато се видим отново, ще разбереш защо съм толкова потаен — той махна за поздрав към бащата на Валко, кимна на слугите си да го последват и пое по източния път.

Валко гледаше как тримата се отдалечават и мислеше за мрачните думи на Хиреа. „Утрешният ден ще е ключов за оцеляването ти.“ Какво ли означаваше това? Определено един обучен син щеше да се окаже сериозно предизвикателство за бащата. Валко знаеше, че Аруке едва ли е срещал толкова сериозен противник от години. Но и обратното беше вярно. Най-добрите дни на Хиреа бяха минали, но баща му си оставаше опасен боец.

Валко подкара варнина бавно, защото не искаше да изглежда нетърпелив. Стигна до замъка и видя, че двете крила на портата са отворени. Оценяваше жеста. Обикновено за един ездач отваряха само едното крило.

Баща му стоеше на балкона и го наблюдаваше. Един от Низшите, управителят на имението, се приближи със сведен поглед.

— Господарю, баща ви иска да си отдъхнете. Ще ви види в личните си покои, след като се нахраните.

— Няма ли да вечерям с него?

— Не, господарю — мъжът потръпна, сякаш очакваше наказание за неприятната новина. — В момента баща ви има други грижи, но иска да ви види веднага щом обстоятелствата му позволят. Вечерята ще бъде сервирана в покоите ви.

Валко реши да не тормози слугата. Не му се нравеше да вечеря сам. Беше свикнал да се храни с деветимата оцелели и се радваше на компанията им, каквато не бе имал през детството си.

Остави Низшите да отведат коня му и бавно влезе в замъка. Като повечето неща при дасатите, по-голямото означаваше по-могъщо. Осъзна, че постоянното дострояване на помещения за слугите и покои за гостуващите садхарини е създало трудна за защитаване позиция. Докато минаваше през големите врати, си помисли, че може да излезе с поне три успешни плана за обсада на владението.

Реши, че първата му работа като управник ще да е да коригира тези слабости.

Вървеше през обширните зали и навсякъде виждаше дасатските традиции. Масивни колони и гладки стени с прецизно напаснати камъни, което означаваше по-малко места за стрелци. Древният замък не беше лесен за превземане, но и нямаше да е невъзможно. Докато се качваше по стълбите, реши, че най-добрата защита ще е разполагането на повече стражи по стените.

Стигна до покоите си и се зачуди дали всеки син вижда бащиното си владение като нещо, което трябва да бъде спечелено. Баща му бе наредил да направят промени в стаята му. Вече имаше широко легло, отрупано с кожи. Вместо простия сандък имаше гардероб с орнаменти и манекен за поставяне на бронята. По стените висяха шарени гоблени, които внасяха допълнителен уют.

Низшите му помогнаха да смъкне доспехите си и донесоха корито за къпане. Валко бе схванат и уморен и наистина имаше нужда от баня.

Отпусна се в топлата вода, а слугите започнаха да мият косата и тялото му с благоухания. Досега не беше попадал сред такъв разкош и почти не знаеше как да реагира.

След като се изкъпа, прегледа богатия си гардероб и си хареса красива синя роба със златни орнаменти.

Ваната беше заменена от широка маса, внесена от четирима Низши, отрупана с ястия и различни видове вино и ейл.

Валко беше огладнял от пътя и се нахвърли с апетит върху храната. Слугите вече се бяха махнали и бе останала само една красива девойка да му прислужва.

— Господарю, тук съм за ваше удоволствие — каза тя. — Ако зачена, детето няма да има право на претенции към фамилното име.

Валко я огледа. Колкото и да искаше да легне с нея, думите на Хиреа и странното поведение на баща му не му даваха покой.

— Не тази вечер. Как се казваш?

— Найла, милорд.

— Утре ще те повикам, но тази вечер имам нужда от почивка.

— Както пожелае младият господар. Да остана ли, или да изляза?

— Остани, докато се нахраня, и ми разкажи какво става тук. Нещо случило ли се е, докато ме нямаше?

— Сигурна съм, че има други, които ще ви осведомят по-добре, господарю.

— Несъмнено — отвърна Валко и й махна да седне до него. — Но предпочитам да науча нещо и от теб. Какво видя, докато ме нямаше?

Низшето момиче започна несигурно да разказва клюки и слухове, повечето от които бяха скучни. Но от време на време Валко успяваше да научи и по някой полезен факт.

В крайна сметка това бе доста по-полезно от обикновеното съвкупяване. Затова той потисна желанията на тялото си и продължи да й задава въпроси дълго след като се бе нахранил.

В полунощ на вратата се почука. Джоми се надигна първи и видя брат Кинан.

— Облечете се. И по-тихо — нареди той на тримата младежи.

Джоми погледна Серван, който сви рамене. Годфри примигваше объркано.

Навън ги чакаха Тад, Зейн и Гранди. Монахът сложи пръст на устните си и им махна да го последват.

Стигнаха в кабинета на проктора безмълвно, но в този момент Годфри не можа да се сдържи и прошепна на Серван:

— Колко е часът?

Младежът изсумтя предупредително, а от тъмното се разнесе глас:

— Мисля, че е около един след полунощ.

Отец Елиас, който седеше зад бюрото, отвори капаците на фенера.

— Братко, би ли изчакал навън?

Кинан кимна и веднага излезе.

— Доколкото разбрах, вие шестимата се изгладили противоречията си — започна абатът и се надигна. — Вярно ли е?

Джоми се спогледа със Серван и само кимна.

— Да, отче. Постигнахме… разбирателство — каза Серван.

— Добре. Надявах се на приятелство, но ще се примиря и с взаимно уважение. Повиках ви тук, за да се сбогуваме.

Момчетата се спогледаха изненадано.

— Отче, нима заминавате? — попита Джоми.

— Не аз. Вие. Не ми е позволено да ви кажа всичко, но ето какво трябва да знаете. Вие шестимата сте рицари и като такива имате задължения, а не само привилегии. Освен това сте талантливи младежи с блестящо бъдеще.

Абатът се обърна към Гранди.

— Особено вие, принце, имате сериозен дълг и отговорности.

Джоми започна да се мръщи и това не остана незабелязано.

— Не се притеснявай, млади Джонатан. Говорих с Турган Бей и той се съгласи със следващата ви задача.

При думата „задача“ Джоми, Тад и Зейн се напрегнаха. Абатът се опитваше да им каже без думи, че инструкциите идват от Конклава.

— За известно време всички ще служите в армията.

Шестимата се спогледаха с различни степени на учудване.

— Армията ли? — попита Гранди.

— Баща ви вече има двама сина във флота, млади принце. Ролдем има нужда както от адмирали, така и от генерали — абатът се обърна към Джоми, Тад и Зейн. — Вие тримата се справяте много добре, като се има предвид липсата на предишно обучение. От друга страна, нямахме за цел да ви превръщаме в учени. Трябваше просто да ви образоваме малко. Службата в армията е подобно нещо. Ще научите военните тактики и как да командвате.

— Назначени сте като младши лейтенанти в Първа кралска армия — продължи абатът. — Отвън ви чака фургон, който ще ви откара до пристанището. Оттам ще пътувате с кораб до Инаска. Изглежда, някакъв разбойнически главатар е нахлул в Аранор, като се е възползвал от хаоса, който настана, след като анексирахме Оласко. В ролята си на млади офицери ще помогнете на генерал Бъртранд да отблъсне това нападение. Нека Ла-Тимса ви закриля. Да живее Ролдем.

— Да живее Ролдем — отвърнаха в хор Серван, Годфри и Гранди, а трите момчета от Долината на сънищата го повториха по-вяло.

Излязоха и брат Кинан ги отведе до конюшнята.

— Ами багажът ни? — попита Серван.

— Ще получите всичко необходимо — отвърна намусеният монах и махна на коларя да тръгва.

Пъг се събуди в задната стаичка на магазина на Кастор. Имаше нещо различно, може би навън? Не чуваше звуци, които да са го събудили. Всички останали спяха спокойно, само Бек се въртеше от някакви неспокойни сънища.

В този момент Пъг осъзна, че промяната не е навън, а вътре в него. Изправи се и погледна през прозореца.

Виждаше света по начина на дасатите! Въобще не можеше да го опише с думи. Имаше цветове отвъд червения и виолетовия спектър, цветове, които направо го оставяха без дъх.

В небето виждаше звезди, невидими за нормалното човешко око. Те нямаха светлина, но долавяше топлината им; и се намираха на толкова голямо разстояние, че нямаше число, което да го опише.

— Невероятно, нали? — разнесе се глас зад него.

Пъг въобще не беше усетил кога Ралан Бек се е събудил и е застанал зад него. Фактът, че бе успял да го засече, го тревожеше, но успя да преглътне изненадата си.

— Да, наистина е невероятно.

— Няма да се върна — продължи младият воин.

— Къде?

— На нашия свят. Мидкемия. Аз… не принадлежа там.

— Тук ли принадлежиш?

Бек помълча известно време, взираше се в небето.

— Не, не тук. На следващото място, където отиваме.

— Откъде знаеш? — попита Пъг.

— Не знам как, но съм сигурен.

Пъг замълча. Постоя още малко до Бек, после пак си легна. Лежеше в мрака и се чудеше на собствения си налудничав план. Знаеше, че е негов, защото съобщенията бяха написани от неговата ръка и досега нито едно не се бе оказало лош съвет.

Понякога се чудеше на краткостта на бележките и на липсата на по-точни инструкции. Знаеше, че вероятно за това си има причина, но въпреки това се ядосваше. Направо му идеше да изкрещи. От времевите парадокси го заболяваше глава.

Остана буден до зори, бореше се със стотиците колебания и притеснения, които го измъчваха.

Валко се събуди внезапно. Някой говореше. Гласът беше нежен и не носеше заплаха. Обърна се и видя Найла. Беше легнала до него и го бе прегърнала, както го прегръщаше майка му, когато беше малък. Усещането беше учудващо приятно и носеше сигурност.

— Баща ви иска да ви види — каза тя тихо.

Валко облече робата си и я последва до вратата към бащините му покои. Момичето почука веднъж и се отдалечи.

Вратата се отвори, но вместо баща му го очакваше друг мъж. Валко посегна за оръжието си, но осъзна, че го е оставил заедно с бронята на манекена в стаята си. Беше мъртъв, ако този мъж се окажеше враг.

Но другият не направи нищо заплашително. Само каза:

— Баща ви ви очаква.

Валко нямаше друг избор, освен да влезе. Ако съдбата му бе да загине тук и сега, нямаше как да й се противопостави.

В средата на помещението имаше стол, а срещу него в полукръг бяха наредени други четири. Три бяха заети. Аруке седеше в средата. До него се бе настанил мъж в робата на жрец. Ако се съдеше по знаците, беше с доста висок ранг. От другата страна на баща му седеше Хиреа, който се усмихна, като видя изненадата на Валко. Мъжът на вратата беше непознат, но бе облечен като воин, с доспехи и меч.

— Седни — нареди баща му и посочи празния стол срещу четирите.

Валко мълчаливо се подчини. Непознатият воин зае последното празно място.

— Намираш се на кръстопът, сине — заговори Аруке, бавно изтегли меча си и го положи в скута си. — Един от нас ще умре тази вечер.

Валко скочи на крака и сграбчи стола, за да го използва като импровизирано оръжие. Жрецът направи някакъв жест и младежът усети как силата му започва да го напуска. След няколко секунди изтърва стола. Мъжът отново направи жест и спря действието на заклинанието.

— Не би могъл да ни спреш, ако желаехме смъртта ти, млади воине. Но знай, че искрено искаме да останеш жив.

— Как така? Баща ми каза, че един от нас ще умре тази нощ. Не вярвам да се чувства остарял и да иска почетна смърт толкова скоро.

— Напротив — отвърна жрецът.

Аруке му направи жест да седне и младият воин колебливо се подчини.

— Това, което ще чуеш сега, започва преди векове. В една подобна нощ един от прадедите ми бил повикан от баща си в тази стая, в която имало четирима мъже. Разказали му неща, които му се стрували немислими, но когато слънцето изгряло, бил все още жив и вярвал на всичко научено. Това се случва от поколения, защото дълбоко в историята на Камарийн лежи тайна. Тайна, която или ще пазиш през годините, или ще отнесеш в гроба тази нощ.

— Преди години аз бях на твоето място, както баща ми и дядо ми преди мен. Слушах и не можех да повярвам, но когато всичко бе казано, започнах да разбирам. А щом разбрах, животът ми се промени завинаги — баща му го погледна право в очите. — Освен това и аз като всички положих клетва да се отправя на пътешествие.

— Пътешествие ли? — възкликна Валко. — Къде?

— Навътре, в душата — отвърна му жрецът.

Валко мислеше трескаво. Майка му го бе предупредила да не вярва на жреците на смъртта, защото те бяха най-яростните слуги на Мрачния след ТеКарана. Можеха да обявят всяко отклонение от нормалните порядки за богохулство и да предизвикат мигновено унищожение. Според майка му мнозина използвали тази сила за кръвни разплати и лични интереси, а не заради самата доктрина.

Жрецът явно успя да разчете нещо в изражението му, защото каза:

— Знам, че майка ти те е предупредила да не ни вярваш. Но сега трябва да оставиш предразсъдъците и да се учиш.

— Откъде знаете какво ме е предупреждавала майка ми? — попита разтревожено Валко.

Аруке се засмя.

— Защото майка ти е една от нас и ако можеше, щеше да седи тук на пети стол. Въпреки че не присъства физически, духовно тя винаги е с нас.

Валко не разбираше какво става, но усещаше, че през следващите минути животът му ще виси на косъм.

Аруке погледна останалите трима и те кимнаха.

— Сине, много преди да бъдеш заченат, е задействан план, който изисква създаването на някой като теб.

Валко се учуди от избора на думата „създаване“, но запази мълчание.

— И аз, като предците ми, съм отгледан с една-единствена цел, която, надявам се, ще се изпълни тази нощ — той замълча за момент, очаквайки коментар от сина си, или просто за да си подреди мислите. — Или ще разбереш това, или няма, но от твоето разбиране зависят съдбите и на двама ни. Слушай добре. Всичко, което знаеш за нашия народ, е лъжа.

Този път Валко не можа да издържи.

— Лъжа ли? Как така? Кое точно?

— Всичко — отвърна баща му.

— Аз съм отец Джувон — намеси се жрецът. — Като дете знаех, че имам друго призвание, а не да стана воин. След като се върнах в бащиното си имение и победих всички, които застанаха срещу мен, тръгнах за най-близкото абатство. Там се обучавах, станах лектор, а после и дякон. В момента съм Върховен жрец на Западните земи. Но още от първия момент знаех, че съм призован не от Мрачния, а от нещо друго.

Валко настръхна. Нима този високопоставен жрец богохулстваше? Думите му не можеха да се тълкуват другояче, защото не можеше да има друго призвание освен от Мрачния. В това вярваха и това повтаряха всички… Освен майка му.

Реши да не казва нищо.

— Аз съм Деноб, от Ядмундийр — каза мъжът с бронята. — Аз, баща ти и Хиреа се обучавахме заедно. Съдбата бе избрала да станем братя, макар и отначало да не го знаехме — той погледна към Хиреа.

— Аз погледнах в теб, млади Валко — каза старият инструктор. — По-дълбоко, отколкото си мислиш. Говорих с майка ти и тя ми каза какво да търся в теб.

— Защо тогава бе целият фарс, когато те победих с голи ръце? — извика Валко. — Защо се правеше, че не познаваш майка ми, а после каза, че е Кръвна вещица?

Хиреа се усмихна.

— Мисли ли над това, което ти казах?

— Да, много.

— И до какво заключение стигна? — попита жрецът.

Валко замълча за момент, след което отговори тихо:

— Вярвам, че майка ми е Кръвна вещица.

— Значи си направил първата стъпка — каза баща му. — Дълго преди да се срещнем с майка ти, беше решено, че трябва да заченем специално дете. Поколения дасати са се размножавали и селектирали, за да може да седнеш един ден на този стол.

— Много гадания и поличби са начертали пътя ни още преди векове — каза отец Джувон, наведе се напред и погледна Валко в очите, което в друг случай щеше да е знак на директно предизвикателство. — Ти си това специално дете и пророчеството започна да се сбъдва.

— Какво пророчество? — попита младежът.

Жрецът се облегна назад и зарецитира уверено:

— В началото имаше равновесие и то обхващаше всички неща. Имаше наслада и болка, надежда и отчаяние, победа и загуба, начало и край, и всички неща живееха и умираха според естествения ред. Но един ден започна конфликт. След множество епични битки и ужасяващи саможертви равновесието беше унищожено.

— Не разбирам — каза Валко. — За какво равновесие говорите?

— За равновесието между доброто и злото — отвърна жрецът.

Младежът примигна.

— Не разбирам тези думи.

— Думите са забравени, защото сме изгубили основните концепции — обясни Аруке. — Защо мислиш, че лечителите се занимават с професията си?

Валко сви рамене.

— Те са слаби. Те са… — не довърши, защото всъщност не разбираше защо наистина избират такъв живот.

— Защо едно разумно същество би избрало да бъде презирано от тези, на които служи? — попита Хиреа. — Нищо не им пречи да са търговци или занаятчии. Но те избират професия, която им носи постоянно презрение от другите. Защо?

Валко не можеше да обясни, но усещаше, че има нещо нередно.

— Те се подлагат на униженията, защото са добри мъже и жени — обясни отец Джувон. — Те са добри, защото помагат на другите само заради удоволствието от лекуването и поставят чуждите нужди над своите.

— Не разбирам — каза Валко с тон, който показваше, че наистина се опитва да вникне в нещата. Всъщност дълбоко в себе си знаеше, че започва да разбира.

— В древни времена във всеки човек е имало два импулса — заговори отново жрецът. — Единият те подтиква да правиш каквото пожелаеш без значение от последствията за другите. Да убиваш и да вземаш каквото поискаш. Този живот не води до никакъв прогрес, а носи само безкрайно кръвопролитие.

— Но винаги е било така — прекъсна го Валко.

— Не! — извика Аруке. — Ние четиримата сме живото опровержение. Всеки от нас доброволно би се жертвал за останалите.

— Но защо? — попита Валко и посочи Деноб. — Той е Ядмундийр, Хиреа е от Опустошителите, а той — младежът посочи отец Джувон — е жрец. Вие не сте роднини, нито сте обвързани от едно общество или по друг начин.

— Не е вярно — отвърна баща му. — Садхарините може да са съюзници с Опустошителите и да се бият с Ядмундийр, но ние тримата сме като братя.

— Това е другият импулс — обясни отец Джувон. — Този да споделяш трудностите и да помагаш. Нещо, което е отречено, но някои все още го чувстват, в противен случай не биха станали лечители. Защо да избираш живот, в който всички ще те ненавиждат?

Валко се чувстваше победен.

— Не разбирам.

— Нарича се „висш интерес“, сине. Или „висша цел“. Затова воините понякога забравят различията си и си помагат. Ние четиримата в тази стая сме сред малцината осъзнали, че нашият народ е изгубен без този втори импулс. Единственото, което е останало от него, може да се види във връзката на майката с детето. Спомни си как майка ти се е грижила за теб по време на Криенето и се замисли защо само в този момент дасатите проявяват това качество.

— И вие четиримата сте го открили отново?

— Ние имаме друго призвание — каза Аруке. — Ние имаме друг господар, а не Мрачния.

— Кой? — почти извика Валко.

— Ние служим на Бялото — отвърна Аруке.

Валко беше зашеметен. Бялото беше приказка, с която майките плашеха децата. А ето, че трима воини и един жрец стояха пред него и твърдяха, че служат на мит.

— Не казваш нищо — обади се Аруке в проточилата се тишина.

Валко подбра внимателно думите си.

— Майка ми ме научи да подлагам всичко на съмнение — той се намести на стола, сякаш търсеше по-удобна поза за мислене. — До този момент, ако ме бяхте попитали, щях да отговоря като всеки друг, че Бялото е мит. История, измислена от жреците, за да държат невярващите в страх, или пък съчинена от предците на ТеКарана, за да придаде тежест на твърденията, че родът им е избран лично от Мрачния. А дори и обикновена безсмислена легенда.

— Според легендата Бялото подмамва невярващите и ги докарва до лудост, за да може всички дасати да видят заразата. Казват, че дори да се мисли за него твърде дълго е опасно. За мен Бялото винаги е символизирало лудостта — Валко ги огледа един по един. — До тази вечер не вярвах, че Бялото наистина съществува. Но ето че вие четиримата седите срещу мен и се кълнете, че е така. Би трябвало да приема, че и четиримата сте побъркани, щом твърдите, че служите на един мит. От друга страна, не съм виждал нищо налудничаво нито в баща ми, нито в Хиреа. Така че съм принуден да призная, че Бялото наистина съществува и светът е по-различен от това, на което са ме учили.

Аруке се усмихна гордо и погледна отец Джувон.

— Добре размишляваш, млади Валко. Приеми, че Бялото съществува. Какво би предположил, че е?

Младежът поклати глава.

— Дори не бих могъл да опитам да предположа.

— Предположи все пак — каза баща му.

— Бялото не е същество — започна Валко бавно. — Иначе щеше да има по-правдоподобни истории. Свидетели, доказателства, такива неща. Освен това би трябвало да е безсмъртно, защото легендата съществува от векове. Не съм чувал някой да е виждал каквито и да било проявления на Бялото, така че не може да е същество.

Отец Джувон кимна одобрително.

— Така че би трябвало да е нещо абстрактно — продължи Валко и огледа четиримата мъже. — Може би общество, като Садхарин или Опустошителите.

— Да, но и нещо повече — каза Аруке и се обърна към Хиреа.

— Виждал съм те да убиваш, млади Валко — каза ветеранът. — Но ти не изпитваш удоволствие от това.

Валко сви рамене.

— Така е. Чувствам…

— Какво? — попита Деноб.

— Чувствам… някаква загуба. Дори когато съм разгневен и настървен, щом това отмине, чувствам някаква празнина. Младият воин, с когото се бих на изпитанието, синът на лорд Кеско… Виждал съм и по-слаби от него. Просто нямаше късмет да се изправи срещу мен. Ако се биеше с друг противник, днес щеше да служи на Садхарин. Не бях по-добър, а просто имах късмет. А късметът един ден се обръща.

Отец Джувон кимна.

— Така е. Заради шанса губим много добри воини, а запазваме някои по-слаби.

— Това е загуба — повтори Валко.

— Неправилно е — каза Аруке. — Щом си разбрал тази концепция, то аз съм готов да умра тази нощ.

— Защо искаш да умреш тази нощ? Защо въобще някой трябва да умира? Още ми е трудно да повярвам, но щом служиш на Бялото, то и аз ще служа с теб. Имам да науча много от теб и не е нужно да те обезглавявам още дълги години.

— Не. Трябва да се случи тази нощ.

— Но защо?

— Защото утре Камарийн трябва да има нов господар. Ще издигнеш майка си за управител и ще почнеш да правиш синове. Тя ще ти подбере подходящите жени, с добри връзки. Ще трябва да разбереш много неща, на които не мога да те науча. Настъпват времена на промяна, а ти трябва да се задържиш като владетел на Камарийн, за да изпълниш съдбата си.

— Каква е съдбата ми, че трябва да повярвам на всичко това?

— Майка ти ще ти обясни всичко, когато пристигне след два дни. Но преди да приключим си запазвам удоволствието да ти кажа главното.

Баща му го гледаше право в очите.

— Ти ще изградиш съюз, невиждан от Дните на Изковаването. Ще прекосиш с армия Звездния мост до Омадрабар и ще извършиш нещо, което никой в историята на дасатите не е постигал. Трябва да обезглавиш ТеКарана. Трябва да унищожиш Империята на Дванадесетте свята и да спасиш дасатите от Мрачния.

16

Лорд

Аруке се готвеше да умре.

— Това е ненужно и неправилно — опита се да възрази отново Валко.

— Още си млад — отвърна отец Джувон. — Имаш сила, таланти и си проницателен, но ти липсва опит.

— Послушай ги — добави коленичилият Аруке. — Отец Джувон ще остане тук като твой „духовен наставник“, а Хиреа и Деноб ще се отбиват често. Скоро ще се появят и други.

— Но най-вече, слушай майка си и отец Джувон — продължи той. — Те ще направляват сърцето и ума ти, за да изпълниш съдбата си. Трябва да си владетелят на Камарийн, а не просто нечий син. От жизнено значение е да се издигнеш бързо, защото наближава сериозна битка и трябва да си подготвен. Майка ти ще е добра господарка на замъка. Искрено съжалявам, че нямаше как да е до мен по време на моето управление. Тя ме научи на неща, за които не съм и предполагал. Съжалявам, че няма да я видя повече. С нея и с помощта на отец Джувон бързо ще натрупаш престиж и влияние. Двамата ще те наставляват и ще те пазят от тези, които ще искат да те смачкат, и от другите, които ще опитат да те повлекат надолу.

Аруке се обърна към отец Джувон.

— Готов съм.

Валко забеляза следи от влага в очите на жреца. Нима наистина проявяваше слабост открито? Това още повече го убеждаваше, че четиримата са му казали истината — или поне това, в което искрено вярваха.

— Ние, слугите на Бялото, сме толкова далеч от светлината, че дори нямаме име за това, на което служим — каза Върховният жрец на Западните земи. — Въпреки че то е отдавна загубено във времето, ние се молим да се завърне при нашия народ. И молим за милостта му към нашия брат, защото той прави най-голямата жертва — обърна се към Валко. — Направи го бързо и с необходимото уважение.

Лордът на Камарийн подаде дръжката на меча си на сина си. Младежът си пое дъх и с един рязък замах отсече главата на баща си.

От раната бликна оранжев фонтан, а главата на Аруке се търкулна на пода. Дългогодишните традиции на дасатите навяваха у Валко чувство на триумф. Той беше лорд на Камарийн! Вече беше… И в този момент усети нещо ново. Мрачно и ледено усещане в стомаха. Много по-силно от предишните пъти, когато се бе сблъсквал с безсмислена смърт. Някаква тъпа болка, за която нямаше име. Обърна се към отец Джувон и го погледна въпросително.

— Нарича се тъга — каза жрецът. — Това, което чувстваш в момента.

Валко усети, че очите му се навлажняват. Сърцето му сякаш беше стиснато в студени клещи.

— Нима искате да служите на това? — гласът му бе натежал от непознати емоции.

— Да — Хиреа също изглеждаше тъжен заради смъртта на стария си приятел. — Саможертвата за правилната кауза не намалява тъгата. Баща ти беше единственият брат, когото някога съм признавал. Ще мисля за него всеки ден от остатъка на живота ми.

Една сълза се стече по бузата на Валко.

— Не мога да приветствам това.

Отец Джувон положи ръка на рамото му.

— Трябва. Това ще те спаси. И ще спаси нашите хора. Знам, че ти е трудно да разбереш, но с времето ще успееш. Все пак най-трудната задача вече отмина.

— Защо изпитвам тази… тъга? — попита Валко, гледаше тялото в краката си. — Та аз на практика не го познавах.

— Той беше твой баща — отвърна Деноб. — В отминалите времена щеше да те обича като майка ти.

— Наистина ли?

— Точно за това се борим — допълни Джувон. — Време е да представим на Камарийн новия му владетел. После трябва да пратим вест на Садхарин и Карана. Приготви замъка за пристигането на майка си, защото имаме голяма нужда от нея, млади приятелю.

Валко остави бащиния меч да се изплъзне от пръстите му и кимна, загледан в обезглавения труп. Да, наистина имаше нужда от майка си.

От далечината се носеше грохотът на теглените от мулета обсадни машини, които преодоляваха хребета. Конярите размахваха камшици и викаха, а животните се измъчваха по пътечката, която въобще не бе предназначена за подобни неща.

Фургонът, превозващ шестимата млади рицари на Ролдем, подскачаше по всяка дупка, така че пътниците бяха съвсем схванати и натъртени, когато пристигнаха. Бяха взели кораб от Ролдем до Портал Оласко. Оттам бяха продължили по реката до град Далечни предели, който лежеше между две реки, Лор и Аран, които оформяха границите на Оласко, Аранор и спорните земи на юг. Да се каже, че тези места носеха неприятности, беше съвсем меко. Особено откакто Каспар беше свален от власт преди няколко години.

— Пристигнахме, господа млади офицери — заяви коларят Алби, весел дребосък, който пушеше възможно най-евтиния и гаден тютюн. Освен това имаше досадния навик да дърдори непрекъснато, без да слуша, и пренебрегваше даже заповедите на принц Гранди да спре да пуши. Момчетата бяха решили, че вероятно е глух като пън.

Шестимата се измъкнаха от фургона и почнаха да протягат схванатите си крайници.

— Благодаря за превоза — каза Джоми.

— Няма нужда, млади сър — отвърна Алби, без да се обръща.

— Ти чуваш?! — възкликна Гранди.

— Разбира се, че чувам, млади сър. Защо решихте обратното?

— Защото наредих да спреш да пушиш тази гадост още преди часове.

Мъжът се обърна и се ухили.

— Нима трябва да слушам някакъв новак лейтенант? Армията се води от генерали и сержанти, млади сър. По-добре да запомните това веднага. Приятен ден — и дръпна юздите и потегли, като остави шестимата раздразнени офицери пред командната палатка.

— Трябва да докладваме на генерал Бъртранд — каза Серван на часовоя.

— Да, сър — отвърна той и се вмъкна в палатката.

След секунда отвътре се подаде главата на Каспар от Оласко, който ги огледа и се усмихна.

— Изчакайте малко, момчета.

— Каспар! — възкликна Тад.

— Познаваш ли го? — попита Годфри.

— Това е Каспар, бившият херцог на Оласко — обясни Зейн. — Какво ли прави тук?

— Скоро ще разберем — отвърна Серван.

Каспар се върна след няколко минути заедно с навъсен възрастен мъж, който носеше окървавен табард с герба на Ролдем. Косата му беше разчорлена, сякаш тъкмо си бе свалил шлема.

— Господа, добре дошли на фронта — каза той.

Те отдадоха чест и Гранди заговори от името на всички:

— Как да служим, генерале?

Офицерът се усмихна и равните му бели зъби лъснаха.

— Като за начало, не се оставяйте да ви убият, ваше височество. Не знам защо баща ви реши да ви изложи на опасност, но щом сте на служба, ще служите. Каспар от Оласко е в ролята на консултант, защото познава добре околностите.

— Ловувал съм по тези места — поясни бившият херцог.

— Какво да правим, сър? — попита Тад.

— Ще наблюдавате и ще се учите. И евентуално ще командвате. Засега искам да знам кой от вас е най-бързият бегач?

След продължителния път никой не се чувстваше в добра форма, но Джоми и Годфри единодушно посочиха Тад. Генералът кимна и му подаде навит на руло пергамент.

— Нагоре по пътеката, отвъд хребета, по който прекарваме обсадната техника, е разположена пехотната рота на капитан Белоа. Предай му това и изчакай отговора. Тръгвай.

Тад се поколеба за секунда, след което отдаде чест и хукна.

— Елате с мен — нареди Каспар на останалите.

Щом се отдалечиха от командната шатра, той спря и се обърна към момчетата.

— Отблъснахме пехотата на Бердак. Те май искат да си откъснат свое баронство. Ако слушате заповедите, ще оцелеете, но не си мислете, че зад тези дървета няма опасности. Особено вие, млади принце — Каспар поклати глава. — Последния път, когато се видяхме, още ви никнеха зъби.

Гранди безуспешно се стараеше да изглежда сериозен.

— Навъртайте се около щаба, докато видим коя рота се нуждае от нов лейтенант, който да няма представа какво прави — Каспар се огледа, сякаш очакваше опасност. — Кучетата от Стегата на Бердак имат отряд лека кавалерия, но не знаем къде се намира. Бъдете нащрек, защото ако тия копелета нападнат, ще е внезапно и кърваво — забеляза, че младежите не носят оръжия. — Кой ви прати на война без мечове?

— Когато тръгнахме от университета, отец Елиас каза, че ще получим всичко необходимо — обясни Джоми. — Явно е пропуснал.

— Заведи офицерите до фургона с оръжия! — извика Каспар на един от близките постове. — Всеки от вас да вземе меч и офицерски нагръдник. Ако намерите ботуши за езда с вашия номер, също си вземете. В противен случай ще трябва да се задоволите с тези. До залез-слънце ще ни докарат коне и ще се намерят и за вас.

Момчетата отдадоха нескопосано чест и бившият херцог не можа да сдържи смеха си.

— Пъг, какво си намислил? — изръмжа той, щом момчетата се отдалечиха достатъчно.

Миранда едва се сдържаше.

— Какви ги е намислил баща ти? — извика тя на Калеб.

По-малкият й син — седеше на един диван във вилата на Острова на чародея — вдигна ръце в знак, че се предава.

— Майко, никога не съм разбирал напълно вашите причини да правите едно или друго.

Миранда закрачи нервно из помещението.

— Имам мъртъв талной в Събранието и разлом, който най-могъщите магьосници на два свята не могат да локализират. Осиновените ти деца си играят на войници с Каспар, а баща ти… пък се е запилял някъде.

— И какво да направя аз?

Миранда въздъхна и седна.

— Просто ме изслушай.

— Това го мога — усмихна се тъжно синът й. Знаеше, че майка му става неспокойна, когато Пъг отсъства. Не се притесняваше от евентуалните опасности, стига по някакъв начин да можеше да поддържат връзка. Явно това й даваше някаква сигурност, от която се нуждаеше.

— Дали ще ти помогне, ако отбележа, че татко е най-подготвеният човек за такава задача и на двата свята?

— Да, но и тук има много неща, които изискват вниманието му. Както и на Келеуан.

— Намирането на Лесо Варен?

Тя кимна.

— Очевидно се е поучил от грешките си. Няма и дребна следа от зли магии, която да бъде засечена от последователите на Висшия и Низшия път. За щастие строгата забрана на некромантството сред цураните ще спомогне за откриването му, ако започне да убива хора.

— Освен ако не е приел друг подход.

— Какъв?

— Може пак да опита да обсеби високопоставен благородник, като в Кеш. Така може да предизвика сериозни неприятности.

— Нека опита — отвърна Миранда. — След реформите на последните двама императори политическите борби са по-безобидни от новородени котенца. Не е имало политическо убийство от десет години, нито пък открито кръвопролитие между клановете. Напоследък там е много по-спокойно, отколкото при нас.

— Може би е по-добре да отидеш на Келеуан и да се заемеш с откриването му. Ти не си се сблъсквала с него…

— Бях на Острова, когато ни нападна! — напомни тя.

— Тъкмо щях да го кажа. Все пак си по-подготвена да го разпознаеш от всеки на Келеуан.

— Може да стоя до него и да не разбера. Може би баща ти има някакъв начин да долавя магията му, но аз не го знам…

— А може би има друг начин?

— Какъв?

— Поразпитай. Нещо може да ти подскаже. Например кой отсъства от Събранието при странни обстоятелства.

— Събранието има повече от четиристотин члена. Много ще е трудно да се проследи движението на толкова хора, свикнали заповедите им да се изпълняват безусловно.

— Тогава провери дали някой се държи странно. Според татко обсебването на тяло изисква период на адаптация.

— Да, така е — Миранда спря да крачи, защото се сети нещо. — Книгите на баща ми за некромантство са тук на Острова.

— Ами прегледай ги. Може да ти дадат нови насоки.

— Благодаря за добрата идея — Миранда се обърна и излезе от стаята.

Калеб погледна към вратата и промърмори:

— Няма за какво.

Пъг и Магнус стояха до Мартук и някакъв местен жрец. В момента изучаваха езика на дасатите, като използваха така наречените „трикове“ на Накор. Пъг беше виждал приложението на подобна магия по време на войната с цураните от един жрец на Ишап, Доминик. Присъствието на местния жрец беше необходимо, защото Накор все още не се чувстваше достатъчно подготвен.

Отне им почти час, но Пъг вече говореше гладко дасатски, макар да имаше силно главоболие. На Магнус също му беше зле и му се повръщаше.

— Това ще мине — обясни Мартук.

Единственият, който нямаше никакви проблеми, беше Бек. Младежът гореше от нетърпение да се прехвърли във второто ниво.

— Преди да потеглим, трябва да ви обясня още някои неща — каза Мартук. — Делекордия е свят, който някак си балансира между първото и второто ниво на реалност. Ипилиакците имат много спекулации и теории, но никой не знае как, кога и какво точно се е случило. Освен това не сме чували за друго подобно място.

— Пътят е необятен — каза Накор. — Обзалагам се, че някой ден ще откриете.

Пъг познаваше Накор и в никакъв случай нямаше да заложи срещу него.

— Хората, които живеят тук, са потомци на бежанци — продължи Мартук. — Преди векове, когато предците на ТеКарана взели властта, избухнала всеобща война и победените избягали тук. Подробностите са изгубени във времето — той се огледа. — С ипилиакците може да се общува и да се постигне съгласие. Дасатите са по-различни от тях дори и от вас.

Изгледа Пъг продължително и магьосникът го разбра.

— Ти се мъчиш във всеки един момент, нали?

— Не можеш да си представиш. Боря се непрекъснато с желанието да извадя меча и да започна клане. Според възпитанието ми ипилиакците и другите раси са низши и слаби същества, които не заслужават да живеят — Мартук въздъхна. — Казват, че с времето това чувство отслабвало, и сигурно е така — успя да докара подобие на усмивка. — Напоследък издържам по няколко минути, без да искам да ви отрежа главите — след това отново стана сериозен. — Това пътуване ще е абсолютно ново като усещане. Във второто ниво няма подобие на Пътя.

— Откъде знаеш? — попита Пъг.

— Ще ти обясня, когато му дойде времето. Щом пристигнем, ще имаме време за научни въпроси. Сега трябва да се съсредоточим върху оцеляването. Запомнете, че няма път за бягство. Когато се озовете на Косриди, оставате там. Поне докато мистериозната ви мисия не завърши. И през цялото време трябва да помните, че най-опасният ипилиак е по-малка заплаха от най-нежния дасат.

— Вие ще се представяте за лечители, което е едновременно рисково и безопасно. Моралната им позиция и желанието им да помагат ги правят презрени, но това ще ви помогне да скриете евентуалните си грешки — той вдигна ръка. — Няма да говорите и да правите нищо, освен ако аз не наредя. Има безброй поводи и начини да ви убият и не бих могъл да ви защитя, докато не стигнем до безопасно убежище.

— Аз ще съм воин — продължи той. — Ездач на Садхарин, едно от бойните общества, които ви споменах. Вие сте под моя закрила, защото сте ми полезни, но ако направите грешка, от мен ще се очаква да ви убия, без да трепна. Предупреждавам ви: ако се наложи, ще убия който и да е от вас, за да спася мисията. Разбрахте ли?

Те се спогледаха и Пъг се сети какво мисли синът му — че Мартук ще се озори да убие който и да било от четиримата. Никой не каза нищо, но все пак кимнаха.

— Пак повтарям: при никакви обстоятелства не говорете с никого, освен ако аз не разреша. Ще спрем в замъка на един сигурен съюзник, където ще се доусъвършенствате, като учите и от други дасати освен мен. От там са няколко седмици път до град Косриди, откъдето ще минем по Звездния мост, през три свята, докато стигнем Омадрабар — Мартук се обърна към Пъг. — Вярвам, че дотогава и двамата ще имаме ясна представа каква е целта на това налудничаво пътуване и как то ще помогне на каузите ни.

„Можем само да се надяваме“ — помисли магьосникът.

17

Войници

Джоми размаха меча си.

Гранди, който бе в подножието на хълма, отвърна на сигнала. Момчетата бяха получили относително безопасна задача — да надзирават група ранени в тила. Джоми, Серван и Тад бяха изкачили хълма, за да проучат най-добрия път за изтегляне. Зейн, Гранди и Годфри бяха долу при каруците с ранените. Някои от по-здравите вървяха покрай фургоните, понеже теренът и без това не позволяваше висока скорост. Придвижваха се през планинска местност, осеяна с дивечови пътеки. Денят беше горещ, но слънцето хвърляше дълбоки сенки, които правеха намирането на пътя трудно. Без трите момчета, които разузнаваха, отрядът като нищо можеше да се набие в някое задънено дере. Джоми знаеше, че щом превалят последния хълм, ги очаква спускане към реката и баржите.

Конфликтът беше достигнал връхна точка на пет мили североизточно. Генерал Бъртранд и Каспар бяха разбили пехотата на Бердак. Нашествениците се бяха укрепили в една полусрутена гранична крепост. Обсадните машини на Ролдем — два малки требушета и две балисти, бяха сринали другата половина. От конницата на противника нямаше и следа и мнозина предполагаха, че вече се е изтеглила оттатък границата.

Серван се обърна към Джоми.

— Щом прехвърлим последния хълм, би трябвало да нямаме проблеми до реката. Баржите сигурно още са там… — младежът внезапно спря.

Джоми ги чу в същия момент.

— Конници!

И двамата знаеха, че ролдемската кавалерия е на фронтовата линия и подсигурява обсадните машини. Джоми се юрна надолу, на половин стъпка зад Серван и малко пред Тад, който още не бе осъзнал какво става. Едновременно с вика му се разнесе чаткане на подкови по камъните.

Гранди, Зейн и Годфри също ги бяха чули. По-леко ранените се втурнаха да помагат на другарите си, защото всеки хванат от кавалерията на открито нямаше шанс.

Към шестимата млади офицери бяха придадени четирима стрелци и двама пехотинци. Докато Джоми се чудеше какво да прави, Серван започна да крещи заповеди.

— Ти, ти и ти — обърна се той към първите трима стрелци. — Качете се на онези скали и стреляйте при първа възможност. Хора, коне, не ме интересува — махна на четвъртия. — Иди на онази скала на десния фланг и опитай да я удържиш. Вие двамата, разпрегнете каруците и ги обърнете на една страна! По-бързо!

Джоми реши да не спори кой е по-старши, защото нямаше ясна представа какво да прави, а и мъжете очевидно слушаха Серван.

— Който може да държи оръжие, да застава зад каруците! — крещеше кралският роднина. — Останалите тръгвайте нагоре по пътечката и се скрийте, доколкото можете!

Неколцина мъже се присъединиха към защитниците, а останалите закретаха нагоре.

Серван се обърна към Гранди.

— Тръгвай с ранените — принцът се поколеба и той му изкрещя: — Върви и ги защитавай!

Момчето кимна и се подчини. Джоми знаеше, че би оказал съпротива колкото катерица, но така поне запазваше достойнството си.

Каруците вече бяха преобърнати и всички се подготвяха, доколкото могат. Освободените коне се разбягаха. Джоми се опита да отгатне откъде ще дойде атаката.

Внезапно въздухът се изпълни с бойни крясъци и свистене на стрели.

Тримата стрелци свалиха поне четирима ездачи, а когато врагът опита да се престрои, четвъртият успя да повали още двама.

Останалите се приведоха над седлата и атакуваха. Очевидно бяха наемници, защото нямаха униформи и някаква организация. Джоми знаеше, че ако успеят да ги отблъснат, вероятно ще се разбягат, и се обърна към Серван.

— Ако побегнат на север, ще ги оставим.

— Да ги оставим ли? — попита младият благородник.

— Да. Това са наемници и няма да умрат за загубена кауза.

В следващия миг враговете връхлетяха. Джоми видя как Тад посича един, а Зейн подскача и смъква друг ездач от седлото. Точно както очакваше, нападателите бързо заобиколиха каруците и той се озова срещу двама противници.

Ранените се опитваха да окажат съпротива, но врагът ги превъзхождаше. Стрелците бяха свършили стрелите и вадеха дългите си ножове, защото не разполагаха с щитове и мечове. Джоми си избра по-близкия ездач и замахна, но той парира, след което прибягна до любимите на кавалерията къси удари, които не позволяваха на пехотинците да приближат, и младежът бе принуден да отстъпи. Отляво приближи друг противник и Джоми бързо приклекна и замахна нагоре. Оръжието на мъжа мина безопасно над главата му, а мечът на червенокосия нанесе сериозна рана в крака на ездача. Мъжът извика и се свлече от седлото.

Джоми скочи на коня. Беше приличен ездач и добър боец, но никога не се бе сражавал на конски гръб, дори на тренировки. Калеб, Каспар и Талвин Хокинс казваха, че опитният боен кон изпълнява командите на ездача, но младежът не знаеше дали това е обучено животно, нито пък как да го управлява. Сграбчи юздите с лявата си ръка и вдигна дясната, за да отблъсне удара на първия ездач.

Замахна рязко и за малко щеше да падне от седлото. Конят се обърна на място! Лекият натиск с колената и придърпването на юздите го бяха накарали да последва движението му. Джоми смушка коня и препусна след противника си.

Той опита да се приведе, но Джоми го удари в гърба и го свали от седлото.

Обърна коня и видя, че Тад, Зейн, Годфри и Серван са притиснати от половин дузина ездачи.

Препусна като луд и се заби право между две животни. Реши да не обръща внимание на левия противник — надяваше се, че това няма да му струва главата — и се метна върху десния.

След секунда се търкаляха по земята. Джоми риташе, хапеше и удряше с дръжката на меча си, защото нямаше възможност да го размаха. Конете подскачаха разтревожено над тях и младежът се молеше да не отнесе някое копито в главата.

Удари с дръжката мъжа в лицето, но противникът му бе опитен и вероятно би издържал и на по-сериозни удари: само разтърси глава и опита да замахне, но в този миг един ботуш го изрита в слепоочието. Наемникът подбели очи и рухна.

Една здрава ръка сграбчи Джоми за яката и го вдигна на крака.

— Радвам се, че дойде да помогнеш — каза Зейн.

Джоми се обърна и замахна към един ездач, който опитваше да се измъкне. Както бе предположил, противниците се оттегляха на север.

— Оставете ги! — извика той и осъзна, че никой от малкия отряд не е във форма за преследване. Остави меча да се изплъзне от пръстите му и седна на земята. Остатъците от силата му го напускаха, сякаш се изливаха в земята.

Серван приседна до него.

— Беше на косъм.

Джоми кимна.

— Да. Ти се справи добре със заповедите и организирането. Много впечатляващо.

— Благодаря — отвърна Серван.

— Отивам да видя как е Гранди — обади се Тад.

— И аз ще дойда — каза Годфри и Джоми им кимна.

— Видях как се вряза с коня си, откачалко — каза Серван. — За малко да си загубиш главата, като събаряше онзи. Другият, от сляпата ти страна, те пропусна наистина на косъм.

— Знаеш какво казват: „Пропускът си е пропуск.“

— Така е — засмя се Серван. — И как само се въргаляхте по земята. Дращене, ритане. Наистина ли опита да му отхапеш ухото?

— Хапеш каквото ти падне — отвърна Джоми. — Така им отвличаш вниманието.

Серван се засмя.

— Сега вече разбирам.

— Кое?

— За какво говореше по време на тренировъчния бой. Когато ме удари в лицето.

— За какво съм говорил?

— Че трябва да си готов на всичко, за да победиш. Фехтовката не те подготвя напълно за подобни схватки.

— Като гледам, не си ранен, така че явно си се справил добре.

Серван се засмя пак.

— Вярно. Винаги ли е така?

— Кое?

— Това чувство. Почти ми се вие свят.

Джоми кимна.

— Понякога. Радваш се, че още дишаш. Не като онези там — посочи труповете. — За момент сякаш оглупяваш съвсем.

— Аха — Серван се облегна на преобърнатата каруца.

— Друг път ти прилошава и имаш чувството, че ще умреш — Джоми си спомни измъчването на Нощния ястреб Йомо Кетлами и наведе глава. — Но най-често си уморен и просто не можеш да помръднеш.

Серван си пое дълбоко дъх.

— По-добре да организираме момчетата — изправи се и подаде ръка на Джоми.

Едрият младеж я пое и застана лице в лице с него.

— Още нещо.

— Какво?

— За онзи ден в Двора на майсторите. Значи все пак аз спечелих?

Серван се засмя и вдигна ръце.

— Не съм казал такова нещо.

— Но нали точно това каза… — започна Джоми, но Серван го загърби и почна да раздава заповеди.

Валко се приближи до широкия прозорец към вътрешния двор.

Майка му яздеше дребен варнин и беше облечена с дрехите, с които я помнеше от Криенето. Не беше сигурен какво бе очаквал, може би да носи царствена мантия или да пристига на носилка. Тя подаде юздите на един слуга и бързо влезе в крепостта.

Валко излезе от покоите, които използваше, докато слугите преустроят бащините му. Беше накарал да махнат всички лични предмети, защото все още имаше горчив привкус от убийството. Нямаше нищо общо с триумфа, който си бе представял като дете.

Майка му влезе в коридора, водещ към покоите на владетеля, и той я повика.

— Майко! Тук съм!

Изглеждаше точно както я помнеше. Висока, с горда осанка и красива. Тъмната й коса беше съвсем леко прошарена по слепоочията. Разбираше защо толкова много мъже я желаят и вече осъзнаваше защо е единствено дете. Всичко беше част от план.

Имаше необичайно остър поглед, от който Валко изпитваше ужас като малък. Връзката между майка и син беше уникална за дасатите. Тя нямаше да се поколебае да загине, за да го спаси.

Тя го прегърна нежно за секунда.

— Трябва да останем насаме.

Валко посочи към покоите до тези на баща му, които бе подготвил за нея.

— Утре ще се настаня в господарските покои.

Майка му го изгледа изпитателно, но не каза нищо, докато не останаха сами. Валко понечи да заговори, но тя вдигна ръка и годините на подчинение си казаха думата. Жестовата комуникация ги бе спасявала неведнъж по време на Криенето. Тя затвори очи и прошепна няколко думи, след което отново го погледна.

— Никой не ни наблюдава.

— Значи е вярно? Наистина си Кръвна вещица.

Тя кимна.

— Радвам се да те видя жив. Това доказва, че си се превърнал в мъжа, за който се молех.

— Молила си се? На кого? Доколкото разбирам, не е било на Мрачния.

Тя кимна и му махна да седне на един стол. След това огледа стаята и поклати глава одобрително. Стените бяха от черен камък, като останалите в замъка, но Валко бе накарал две жени да ги украсят. Бяха провесили най-добрите гоблени, на пода имаше дебел килим от вълна на ахасан, а леглото бе отрупано с кожи. Освен това имаше цветя и ароматни свещи.

— Посрещането ми харесва, сине — каза тя и седна на леглото.

— Ти си ми майка — отвърна той, сякаш това обясняваше всичко.

— А ти си ми син — тя го погледна в лицето. — Освен това си син на един изключителен мъж.

Валко внезапно усети задушаваща болка в гърдите.

— Знам. Усещам някаква болка, която не знам как да нарека, когато си помисля за Аруке.

— Нарича се съжаление. Едно от многото чувства, изгубени за дасатите — тя погледна към осветеното от залязващото слънце море. — Попита ме на кого се моля. Нямаме име за тази сила и я наричаме Бялото. Дори не знаем дали е бог, или богиня.

— Мислех, че всички са били унищожени при издигането на Мрачния.

— Това се опитват да ни накарат да повярваме жреците. Защото е абсолютна противоположност на всичко, което олицетворява Мрачният.

— Имам толкова въпроси… — започна младият воин.

— Ще имаме време, но сега трябва да научиш някои неща, за да останеш жив. Бялото се използва за плашене на децата. Така карат дасатите да смятат, че е незначителен мит, който се надраства. Това е много по-добре за каузата им, отколкото ако го отричат напълно.

— Преди векове Кръвните вещици са били със същия статут като жреците в нашето общество. Жреците служели на всички богове, а не само на Мрачния. Сестринството обръщало повече внимание на природата и жизнените сили. Кръвта не е само нещото, което проливаш на арената, а основата на живота. Вещиците символизирали всичко противоположно на Мрачния и когато той се издигнал, Сестринството било анатемосано и разбито — тя го погледна решително. — Ние съществуваме в тайна от векове, сине. И се мъчим с всички сили да попречим на замислите на Мрачния.

— Според мен сте се провалили — Валко се облегна назад. — По време на Криенето ти ме учеше на много неща. Сега разбирам, че си ми подхвърляла парченца. Когато се подредят по един начин, те показват картина, но ако ги погледнеш от друга страна…

Тя кимна.

— Мъдри думи за толкова млад мъж. Ти си този, когото очаквахме, Валко от Камарийн. Кръвните вещици те очакват от векове, защото има пророчество, което никой извън Сестринството не знае напълно. Баща ти, Деноб, Хиреа и другите, които служат на Бялото, са запознати само с част от него. Ти си първият, който ще чуе целия текст — майка му направи пауза, сякаш обмисляше как да започне, след което се усмихна. — През отминалите векове е имало равновесие и всичко е вървяло както трябва. Но за да съществува това равновесие, се води постоянна битка и съответно то се променя.

— Когато силите на Мрачния се надигнали, насреща им се опълчили последователите на другите богове, чиито имена вече са изгубени — продължи тя. — По време на Великото прочистване на всеки дасат бил даден избор: да почита Мрачния или да умре. Мнозина избрали смъртта, защото осъзнавали, че ги очаква тъжен и отчаян живот.

— Но Мрачният винаги е бил върховен — прекъсна я Валко, след което сведе глава. — Говоря прибързано.

— Така си научен. По време на Криенето имаше неща, които не можех да ти обясня, за да не се изтървеш пред някого. Тези вярвания са така насадени, че има майки, които биха рискували децата си, за да предупредят жреците за подобно богохулство.

Валко се изправи и тръгна към прозореца, клатеше глава.

— Имаш да учиш още много — каза майка му. — След една седмица трябва да поканиш всички садхарини на празненство по случай издигането ти като лорд на Камарийн. Дотогава трябва да разбереш напълно какво се очаква от теб през следващите години. Имаш възможност, която не се е откривала пред никого от падението на расата ни.

Валко погледна навън и се намръщи.

— Пророчеството, за което говореше?

— Да, сине. Ще ти го обясня подробно, наред с останалите неща. Защото според него скоро ще настъпи промяна и ние трябва да се подготвим. Знаем, че някой ще се изправи и ще предизвика Мрачния, и ще бъде наречен Богоубиеца.

Валко пребледня.

— Аз ли…

— Ти не си Богоубиеца, сине. Но ще трябва да проправиш пътя му.

— Как?

— Никой не знае — тя се изправи и застана до него. Слънцето се бе скрило зад облаците. — Днес е хубав ден, но мисля, че утре ще вали.

— И аз мисля така. Какво ще правя, докато науча задачата си?

— Ще играеш ролята, която ти е отредила съдбата — ще си владетел на Камарийн. Вече изпратих вест и скоро ще започнат да идват мои сестри. Някои млади и красиви, други с привлекателни дъщери. Всички ще са умни и ще знаят повече от останалите жени, които би срещнал. Ще направиш много синове, Валко. Освен това в момента много синове на Сестринството се издигат в бащините си имения. Когато дойде времето и се появи Богоубиеца, ние ще се надигнем и ще унищожим жреците, ТеКарана, дванадесетимата карани и ще освободим дасатите.

Валко беше поразен. Умът му едва побираше подобна концепция, камо ли начините за нейното постигане. Детето в него знаеше, че ТеКарана е най-върховен сред смъртните, благословен от Мрачния, и армиите му владееха Дванадесетте свята. Империята съществуваше от хиляда години…

Той подпря чело на стената.

— Идва ми в повече.

— Затова ще караме полека, сине. Ще вечеряме, а след това ще поговорим и ще се наспим добре.

Валко си пое дъх и я погледна.

— Има нещо, което искам да знам още сега.

— Какво?

— Разкажи ми за баща ми — каза Валко със странна влага в очите.

18

Пир

Гранди се смееше.

Принцът на Ролдем беше пиян. За пръв път му позволяваха да яде и пие като голям. Момчето беше на четиринадесет и не му трябваше много ейл.

Останалите бяха все по-големи, а момчетата от Острова на чародея си пиеха стабилно от две години. Петимата, заедно със Серван и Годфри, наблюдаваха младия принц с неприкрито задоволство. Гранди беше изкарал следобедната схватка в относителна безопасност, но заповедта да пази ранените му даваше чувството, че е участвал много по-сериозно, и той празнуваше отблъскването на врага с не по-малко плам от най-коравия ветеран.

Стояха около един огън до генералската шатра и слушаха разказите на бойците за сутрешния щурм на старото укрепление. Командирът на войниците от Бердак бе усетил безпомощното си положение още преди първият изстрел на требушетите да събори една от укрепените му позиции и се бе предал. Както се случваше при подобни лесни победи, историите ставаха все по-забавни с напредването на нощта и изпития алкохол. Накрая шестимата младежи останаха сами.

Каспар беше помогнал в преговорите на генерал Бъртранд и сега победените лагеруваха на половин миля, под охрана. На сутринта щяха да си тръгнат — без оръжията си и всичко по-ценно. Офицерите щяха да бъдат задържани за откуп. Такава беше цената за защитата на Аранор.

Новата провинция на Ролдем имаше дългогодишни връзки с кралството, но бързата му реакция бе изненадала нашествениците.

Каспар познаваше Бъртранд, защото той бе служил под командването на настоящия рицар-маршал на Опардум Куентин Хавревулен. Мъж, избран лично от бившия херцог да води армията му.

Каспар излезе от шатрата и седна на един пън до Серван.

— Добро пиршество сте заформили.

Джоми се засмя под влиянието на алкохола.

— Интендантът носеше провизии за месец и не искаше да ги мъкне обратно до Опардум.

— Правилно. И без това повечето щеше да се развали по пътя до… там — беше на път да каже „дома“, защото цял живот бе живял в Оласко, допреди три години.

Погледна шестте момчета от университета и каза:

— Днес се справихте добре. Копелетата, които ви нападнаха, бяха в лошо настроение и искаха да си го изкарат на някого, преди да побегнат. Убихте шестима и ранихте още толкова — усмихна се на Серван. — Най-доброто е, че не загубихте никого. Само двама ранени. Отлична работа.

— Заслугата е на Серван — каза Джоми. — Той организира всичко за секунди. Сякаш цял живот само това е правил.

— Всички свършихме своето — отвърна другият младеж. — Никой не се огъна.

— Това е добре, защото скоро ще имаме нужда от добри командири.

— Защо? — попита Годфри. — Нима ще воюваме с Бердак?

Каспар поклати глава.

— Не, млади приятелю — и погледна тъжно в мрака. — Скоро всички ще воюват.

Годфри понечи да зададе нов въпрос, но видя предупредителния поглед на Джоми и замълча.

— Като бях момче, баща ми ме доведе тук на лов — каза Каспар. — След това съм идвал още няколко пъти.

— Сигурно е странно да се завърнеш — обади се Тад. — Искам да кажа, вече като не си херцог.

Каспар се усмихна.

— Животът често си прави шеги с нас, Тад. Правим си планове, но съдбата невинаги се съобразява с нас — той се изправи и погледна грейналото лице на младия принц. — А вие, млади господарю, ще имате много тежка сутрин, ако не спрете ейла. Препоръчвам ви да пийнете повече вода, преди да си легнете — обърна се и влезе в шатрата, без да изчаква отговор.

Джоми се прозя.

— Май е по-добре да си лягаме. Сутринта ще тръгнем на поход.

— Какво искаше да каже с това, че всички скоро ще воюват? — обади се Годфри.

Зейн, Тад и Джоми се спогледаха. Червенокосият младеж сви рамене и никой не отвори уста. Гранди се олюляваше и се усмихваше неразбиращо, но като видя угрижените лица на останалите, помръкна.

— Ела да ти намерим вода, малкият — каза Джоми и се изправи. — Каспар е прав. Утре ще имаш тежък махмурлук.

Ездачите на Садхарин удряха с юмруци по дървената маса и викаха одобрително. Новият владетел на Камарийн бе поканил останалите водачи на обществото, за да отпразнуват издигането му.

Наруийн го беше инструктирала подробно какво трябва да свърши, след като бащиното му тяло бе положено в семейната гробница. Бяха изпратили официално писмо до Карана в град Косриди, за да бъде одобрен. Според майка му това беше само формалност. След това трябваше да се изпратят писма до всички роднини, което отново беше формалност. Накрая идваше ред на поканите до садхарините, които всъщност бяха най-важни. Бойното общество можеше да влияе на имперската политика, да променя баланса между фракциите и да унищожава фамилии. Наруийн му бе споменала за четирима Ездачи, които имаха подходящи дъщери. Тази нощ Валко трябваше да избере една и да й направи дете. Майка му се бе заела с плана още преди разсъмване. Кръвните вещици разполагаха със специални умения, чрез които да определят пола на бъдещите деца. Две момчета, а след това две момичета — това се искаше от него засега.

Тяхното Криене нямаше да е като другите. Вече бяха направени приготовления и щяха да имат на разположение лечители, вещици и няколко доверени воина, които да ги пазят от прочистване. След двадесет години в Камарийн щяха да се появят десетина силни синове и дъщери и възходът на Валко щеше да започне.

Младежът стана и се провикна:

— Да живеят садхарините!

Петдесетте лорда удариха още по-силно по масата и нададоха боен вик.

— Да живее лорд Валко! — извика лорд Андарин от Кабескоо.

Валко вдигна бокала с вино и го пресуши. Майка му се бе погрижила да е добре разредено. Останалите лордове можеха да се напиват на воля, но синът й трябваше да остане трезвен.

На масите под тях седяха жените и дъщерите и наблюдаваха мъжете с нескрит интерес. Много от момичетата се опитваха да привлекат погледа на младия владетел.

Но Валко гледаше само майка си. Тя се движеше между гостите и се грижеше всичко да е наред. Спря до дъщерята на лорд Макара и я потупа по рамото. Младежът не трепна, но разбра, че това е момичето, с което трябва да си легне. Огледа я. Беше привлекателна и го гледаше хищно. Щеше да е доволна, ако й позволяха да обяви зачеването. Баща й нямаше нищо против да се съюзи с издигащия се млад владетел. Вероятно смяташе, че ще може да го използва, без да осъзнава, че ще се случи обратното.

Валко огледа помещението и се усмихна. Пиршеството беше в разгара си. Изведнъж той като че ли забрави уроците на майка си. Искаше вино!

Обърна се да поръча нова кана, но една нежна ръка го задържа. Майка му някак бе успяла да засече промяната в настроението му.

— Време е за забавлението, сине — прошепна тя в ухото му.

Валко я изгледа за момент и кимна.

— Лордове! — провикна се той. — Време е за забавления!

Вратите се отвориха и няколко слуги внесоха голям керамичен съд. След това домъкнаха овързан младеж, който се дърпаше яростно.

— Това момче се е промъквало към замъка на баща си — заяви Валко с усмивка. — Снощи се е хванало в примка за вадун!

Съобщението предизвика смях. Тревопасното животно беше глупаво и се улавяше лесно. Ценяха кожата му, но нанасяше сериозни щети на овощните дървета. Младежът трябваше да е много невнимателен или глупав, за да се хване в примка.

— Пуснете ме! — изкрещя той, докато го тикаха в гърнето. Беше готов да се бори със зъби и нокти, но слугите го натикаха така, че коленете му опряха в брадичката. Беше невъзможно да се измъкне без помощ, а никой нямаше да му я предложи.

— Ти си животно! Не заслужаваш да се биеш като мъж. Затова ще умреш като животно!

Младежът започна да крещи несвързано. Гостите се засмяха, защото безнадеждната му съпротива бе комична. Валко даде знак и слугите започнаха да изливат върху младежа ведра с вода. Той започна да плюе и да кашля, което предизвика нов смях.

— В стари времена е било забавно да се постави дете във вода и бавно да се вари. Вече нямаме нужда от огън, защото има вещества, които ще свършат същата работа — Валко даде знак на двама слуги и те изсипаха съдържанието на две торби във водата и се дръпнаха.

Реакцията започна мигновено и водата закипя. Яростните викове на младежа преминаха в отчаяни писъци.

Част от течността пръсна върху един стоящ наблизо слуга и той започна да се гърчи от болка.

Гостите се смееха неконтролируемо. Колкото повече пищеше пленникът, толкова повече се радваха. По раменете, врата и лицето на младежа се появиха оранжево-червени мехури.

Писъците продължиха почти четвърт час. Валко видя как с приближаването на смъртта гостите настръхват. Жените вече галеха телата си, а мъжете горяха от похот.

Майка му беше права. Единична смърт в подходящ момент бе по-впечатляваща от кръвопролитията, които обикновено съпътстваха подобни събития. Разкъсването на половин дузина Низши от заркиси разсейваше тълпата, за разлика от единичната добре предложена смърт, която приковаваше вниманието.

— Попитай дъщерята на лорд Макара дали ще се присъедини към мен — нареди Валко на един слуга. Мъжът отиде при девойката и зашепна в ухото й. Очите й грейнаха гладно, ръцете й мачкаха роклята. Валко знаеше, че би му позволила да я обладае направо тук, пред цялата компания.

Някои от лордовете се бяха изправили и стояха до жените, с които щяха да си легнат тази нощ. Щеше да има много декларации и много синове щяха да се завърнат в бащините си замъци в резултат на тази вечер. Само Валко, майка му и още неколцина знаеха, че тези връзки са нагласени от Кръвните вещици и че всяко дете, заченато тази нощ, ще стане слуга на Бялото.

Беше му трудно да мисли за Бялото сред цялата тази кръвожадност и похот.

— Слабак — усмихна се Валко, когато младежът издъхна.

— Той не се опитваше да прекоси земите на Камарийн, сине — прошепна майка му. — Идваше в този замък. Беше син на Аруке и твой брат.

Валко усети странно пробождане и изви рязко глава. Срещна погледа на майка си с толкова смесени чувства, че се чудеше дали ще издържи да не я удари. Нежното й докосване го накара да се стегне.

— Ако беше постъпил другояче, щеше да изглеждаш слаб пред гостите. Щеше да покажеш, че не си достоен за владетел на Камарийн. Трябва да знаеш цената на това, което правиш. Борбата ни тепърва започва и ще трябва да изтърпиш много по-големи болки — тя го погали по бузата, както правеше, когато беше малък. — Забрави всякакви мисли за кръв, страдание и болка. Иди и създай силен син тази нощ.

Валко потисна объркването си и отиде при девойката, която го очакваше до вратата на залата. Прегърна я през кръста и я притисна без нежности. След това я хвана за ръка и я поведе към спалнята си.

Вечерята беше странна. Пъг и Мартук стояха в двата края на масата. Наоколо обикаляха ипилиакци със странни дрехи и прислужваха мълчаливо.

Мартук настояваше да вечерят така през последната седмица преди да тръгнат, защото по този начин щяха да свикнат с порядките на дасатите.

— Храната не е точно като на Косриди, но е подобна. Достатъчно, че ако ви поднесат традиционно ястие, да не се изненадвате. Слугите играят ролята на Низши, така че ги наблюдавайте внимателно. Едва ли ще се озовете на такава маса, защото само воините вечерят така. Мъжете и жените се хранят заедно само ако са сами, например след секс.

Пъг кимна. Мартук беше добросъвестен учител и обръщаше внимание на хиляди подробности. Магьосникът просто не можеше да си представи по-добър инструктор.

От седмици изучаваха езика и наизустяваха историята, която бяха измислили. Тримата щяха да са лечители, служещи на Мартук, а Бек щеше да е син на дребен благородник, тръгнал на поклонение към Омадрабар. Това не беше рядко срещано, особено сред младите воини, които се гласяха за жреци. В Омадрабар беше великият храм на Мрачния, в който обитаваше живият бог.

Пъг се притесняваше за Бек, въпреки че Накор твърдеше, че го държи под контрол. Младежът се бе променил на Делекордия и Пъг се чудеше как ли ще реагира във втория кръг. В много отношения се бе превърнал в дасат. Трябваше да му показват нещата по веднъж и ги заучаваше мигновено.

Накор отдавна бе отбелязал, че у Бек има нещо необичайно и неземно, може би дори частица от Безименния. Но може би мракът идваше от Мрачния бог на дасатите. Пъг мразеше да е обграден от толкова неизвестни, но поне той трябваше да оцелее, инак нямаше как да изпрати съобщение до себе си.

Тревожеше се за Накор и Магнус, защото помнеше сделката с Лимс-Крагма. Щеше да гледа как всичките му близки умират, включително децата му. Всеки ден се надяваше, че това време е още далече. Вече се чудеше дали няма да загуби Накор и сина си в тази налудничава мисия.

Стегна се и загърби тревогите си, защото знаеше, че няма смисъл да се хаби емоционално и физически за нещо, което не може да контролира. Всеки член на Конклава доброволно се подлагаше на опасност в името на възвишената им цел. Въпреки че Пъг знаеше това, не му ставаше по-леко.

Мартук щеше да е в ролята на васал на измисления баща на Бек. Дасатските съюзи бяха толкова комплексни, че само архиварите от Залата на предците можеха да назоват всеки лорд, клан и бойно общество.

— Мартук, ти каза, че ще си Ездач на Садхарин. Това истина ли е, или само ще се представяш за такъв?

— Наистина съм от това общество — отвърна старият воин. — То има дълга и славна история сред нашия народ. Освен това много от членовете му симпатизират на нашата кауза — той обели един плод помба и захапа сочното му месо. — Агентите на Мрачния ще се радват, ако го разберат. Ако разкрият, че един от садхарините служи на Бялото, цялото общество ще бъде унищожено. ТеКарана на Омадрабар може да нареди цял регион от Косриди да бъде изпепелен, за да премахне „инфекцията“. Хиляди биха намерили смъртта си.

— Бялото ли? — попита Пъг. — Какво е Бялото?

— Дълга история, или по-скоро поредица от дълги истории — отвърна Мартук. — Преди векове вселената се управлявала от две сили, Бялата и Мрачната.

— Аха — включи се Накор. — Добро и зло.

— Вие си ги наричате така — сви рамене Мартук. — На мен тези концепции са ми малко мъгляви, макар да ги приемам за верни. За нас Бялото е нещо, от което трябва да се боим. Болест на дасатското общество. По време на Криенето майка ми ме плашеше, че ако не слушам, Бялото ще ме вземе.

Засмя се на спомена.

— Какво ли би помислила сега? Бялото е организация, но също така вярване, че има нещо повече от безсмислените кланета и прочиствания. Ние имаме някои от нещата, които смятате за цивилизовани — песни, литература, изкуства. Ипилиакците ги приемат наготово, както и вие, хората. Когато за пръв път видях книга, различна от религиозна доктрина за могъществото на Мрачния, не повярвах на очите си. Що за безумец би седнал да пише измислици за забавление на останалите? Или пък музика, която да не е боен марш? Низшите имат песни за работа, но да седнеш да слушаш музика за удоволствие? Много странно… Дойдох тук, за да проуча тези неща, Пъг. И като най-комуникативен сред дасатите бях избран за ваш водач.

Пъг отново изпита усещането, че дасатът има още нещо наум.

— Кой те изпрати?

За пореден път получи същия отговор.

— Ще ти обясня, когато му дойде времето. Не сега — тонът на Мартук не търпеше възражения.

— Разбрах — каза магьосникът. Знаеше, че при дасатите всичко е внимателно премислено. Те бяха най-опасните смъртни същества, с които се бе сблъсквал. Бяха по-бързи от хората, по-свирепи от троловете и по-смели от цуранските бойци. Освен това притежаваха убийствен инстинкт. Смъртта беше решение за повечето им социални проблеми и той се чудеше как подобно общество е успяло да оцелее.

Според Накор злото бе лудо по същността си. В такъв случай дасатите бяха най-лудите същества в две вселени. От думите на оракула и Мартук излизаше, че те невинаги са били такива. Издигането на Мрачния беше обгърнато в митове, но се бе случило сравнително късно в историята на расата. Дотогава дасатите очевидно са били миролюбиви и продуктивни, също като ипилиакците.

— В нашата история има период, известен като Войните на хаоса. Тогава смъртните и низшите богове се опълчили на висшите. Знаем съвсем малко за това време. Дали и Мрачният се е издигнал след такъв конфликт? — попита Пъг.

— Да. Победителите пишат историята, а жреците не правят разлика между канони и наука. Техните писания са историята, която познаваме. Разликата с това, което знам аз, идва от архивите на ипилиакците, които датират отпреди бягството им от Омадрабар.

— Бих искал да ги разгледам, ако имаме време.

— Наистина ще е разумно да го направиш през следващите дни.

— А ти как дойде на Делекордия?

— Това е история за друг път и трябва да бъде разказана от друг. Но все пак ще споделя малко. Преди двадесет и пет години бях като всеки млад дасатски воин. Оцелях по време на Криенето, стигнах имението на баща ми и победих в изпитанието на арената. Бях приет сред Садхарин и служех вярно. Преследвах деца и майки по време на прочистванията, съвкупявах се с жени за политическа изгода и бях готов да отвърна на призива на Карана.

— Помогнах в потушаването на два така наречени бунта и три пъти участвах в кампании срещу други бойни общества. Имам шест тежки рани и толкова леки, че не помня всичките. Много от синовете ми оцеляха. Намерих и жена, която ме задоволява, и когато синът ни се появи, я повиках да живее с нас. Имахме това, което наричате „семейство“. Дасатите нямат такава концепция, но аз бях щастлив семеен човек — той замълча за момент. — После се случи нещо и животът ми се промени напълно. Вече не можех да мисля за себе си според стандартите на нашата раса и оттогава се опитвам да променя останалите. Жена ми ми липсва. Синовете ми управляват добре имението и живеем в относителен мир — той остави обелките на плода, обърса пръстите си и продължи с горчив тон: — Всичко си е наред. Умират единствено невинните.

Пъг не каза нищо.

Мартук се подсмихна.

— Знаете ли, че в дасатския няма дума за „невинност“? Най-близката е „неокървавен“, което означава, че някой още не е отнел живот — той поклати глава и посегна за виното си. — За да има невинност, трябва да се обясни концепцията за вината. Още една дума, която нямаме. Ние говорим за „отговорност“. Вероятно защото виновните са вече мъртви… отвътре. Извинете ме. Пих твърде много — воинът се изправи и погледна Пъг. — Архивът е надолу по улицата, от лявата страна. Нормална сграда със синьо знаме с бял кръг пред входа. Иди там и ще ти покажат каквото поискаш. Ще се видим привечер.

— Странно — обърна се Магнус към баща си, щом дасатът излезе.

— Много — отвърна Пъг. — От негова гледна точка…

— Вие сте слаби и заслужавате смърт — довърши Бек безпристрастно.

— Баща ми едва ли е слаб — каза Магнус. — Нито някой от нас.

— Не говорех за него — отвърна младият воин. — Става дума за хората. Вие сте слаби и заслужавате смърт.

Пъг забеляза, че младежът казва „вие“, а не „ние“. Погледна Накор, но исаланецът само поклати глава.

— Татко, мисля, че и аз ще се оттегля — каза Магнус. — Искам да медитирам, преди да си легна.

Пъг кимна и младият магьосник напусна помещението. Слугите все още стояха в готовност и очакваха масата да се опразни.

— Бек, хайде да се разходим — обади се Накор.

Ралан скочи с готовност.

— Обичам да се разхождам из този град. Има много интересни неща.

Пъг и Накор го последваха през вратата.

— Явно адаптацията ни е приключила напълно — каза Пъг и си пое дъх. — Въздухът мирише също като в Крондор и Кеш.

— Даже по-добре — допълни Накор. — Миризмата на пушек и боклук е видимо по-слаба.

— Според всичко видяно, ипилиакците са по-напреднали от хората.

— Да — обади се Бек. — Много красив град. Сигурно ще е забавно да го видиш как гори.

— Едва ли — отвърна Накор рязко. — Пожарите са еднакви.

— Но помисли си колко по-голям би бил този!

— Може би в него има частица от Прандур — каза Пъг, визираше бога на огъня, познат още като Унищожителя на градове.

Накор се засмя.

— Бек, искаш ли да видиш нещо ново? Наистина ослепително?

— Да, много. Това наистина е интересно място, но напоследък ми стана скучно от цялото това мотаене и говорене.

— Пъг, можеш да отидеш в архивите и утре. Искам да ти покажа нещо — тръгнаха през града, като кимаха на минувачите, които понякога ги гледаха странно. От друга страна, Кастор и Мартук им бяха обяснили, че тук няма много посетители от други светове.

Стигнаха източната порта и Накор посочи напред.

— Зад онзи хълм.

— Какво искаш да ни покажеш? — попита Пъг.

— Изчакай — отвърна дребният комарджия с игрив блясък в очите.

Изкачиха хълма и видяха това, за което говореше. В далечината се издигаше блестящ светлинен лъч и изчезваше в нощното небе.

— Какво е това? — попита Бек.

— Звездният мост — отвърна Накор. — Мартук каза, че се виждал в по-ясните нощи. Това е град Десоктия, от него ипилиакците пътуват до свят, наречен Ясмадин. Разбрах, че това е същата магия, с която ще пътуваме между дасатските светове.

— Колко отдалечен е този град? — попита Пъг.

— На около двеста мили по въздух.

— В такъв случай този мост трябва да е много голям — каза Бек.

— Или много блестящ — допълни Пъг.

Загледаха мълчаливо яркия светлинен мост, който щеше да ги отведе в друга реалност.

19

Косриди

Мартук вдигна ръка.

Всички погледи бяха приковани в него. Четиримата човеци и дасатът стояха в широко помещение в място, което напомняше на магическата академия в Звезден пристан. Пъг бе изкарал последните дни в архивите и бе научил още много неща за дасатите. За съжаление повечето документирана история обхващаше периода след пристигането на Делекордия.

Както бе очаквал, отношението на ипилиакците към дасатите беше като на роби към потисник. Въпреки оскъдната информация Пъг се чувстваше готов, доколкото бе възможно, за това невероятно пътуване.

Помещението беше доста голямо и се използваше за социални събития. Ипилиакският магьосник им беше казал, че ще могат да осъществят прехвърлянето без никакви пречки. Бе се опитал да обясни подробно какво точно ще се случи, но дори Пъг, с целия си опит, не разбираше повечето неща.

— След малко ще започнем прехвърлянето — каза Мартук. — Изживяването е неописуемо. Аз съм го правил десетина пъти и всеки път казвам, че ще е за последно. Готови ли сте?

Пъг беше хванал Накор, който пък държеше Бек. Магнус беше застанал от другата страна и се държеше за Мартук. Дасатският воин беше обяснил, че ще пътуват през пространство, наречено „сивота“, където сетивата им ще са объркани. Пътуването траело само няколко мига, но човек имал чувството, че времето е спряло.

Местният магьосник, който надзираваше прехвърлянето, се бе опитал да обясни на Пъг, Накор и Магнус какво да очакват. Бек не се интересуваше от подобни неща и нямаше търпение да отиде на „следващото място“.

— Готов съм — каза Пъг и пое дълбоко дъх.

Мартук кимна и магьосникът подкара финалния напев на започнатото преди час заклинание.

Внезапно помещението изчезна. Пъг опита да си поеме дъх, въпреки че нямаше въздух. Познаваше това място! Беше идвал и преди! Тук го бе довел Макрос след затварянето на цуранския разлом в края на войната. Сега разбираше предупреждението на Мартук. Посегна с мислите си и заслони останалите, така както бе направил Макрос преди години.

Веднага усети мислите на Магнус. „Татко, къде сме?“

„В пространството между моментите. В тъканта на вселената. В самата бездна.“

— Може да се говори — обади се Накор. — Но пък не виждам нищо.

Пъг и останалите внезапно се появиха.

— Как? — възкликна Мартук.

— Бил съм тук и преди — обясни Пъг и се обърна към Магнус. — Дядо ти ме доведе. Това е бездната, където са се били боговете през Войните на хаоса.

— Никога не е продължавало толкова — обади се Мартук.

— Може би защото сме петима — предположи Бек, който явно бе очарован от преживяването. В бездната нямаше нищо: нито светлина, нито звук, нито усещане.

— Благодаря за това, Пъг — каза Мартук. — Предишните прехвърляния бяха студени и болезнени.

— Като пристигнем, няма да ни е приятно — отвърна магьосникът. Прехвърлянето се задейства, сякаш за да потвърди думите му. Сякаш всяка частица на разума и тялото опитваше да се изтръгне. Пъг зърна за момент нещо, докато пропадаше към света на дасатите. Опита да проследи движението, но бездната го погълна физически. Внезапно се озова на пода в помещение от черен камък.

Бяха на Косриди.

Пъг дишаше като след тежък спринт. По всеки нерв от тялото му течеше болка. Всички се държаха за ръце като при тръгването от Делекордия.

Магьосникът залитна леко, щом се пусна от Накор и Магнус.

— Имаше нещо…

— Какво? — попита Накор необичайно тревожно.

— Нещо. Ще говорим после.

Пъг се огледа и примигна няколко пъти, сякаш имаше нещо нередно с очите му. Осъзна, че в още по-голяма степен, отколкото на Делекордия, вижда неща, които не са пригодени за човешки ум. Навсякъде имаше отсенки от цветове и пулсиращи енергии. Помещението беше като на Делекордия, но тук всяка промяна караше камъка да блести с различни цветове. Ефектът беше поразителен.

В този момент осъзна, че не са сами. В стаята ги очакваха мъж и жена. Жената имаше царствено излъчване. Високите вежди и правилният нос я правеха привлекателна въпреки неземните й черти. Имаше котешки очи и месести устни.

Мъжът беше с доспехи и изглеждаше съвсем млад. Жената огледа Магнус и леко повдигна вежди.

— Сине, този изглежда почти като дасат. Даже е красив. Жалко, че не е воин.

Пъг погледна сина си и заклинанието, което бе наложено върху него. Виждаше Магнус хем нормално, хем като дасат, сякаш двата образа бяха наложени един върху друг. Височината и чертите на лицето явно го правеха красив според представите на тази раса.

— Аз съм лорд Валко — каза младият мъж и пристъпи напред. — Това е моят дом. Добре дошли, макар че, признавам, ми е трудно да не ви убия. Има нещо, което ме дразни в присъствието на чуждоземци. Въпреки това ще се опитам да потисна тези импулси.

— Смятайте това за най-топлото посрещане, което ще получите, приятели — каза Мартук и се обърна към Валко. — Аз съм Мартук, лорд на Сетвала. Яздя със Садхарин.

— Добре дошъл, Ездачо на Садхарин! — поздравът се стори искрен на Пъг. Двамата се прегърнаха и изпълниха ритуално ръкостискане, хващайки китката на другия. След това младият лорд се обърна към Бек.

Ралан Бек стоеше с наведена глава и го гледаше изпод гъстите си вежди. Очите му светеха като въглени и изражението му бе доста хищно.

— Мартук, може ли да го убия? — попита Бек.

Беше облечен като воин и влизаше в ролята си. Мартук поклати глава и каза:

— Това е нашият домакин.

— Аз съм Бек! — извика Ралан, сякаш се бе упражнявал цял живот. — Служа на Мартук от Сетвала и яздя със Садхарин! — усмихна се като вълк и посочи Валко. — Господарят ми казва, че не може да те убия и да взема жената до теб. Ще се подчиня и ще контролирам желанията си.

— Този откачен ли е? — попита Валко.

Майка му се засмя.

— Липсват му маниери, но играе добре ролята на млад воин — потупа сина си по рамото. — Повечето младежи не получават възпитание като твоето. Държането му ще служи добре на тези… лица.

Пъг разбираше избора й на думи. Не ги нарече Низши, но не бяха и точно дасати.

— В момента е полунощ — каза Валко. — Имате ли нужда от почивка?

— Не — отвърна Мартук. — Трябва ни информация. Нещата са много по-сериозни, отколкото очаквахме.

Пъг реши, че става дума за талноя. Всеки път, когато се опиташе да спомене за него, го прекъсваха.

— Да се оттеглим в покоите, където ще можем да поговорим свободно — предложи жената.

Валко изглеждаше напрегнат. Пъг беше учуден колко бързо е взел да разчита израженията по лицата на дасатите. Отчасти това се дължеше на обучението, а останалото идваше от заклинанията на ипилиакския магьосник.

— Те изглеждат като Низши, а трябва да ги третираме като гости! — каза младият лорд на Камарийн.

Това беше очевидна обида.

— Не се подлъгвай по външния вид — каза майка му. — Всяко от тези… лица притежава огромна мощ, в противен случай нямаше да е тук. Всеки от тях е по-могъщ и от най-опасните жреци. Запомни това.

Без повече думи, Валко се обърна и тръгна, сякаш очакваше всички да го последват. Пъг погледна Мартук, който показа с жест, че първо ще тръгнат двамата воини, а след това господарката на замъка. Всички трябваше да свикват с новите си роли в обществото.

Пъг се помоли на всички богове, които го чуваха, да успеят да оцелеят след това пътешествие.

Нищо от уроците на Делекордия не ги бе подготвило за преживяването на Косриди. Дори в относително безопасния замък на лорд Валко усещанията бяха поразителни. Пъг прокара ръка по една маса и се зачуди на вида й. Принципно изглеждаше направена от дърво, като всяка нормална маса на Мидкемия, но сетивата му казваха друго. Тук камъните и дървесината изглеждаха по същия начин, но пулсираха от енергия, сякаш бяха живи. Освен това излъчваха глад. Пъг имаше чувството, че масата иска да погълне енергията му през пръстите.

— Невероятно — каза той, докато чакаха в покоите, отредени им от домакина.

— Да, и аз реагирах така, когато за първи път отидох на Делекордия — каза Мартук. — Почти не можех да помръдна от почуда. От наша гледна точка, вашата реалност е толкова искряща и топла… Може да е фатално, ако нямаш дарбата да се концентрираш. Все едно опитваш да чуеш един разговор в огромна зала, пълна с говорещи. В началото трябва голяма концентрация, после става по-лесно.

— Защо някой от вашия свят би искал да нахлуе в първото ниво? — попита Накор.

— Защо всеки човек и всяка нация прави по нещо, което останалите смятат за налудничаво? — Мартук сви рамене. — Имат си причини. Затова ли сте тук? Страхувате се от нашествие?

— Може би — отвърна Пъг. — В началото имахме подобни притеснения. Но сега смятам, че твоята раса не заплашва нашия свят.

— Може би е време да говорим по-откровено — дасатският воин все още бе с бронята си и седеше на стол, а останалите се бяха настанили по дивани с възглавници. Бек зяпаше през прозореца, сякаш не можеше да се насити на гледката. Пъг разбираше очарованието му. Съпътстващата изгрева непрекъсната промяна на цветовете пленяваше окото. Дори най-дребният детайл в тази реалност си играеше с въображението. Пъг също бе усетил, че се захласва по гледката. Беше красиво, но трябваше непрекъснато да си напомня, че и най-дребното нещо, на което се натъкнат, може да е смъртоносно опасно.

— Ще се радвам на такъв разговор.

— Не бива да споменавате за талноя на вашия свят, докато не се срещнете с Градинаря — каза Мартук.

— Градинар? — попита Магнус. — Това име ли е, или титла? В нашия свят думата означава човек, който се грижи за растения… в градина.

— И тук е същото. Така го наричаме, за да не узнаят другите кой е всъщност.

— И кой е той? — попита Накор направо.

— Нашият водач, поради липсата на по-добър термин. Но по-хубаво Наруийн да ви обясни. Тя го е виждала, за разлика от мен.

— Той е твой водач, но никога не си го срещал?

— Нещата са сложни. Сред нас винаги е имало такива, които не могат да приемат ученията на Мрачния за единствената истина. Предполагам, че и при вас има хора, които постоянно се борят с общоприетото.

— Естествено — каза Пъг и погледна сина си. — Особено към края на детството. Питай който и да е родител.

Магнус се усмихна леко. Беше наследил твърдоглавието на майка си и бе имал не един спор с баща си, преди да оцени мъдростта и знанията му.

— Ние нямаме детство като при вас — отвърна Мартук. — Но предполагам разбирате за какво говоря. Който оспорва ученията на Мрачния, бива убит. Така че всички бързо се научават да си траят.

— Но в нашето общество винаги е имало непокорни фракции, сред които Кръвните вещици са най-известните. Те са враждували с жреците още от времето на равновесието и всяка страна е имала голямо влияние. После йерофантите се уплашили от Сестрите и накарали ТеКарана да ги анатемоса, за да бъдат унищожени. Все пак някои избягали и запазили древните знания. Сега отново са сред нас, макар че за мнозинството са само легенда. А има мъже, като мен, които почти без причина започват да оспорват естествения ред — Мартук стана и погледна през прозореца, покрай Бек. — За вас това място може да е необикновено, но за мен е дом. Тук всичко е наред, докато вашите светове са странни и екзотични. Но въпреки че тук е домът ми, усещах, че нещо не е наред и че балансът е нарушен. Само случайността ме направи такъв, какъвто съм днес.

Мартук се върна на стола си и седна.

— Бил съм на няколко свята в първата реалност. Виждал съм хора да настъпват насекоми, без мисъл, може би заради някакво дълбоко насадено отвращение. Това е най-близкото описание за реакцията на дасатските мъже към децата, което мога да дам. Когато за пръв път видях жени и мъже, от други раси, да разнасят децата си на обществени места и да ги държат за ръцете, не можех да повярвам. Не знам как да го обясня, но за мен това беше отблъскващо, перверзия на открито.

— Можех да разбера майките, които се карат на децата си, защото и нашите жени ги защитават до смърт по време на Криенето. Но когато видях баща да вдига детето си само за да го разсмее… — той въздъхна. — Едва ли ще разберете колко се разстроих. Направо ми причини физическа болка. Но вероятно ще ме разберете, ако бихте могли да видите прочистване. Да видите как бронирани мъже нападат през нощта лагер, пълен с жени и деца. Как майките се хвърлят под копията и мечовете, за да дадат шанс на малките да избягат. Как мъжете се смеят и шегуват, докато умират бебета. Вероятно тогава бихте изпитали това, което почувствах, когато видях как мъж целува бебето си по бузата… И дълбоко в себе си знаех, че грешката не е в тази раса, а в моя народ.

— Как успя да го осъзнаеш? — попита Накор. — И как въобще попадна в първата реалност?

Мартук се усмихна и го погледна.

— Всичко с времето си, приятелю — стана и закрачи отново, сякаш опитваше да подреди мислите си. — Първия път, когато почувствах тази нередност, беше по време на великото прочистване. Един търговец извести садхарините, че е видял пушек на половин ден езда от този замък. На изток оттук има верига хълмове, които са пълни с пещери и изоставени мини. Невъзможно е да се обиколят всичките за година, камо ли да се засече някой от подвижните лагери.

— Тръгнахме по залез, за да може да ги ударим в полунощ — продължи дасатът. — Когато наближихме, усетих миризмата на пушек и чух гласовете на майките. Изпълнихме се с жажда за кръв и горяхме от нетърпение да стъпчем тези неща с варнините си. Явно бяха оставили пост, защото чухме вик секунди преди да нападнем. Жените ни са умни и опасни, когато пазят малките. Няколко успяха да смъкнат воини от седлата, с голи ръце. Дори прегризаха гърлото на един.

— Убих три жени, за да помогна на един от братята ми да се качи на седлото, и дотогава лагерът се бе опразнил. В нощта се чуваха викове, писъци и свистенето на мечове, посичащи детска плът. Кръвта бучеше в очите ми и дишах тежко. Почти същото усещане, като при полов акт. При нас удоволствието от създаването на живот и от отнемането му е еднакво… Яздех през храсталаците около лагера и изведнъж усетих нещо. Погледнах надолу и видях клекнала жена, беше прегърнала малкия си син. Ако не бях погледнал точно натам, нямаше да я забележа. Тя щеше да остане назад и да се измъкне — Мартук спря да крачи и погледна Пъг. — Тогава се случи нещо невероятно. Вдигнах меча си и се приготвих да убия женската, защото тя беше по-голямата опасност. Вместо да скочи да защити сина си тя го прегърна по-силно и ме погледна в очите. Погледна ме и каза: „Моля те“.

— Предполагам е било доста неочаквано — обади се Пъг.

— Безпрецедентно — отвърна Мартук и отново седна. — Дасатите рядко употребяват думи като „моля“. Може би само Низшите, но никога в такъв контекст. В очите й имаше сила и воля. Това не беше молба на слаба жена, а по-скоро апел към нещо повече от малоумна касапница.

— И ти какво направи? — попита Магнус.

— Пуснах ги. Свалих меча и се махнах.

— Не мога да си представя как си се почувствал — каза Пъг.

— И аз едва осъзнавах — отвърна Мартук. — Намерих останалите и в крайна сметка се оказа, че сме убили тринадесет жени и двадесетина деца. На връщане ездачите се шегуваха и радваха, а аз бях потънал в себе си. Не усещах никакво постижение или гордост. Бях се променил и разбирах, че в избиването на по-слабите, които не могат да се защитят, няма нищо славно.

— Една жена с нож е опасен противник, но аз яздех боен варнин, имах пълни доспехи и носех меч, кама и лък. Нима трябваше да чувствам задоволство, че съм я убил? Нима трябваше да триумфирам, че съм заклал дете, което се защитава със зъби и нокти? — той поклати глава. — Не, знаех, че във всичко това има нещо ужасяващо сбъркано.

— Като мнозина изпитващи подобни колебания, реших, че има нещо нередно в мен и съм изгубил пътя на Мрачния, затова потърсих съвет от жрец — Мартук погледна Пъг и се усмихна. — Съдбата ме срещна с Джувон, Върховния жрец, който отговаря за този регион на Империята. Той изслуша историята ми и заяви, че всеки, който изрази подобни съмнения, трябва да бъде разпитан и екзекутиран. Оказа се обаче, че съм се изповядал пред най-високопоставения прелат, който тайно работи за Бялото. Така че той ме изслуша и ми каза да отида пак при него. Говорихме няколко месеца, преди да ми обясни, че съм чул призива на Бялото.

— По това време бях стигнал до заключението, че в мен има нещо повече от колебанието да убия една жена и детето й. След това сме говорили много пъти с него, с Наруийн, с други Кръвни вещици и жреци. Видях съвсем различни неща от това, на което ме учеха като дете — Мартук се наведе напред. — Така започнах да служа на Бялото. Нещо повече, започнах да го обичам и да мразя всичко свързано с Мрачния.

— А как попадна на първото ниво? — полюбопитства отново Накор.

— Бях изпратен от Градинаря.

— Защо? — попита Пъг.

— Той е най-близък до Бялото — чу се женски глас откъм вратата. — Ние не оспорваме заповедите му. Ако каже на мен, на Мартук или на който и да е от другите, без колебание ще отидем в първото ниво.

Пъг се обърна и веднага стана и сведе поглед към пода. Накор и Магнус го последваха след секунда.

— Трябва още по-бързо — каза Наруийн и влезе. — Секунда колебание и се набивате на очи. Забелязващият се Низш е мъртъв Низш. Запомнете, лечителите са полезни, но и презирани заради работата си.

Пъг стоеше неподвижно. Тя се приближи и зае мястото му.

— Седни до мен. Останалите също може да изоставите ролите си. Може би това ще е последният ви шанс за доста време напред, а трябва да поговорим сериозно, преди да тръгнете.

— Толкова скоро ли? — попита Пъг.

— Да — отвърна Наруийн. — Получих вест, че на Омадрабар се готви нещо. Върховният жрец Джувон е повикан в палата на Мрачния. Щом викат жреците от външните региони, значи нещата са сериозни.

— Имаш ли представа какво става? — попита Мартук.

— Обикновено подобно събрание се свиква, когато почине Великият прелат и трябва да се избере нов. Но не съм чувала да е болен. Ако беше мъртъв, щеше да се разбере. Теоретично такова събрание може да се свика, ако се обяви нова теологична доктрина, но Джувон щеше да знае за такова раздвижване в църквата — тя поклати глава в съвсем човешки жест. — Не, сигурно има нещо друго. Винаги сме се страхували да не ни разкрият. Единственото ни предимство е, че слугите на Мрачния не искат простолюдието да разбере, че не сме само мит.

— Като казваш „ние“, Кръвните вещици ли имаш предвид, или Бялото? — попита Пъг.

— И двете — отговори тя. — В моето съзнание те са едно и също от дълги години. Още преди да разберем, че служим на силата, която се противопоставя на Мрачния.

— Мартук ни разказа как пощадил една жена и сина й. Знаеш ли тази история? — попита Накор.

Наруийн кимна и за пръв път изражението й показа следи от емоция.

— Знам я, защото аз бях жената, а Валко — момчето. Криехме се в пещерите на изток и готвехме. Явно бяхме запалили огньовете твърде рано. На Валко му растяха зъби и го болеше. Хладният ветрец го успокояваше.

— Защо си казала само „моля“? — полюбопитства Магнус.

Тя въздъхна.

— Не знам. Инстинктивно видях нещо в него. Той беше здрав воин, от типа, който жените търсят за бащи на децата си. Беше готов за убийство, но нещо в очите му изпод шлема ме накара да помоля за пощада.

— И така животът ни се промени — каза Мартук. — Валко не знае историята и бих искал още да не му я казвате. Той скоро ще я научи, но трябва да знаете, че той зае позицията си едва преди седмица. Обезглави баща си само шест дни преди да дойдете. Празненството беше преди два. Ако бяхме дошли тогава, повечето от нас сигурно щяха да са мъртви.

— Винаги съм се чудел на тези малки съвпадения — каза Пъг. — Как нещо дребно накрая се оказва жизненоважно.

По време на този разговор Накор беше необичайно мълчалив и само наблюдаваше. Сега бръкна в торбата си и извади един портокал.

— Как го направи?! — изуми се Пъг.

Торбата съдържаше малък двупосочен разлом, който позволяваше на исаланеца да измъква портокали и други неща. От един склад в Кеш. Според всичко научено подобна магия не трябваше да работи на това място.

— Торбата е друга — Накор се ухили. — Само изглежда като онази. Взех малко портокали, но този е последният.

Обели кората, отхапа едно парче и се намръщи.

— Отвратително. Явно и вкусът ни се е променил. Май е по-добре да го изхвърля някъде.

— Аз ще се погрижа — каза Мартук и протегна ръка. — Не искам да обяснявам на някой жрец как си се сдобил с плод от първата реалност.

Накор му подаде портокала и се обърна към Бек, който гледаше мълчаливо през прозореца.

— Ралан, какво си се омаял толкова?

Бек отговори, без да се обръща.

— Тук ми харесва. Искам да остана — обърна се. Очите му искряха. — Искам да оправиш онова, дето ми го направи пред пещерата. Мисля, че тук мога да съм… щастлив. Това място е добро, Накор. Мога да убивам и наранявам, а всички тук смятат, че е забавно — младежът отново погледна през прозореца. — Освен това тук е много красиво.

Накор отиде до прозореца и погледна навън.

— Днес наистина е много ясно…

Начинът, по който гласът му заглъхна, накара Пъг да застане нащрек.

— Какво има?

— Ела тук — отвърна Накор.

Пъг се приближи до двамата. Дневната светлина на Косриди изискваше известно настройване, но щом възприемеш по-широкия спектър, в който виждаш над виолетовото и под червеното, както се изразяваше Накор, разликата между деня и нощта ставаше огромна. Сега, след изгрева, Пъг виждаше много по-ясно топлината и другите енергии. Не беше и предполагал, че ще вижда толкова подробно с дасатските си очи.

Днес нямаше облаци и слънцето грееше. Пъг виждаше града около замъка и океана. Внезапно осъзна, че в пейзажа има нещо познато.

— Бил съм само веднъж на това място — каза Накор. — Когато принц Николас отплава…

— Това е Крудий! — прекъсна го Пъг.

— Да, много прилича на Крудий — съгласи се комарджията.

— Ето там са Шестте сестри — Пъг посочи на югозапад.

— Да, така наричаме тези острови — обади се Наруийн.

— Наистина сме в Крудий — Пъг се огледа. — Градът си е дасатски, с всичките свързани сгради, като ипилиакските. Но онова там е Дългият нос!

— Какво означава това? — попита Магнус.

Пъг започна да задава географски въпроси на Наруийн и Мартук и стигна до извода, че Косриди е Мидкемия, но във второто ниво.

— Защо всичко останало е различно, а физически мястото е същото? — попита той след половин час.

— Въпрос за философите — усмихна се Накор. — Но аз обичам добрите въпроси, както и добрите отговори.

— Толкова мистерии! — възкликна Магнус.

— Утре ще тръгнем с каруца за град Косриди — каза Мартук.

Пъг беше разбрал, че столицата е приблизително на мястото на Звезден пристан, и попита:

— Няма ли да е по-бързо с кораб?

— Да, ако ветровете бяха подходящи, но по това време на годината са насрещни. Освен това има опасни места. Не знам как казвате на скали, които стърчат от водата.

— Рифове — отвърна Пъг.

— Щом стигнем Ладснау, ще вземем кораб през Диамантено море и нагоре по реката до Косриди — обясни Наруийн.

Горчиво море имаше приблизително формата на диамант.

— Колко време ще пътуваме? — попита Пъг.

— Три седмици, ако всичко е наред. Вече сме изпратили вест и ще спим на безопасни места.

— Трябва да обсъдим още много неща — каза Пъг.

— Ще имаме време. Всичко, което правим, се наблюдава от Градинаря. Ще пътувате в пашкул от спътници, които ще пазят тайните ви дори да не го осъзнават. Просто трябва да играете ролите си. Ще имаме достатъчно време, повярвайте ми.

Наруийн стана и посочи Магнус.

— Ти. Ела с мен.

Магнус се поколеба за момент, раздвоен между любопитството и желанието да играе покорен слуга, след което стана и с наведена глава я последва.

— Какво става? — обърна се Пъг към Мартук, който се усмихваше леко.

— Тя ще легне с него тази нощ. Той е доста красив според нашите стандарти. Много жени ще искат да лягат с него. Знам, че за вас това изглежда… как беше онази дума, с която обяснявахте странното си поведение?

— Морал? — подсказа Накор.

— Точно. При нас няма такова нещо, като стане дума за размножаване.

— Той ще може ли да…

— Не съм експерт, но мисля, че същността е еднаква навсякъде. Наруийн не го прави само за удоволствие, а и защото иска да е сигурна, че синът ти няма да загине по пътя.

— Не преувеличавам — продължи Мартук. — Той наистина е красив и много жени ще потърсят компанията му. Както и някои мъже. Ако не разбере ролята си, тоест кога трябва да се подчинява и кога може да откаже, няма да го видите повече — посочи Бек. — Ще изпратя някоя Низша и в неговите покои — понижи глас и добави: — Мисля, че ще убеди дасатските жени, че е воин, без проблеми.

— Аз съм женен — каза Пъг бързо.

Мартук се засмя.

— Не се притеснявай, приятелю. Според дасатските стандарти ти си твърде нисък и набит, за да заслужиш такова внимание.

— Аз харесвам момичета — обади се Накор.

Мартук се разсмя още по-силно, поклати глава и излезе.

20

Премеждие

Дъждът валеше като из ведро.

Шестимата нещастни лейтенанти от армията на Ролдем се бяха сгушили в импровизираната палатка от походни одеяла. Валеше от три дни и всички бяха премръзнали, схванати и не помнеха кога за последно са спали.

След конфликта със Стегата на Бердак шестимата бяха получили заповед да се спуснат до Портал Оласко заедно с първа и трета пехотна рота и да доложат на генерал Деврийс. Пътуването с лодка бе преминало без особени събития и момчетата се радваха на първия си успех. Ветераните от първа и трета не им обръщаха внимание — бяха виждали подобен оптимизъм и преди и знаеха, че не трае дълго.

Особено старши сержант Валенски, който командваше двете роти, които бяха останали с половин състав още от свалянето на Каспар. Оттогава оперираха като обща единица, а Ролдем не бързаше да ги попълва с новобранци.

Трябваше да помогнат в прочистването на границата със Салматер. Там съществуваше хроничен проблем, защото стотиците островчета предлагаха убежище на пирати, контрабандисти и всякакви бандити. Ролдем искаше да изпрати предупреждение на всички, които се опитваха да извадят изгода от дестабилизиране на региона.

— Защо все избират дъждовните сезони? — попита Джоми и потрепери под завивката. Шестимата бяха облечени в армейски униформи: тъмносиня туника, сиви панталони и табард. Освен това им бяха дали конични шлемове с предпазител за носа. Този на Гранди беше от най-малкия размер, но пак му хлопаше.

— За да оценим всеки възможен аспект на преживяването? — предположи Годфри.

— Поне дъждът не е студен — обади се Тад.

— А и пречи на комарите да хапят — допълни Гранди.

— Винаги си оптимист — каза Серван и разроши мократа коса на братовчед си. — Добре, че има поне един като теб.

— Поне да имаше какво да правим — въздъхна Зейн.

— Внимавай какво си пожелаваш — каза Джоми и посочи с пръст навън. Сержант Валенски тъкмо се изкачваше по пътеката откъм командната шатра.

Сержантът спря при тях и поздрави достатъчно небрежно, за да покаже какво мисли за „шестте деца“, които му бяха натресли.

— Млади господа, ако благоволите, генералът би искал да ви каже няколко думи.

Джоми и останалите се измъкнаха от убежището си и го последваха.

— Предполагам, че все още не сте успели да ни намерите истинска палатка, сержант?

— Не, сър. Съжалявам — сержантът беше набит, с правоъгълна челюст и тежки мустаци. Косата му все още бе предимно черна. Беше се издигнал през редник и ефрейтор за двадесет и пет години служба и нямаше голямо търпение към млади офицерчета. Особено измъкнати от университета и пратени да си играят на война, докато истинските мъже се сражаваха и умираха. Държеше се на ръба на неподчинението, без да нарушава устава, и демонстрираше, че би предпочел момчетата да са на което и да било друго място. — Съжалявам, сър. Интендантът още не е получил.

Джоми го изгледа накриво.

— Благодаря ви за усилията, сержант. Сигурен съм, че са били героични.

— Винаги се стараем, млади сър. Сега, ако благоволите, генералът ви очаква.

Момчетата тръгнаха по калния склон към командната шатра.

— Сержант, какво е струпано на ей онази каруца? — попита изведнъж Джоми.

Ветеранът престорено сви очи към каруцата.

— Я! Май са палатки, сър. Явно съм ги пропуснал.

— Надявам се, че няма да пропуснете врага — Джоми го изгледа злобно и продължи напред.

В генералската шатра имаше маса с карти, два стола и прост матрак. Всичко беше подгизнало в различна степен в зависимост от това къде се намираше.

— Неприятно време, нали? — посрещна ги генералът.

— Да, сър — съгласи се Джоми.

— Получихме сведения за контрабандисти на остров Фалкане — младежите се струпаха около картата. — Освен това знаем, че Салматер изпраща експедиция някъде в този район. Затова трябва да задържа по-голяма част от първа и трета. От вас искам да вземете двадесет мъже и да проверите дали в слуховете има нещо вярно. Не искам да се сражавате. Гледката на две дузини мъже би трябвало да е достатъчна, за да ги разгони.

— Не искам проблеми на южния си фланг, ако Салматер започне нещо — продължи генералът. — Не искам да проявявам и непочтителност, но какво търсите тук, ваше височество?

Гранди сви рамене.

— И двамата ми братя са във флота, сър. Баща ми реши, че е време да почна военното си образование.

— Забавен избор — промърмори генералът. — Няма да е добре, ако загинете из блатата. Адютантът ми беше ранен от стрела и когато се върнете, искам да заемете мястото му. Четирима от останалите ще получат взводове от първа и трета, а последният ще остане в щаба с принца. Можете да се присъедините към отряда си на пристана и да тръгвате.

Джоми и Серван хвърлиха по един последен поглед на картата, след това отдадоха чест и излязоха. Навън ги очакваше сержант Валенски.

— Предполагам, че вече сте наясно със заповедите — започна Серван. — Отрядът събран ли е?

— Да, сър — отвърна ветеранът, като някак си успя да произнесе „сър“ като обида.

Младежите го последваха до пристана, където ги очакваше баржа. Наоколо бяха насядали двадесетимата войници.

— О, богове! — изстена Джоми.

Серван поклати глава.

— Събрали са всички отрепки и негодници в армията.

— Подбрали сме много добри момчета за младите офицери — каза Валенски. — Е, имат някои неприятни черти, но съм сигурен, че ще се справите без проблеми.

Джоми огледа мъжете. Половината се звереха на лейтенантите, а другата половина се правеха, че не им пука. Всички носеха стандартната синя униформа, както и щит и меч.

— Строй се! — извика Валенски. — Пред вас стоят офицери!

Мъжете се подредиха демонстративно бавно, неколцина се подхилкваха и говореха.

— Ясно — въздъхна Джоми, свали шлема си и подаде меча си на Валенски. — Сержант, подръжте за момент.

Ветеранът изглеждаше озадачен, но се подчини.

Джоми се обърна към Серван и останалите.

— Я направете малко място.

И се засили и стовари юмрук в челюстта на най-едрия войник от отряда. Мъжът падна в безсъзнание, като повлече още двама със себе си. Джоми се обърна към Валенски.

— Сержант, върнете ми меча.

Докато се оправи, двамата мъже се надигнаха, а удареният още лежеше в несвяст. Джоми спокойно закопча шлема си и се обърна към войниците.

— Така. Някой да не е наясно кой командва тук? — никой не отговори и той повиши глас. — Бегом на баржата!

— Чухте лейтенанта! Качвай се! — изкрещя Валенски. — Вие двамата, вдигнете този глупак и го пренесете!

Войниците се разбързаха. Офицерите ги последваха на баржата.

— Сър, може ли за момент? — обърна се сержантът към Джоми.

Младежът спря.

— Ще прощавате за откровеността, но с малко работа можете да станете отличен сержант някой ден. Жалко, че си пилеете таланта като офицер.

— Ще го запомня. Сержант, още нещо.

— Сър?

— Като се върнем, палатките ни ще са опънати, нали?

— Гарантирам, сър.

— Добре — отвърна Джоми и побърза да настигне другите.

— Джоми? — обади се Серван.

— Да?

— Помниш ли първия ден в университета?

— Разбира се.

— Благодаря, че ме удари по-леко.

— Няма проблеми, приятел — засмя се Джоми.

Пъг гледаше с удивление гребците. През цялото пътуване изпитваше раздвоение между познатото и различното. Фактът, че светът бе идентичен на Мидкемия, поне му помагаше да се ориентира.

В библиотеката си имаше най-богатата колекция карти и въпреки че някои бяха остарели и неточни, имаше доста добра представа за географията на света. Накор и Магнус също се бяха запознали с повечето карти при престоя си на Острова на чародея.

Бяха прекосили аналога на планините Сиви кули и пътуването бе отключило позабравени спомени от детството на Пъг. Преди много години с Томас и лорд Боррик бяха минали по същите места, за да предупредят принца на Крондор за цуранското нашествие.

Тукашните дървета бяха доста различни и повече приличаха на борове. Освен това всички птици бяха хищни, дори врабчетата. Само размерът на дасатите ги предпазваше от нападение.

Накор бе отбелязал, че през хилядолетията тази екосистема е постигнала баланс. За да оцелееш просто трябваше да си непрекъснато нащрек.

След като прекосиха планините, се спуснаха до един пристанищен град, който не съществуваше на Мидкемия. Според представите на Пъг беше някъде около Свободния град Бордон. Приличаше на умалена версия на ипилиакско поселище. Сградите бяха плътно долепени една до друга, сякаш негостоприемната природа бе развила групов рефлекс в иначе индивидуалистичното общество. Накор бе казал, че с интерес би останал, за да проучи дасатите. Магнус подметна, че дасатите също щели да се зарадват на възможността да проучат дребния исаланец отблизо.

Бяха прекосили Диамантено море — Горчиво на Мидкемия — до град Декса, съответно Порт Викор. За съжаление на Пъг не минаха близо до аналога на Острова на чародея. Щеше да му е интересно да види как изглежда домът му на този свят.

От Декса взеха широка лодка, която всъщност си беше шлеп. Задвижваше се от по шестима дасати на всеки борд — забиваха дълги прътове в дъното и създаваха илюзията, че се движат назад. Беше бавен, но ефективен метод и със сигурност щяха да пристигнат по-свежи, отколкото ако бяха взели каруца. Пъг не беше попитал защо не използват някаква магия за придвижване. Предполагаше, че за това си има основателна причина.

Морето на сънищата на Мидкемия всъщност беше едно голямо солено езеро. На север беше Ландрет, а на юг кешийският град Шамата. На този свят целият източен бряг бе зает от огромната столица Косриди.

Започнаха да виждат следи от цивилизация веднага щом влязоха в езерото. Гребците оставиха непотребните прътове и опънаха платно. Шлепът не беше предназначен за ветроходство, но лекият вятър щеше да ги закара до някое пристанище след няколко часа.

Леко стържене по дъното предупреди Пъг, че се е приближил някой от водните хищници. Той погледна през парапета и видя нещо черно и влечугоподобно. След секунди водата закипя и се изпълни с още хищници.

— Не става за плуване — засмя се Накор. Дребният комарджия се забавляваше от всичко и Пъг му бе благодарен, защото той самият се тревожеше достатъчно за всички.

Вече знаеше, че дасатските фермери живеят по градовете, а това предполагаше, че Косриди е огромен. По-голям от Кеш и дори от столицата на цураните, Кентосани, която имаше повече от милион жители. По неговите изчисления столицата на този свят беше поне три пъти по-голяма.

— Скоро ще пристанем — каза Мартук. — През остатъка от пътя ще яздим.

Пъг кимна умислено. Бяха го уверили, че капитанът е член на Бялото, а останалите са все доверени лица.

Бек играеше ролята си на протеже перфектно. Пъг се притесняваше от вродената му способност да мисли като дасат и от сляпата вяра на Накор, че може да го контролира. Беше започнал да се чуди кой е Бек и какво представлява още от първата им среща. Нямаше нужда от Накор, за да усети скритата мощ и неземното присъствие у младежа. Описанието на битката между него и Томас го бе стъписало. Приятелят му вероятно бе най-опасният боец на Мидкемия, но след прекараното време с Бек Пъг бе започнал да мисли, че ще дойде ден, в който младежът ще го изпревари.

Стига да се върнеха някога на Мидкемия.

Пъг беше попитал Мартук и за това, но воинът бе отвърнал уклончиво, че всичко е уредено. Тонът му загатваше, че не вярва напълно някой от тях да оцелее.

Стигнаха пристана по залез и Мартук уреди местните ездитни животни — варнини.

— Тази нощ ще останем в една странноприемница, защото до Звездния мост имаме почти цял ден езда.

Той отново влезе в ролята си на воин и махна на Бек да го последва. Двамата тръгнаха, без да обръщат внимание на тримата Низши. Пъг, Накор и Магнус се затътриха след господарите си. Магьосникът се молеше всеки да играе ролята си добре, защото вече не бяха в относителната безопасност на замъка на Валко.

Младият дасатски воин му бе направил впечатление. Пъг усещаше вътрешната битка на Валко и се молеше майка му да удържи влиянието си. У дасатите имаше толкова отблъскващи неща. Все пак трябваше да си напомни, че това не е просто различна култура, а различна реалност. Приликите между дасатите и хората бяха абсолютно случайни.

Магнус вървеше зад Накор, който следваше Бек, за да наблюдава поведението му. Пъг се тътреше най-отзад.

Косриди беше всичко от видението на Каспар, че и отгоре. Стените бяха високи двадесет етажа, а портите имаха някакъв гигантски механизъм. Пъг не можеше да си представи, че могат да бъдат отворени от каквото и да било товарно животно. Ставаше дума за магия или за някакъв друг, непознат източник на енергия. Ако трябваше да се отварят с човешка сила, щяха да са необходими поне хиляда души.

Пъг се опитваше да запомни всичко, но много от нещата си оставаха удивителни. Жените се движеха на групи по четири-пет и обикаляха сергиите.

Той знаеше, че тези привидно безгрижни жени скоро ще бягат, за да скрият децата си от убийствените импулси на бащите.

Осъзна, че се заплесва, и се съсредоточи. Не биваше да мисли. Сега трябваше само да гледа, анализите щяха да дойдат по-късно.

Четирима души с черни роби с бели ивици на кръста отпред и отзад се движеха през тълпата. Мартук бе обяснил, че това са свещенослужители на Мрачния. Те трябваше да напомнят непрекъснато на дасатите за присъствието на техния бог и да следят за богохулства.

На едно кръстовище трябваше да намалят заради тълпата, която слушаше някакъв оратор. Той говореше на Низшите как всеки член на обществото има роля и че те трябва да се радват, че живеят под сянката на Мрачния.

Пъг се опитваше да отгатне какво мислят тези същества. Мартук очевидно се бе променил, а Наруийн беше достатъчно умна и образована, за да водят диалог. От друга страна, младият Валко едва сдържаше отвращението си от човеците въпреки маскировъчното заклинание, а той все пак бе на тяхна страна.

Как ли щяха да реагират обикновените граждани, ако заклинанието внезапно изчезнеше? Най-вероятно щяха да връхлетят и да ги разкъсат с голи ръце много преди да се появи някой воин. Всякакви илюзии за прилики със собствения му свят бяха изчезнали на сутринта, преди да тръгнат, когато бе видял как готвачката се бори с кокошка, за да й вземе яйцата. На тази планета дори и пилетата се биеха, както бе отбелязал Накор.

Всяка гледка и звук от града ги разсейваха. Пъг се стараеше да не зяпа и на няколко пъти направи забележка на Накор.

Най-накрая стигнаха до странноприемницата, в която уж щяха да са в относителна безопасност. Бек и Мартук изчезнаха, а останалите трима бяха отведени в помещението за прислугата.

В него имаше трима Низши мъже и една жена; други две жени се въртяха около печката. Пъг реши, че всеки сам се грижи за храната си, но преди да посегнат към порционите си, едната готвачка се приближи.

— По две су за храна. И още по едно, ако искате нещо за пиене.

Пъг извади девет монети и ги сложи на масата; чудеше се дали трябва да каже нещо. Подозираше, че ако благодари, ще си навлече сериозна неприятност.

Жената прибра монетите в кесия на колана си. Пъг седна и мълчаливо загледа приготвянето на храната.

Двете жени говореха за нещо, което не можеше да схване, но постепенно осъзна, че клюкарстват за трета, която отсъства. Пъг реши, че ще е полезно да наблюдава останалите слуги.

Щом храната бе готова, тримата дасати, които бяха дошли първи, си взеха купи от масата и се върнаха на местата си. Пъг кимна на спътниците си и те направиха същото.

Една от жените не спираше да заглежда Магнус.

— Така и не ми каза какво се случи с Наруийн — каза Пъг.

Синът му не вдигна поглед от купата.

— Няма и да ти кажа.

— Трудно ли беше?

— Не точно — Магнус се усмихна. — Има неща, които синовете не споделят с родителите си. Дори с баща, който е… пътувал толкова.

Пъг го разбра. Преживяването не беше неприятно и Магнус очевидно се чувстваше неловко.

Синът му преглътна поредната хапка ориз с месо и зеленчуци и смотолеви:

— Моля те, не казвай на майка.

Пъг сдържа смеха си.

Продължиха да се хранят мълчаливо. Пъг се зачуди дали ще имат проблем с жените и Магнус. Наруийн очевидно правилно бе отбелязала, че е доста красив според дасатските стандарти. В момента нямаха нужда от нежелано внимание. Вярно, че всеки от тях можеше за няколко мига да срине странноприемницата при първата опасност. Вероятно щяха да създадат достатъчно суматоха, за да избягат. Но накъде? Още не бяха сигурни каква въобще е целта на мисията им. Пъг не виждаше причина, поради която тези хора да нападнат първото ниво, освен тезата на Накор за лудостта на злото. От друга страна, дори и лудо, злото можеше да действа рационално. Лесо Варен го бе доказал многократно.

Пъг се замисли за Варен, който се криеше на Келеуан, което на свой ред го подсети за жена му. Искаше да може да поговори с нея дори само за момент. Да се увери, че е добре, и да я пита дали е открила следа от Варен в Цуранската империя.

Винтаката куцукаше след нетърпеливата Миранда, която бързо крачеше към един хълм.

— Моля те — Миранда се обърна и той посочи жезъла си. — Кракът ми.

— Извинявай, но ти каза, че е спешно.

— Така е. И мисля, че ще разбереш защо поисках да дойдеш сама. Но вече не съм млад и ще е добре да вървим малко по-бавно.

Миранда бе получила съобщението му преди часове и бе дошла веднага, без да обръща внимание на часовата разлика. На Мидкемия беше ранно утро, а на Келеуан — късен следобед.

Винтаката отново спря да си поеме дъх.

— Ох… Човек би решил… че с цялата тази мощ някой ден ще преборим остаряването — той се засмя. — Не е ли странно, че този мъж, когото преследвате, може да скача от тяло в тяло? Един вид е безсмъртен.

— От известна гледна точка — съгласи се Миранда. Нямаше търпение да разбере защо я е повикал.

Набитият магьосник си пое дъх и махна да продължат нагоре.

— Разбра ли, че старият Синбоя умря миналата седмица?

Миранда спря.

— Ти познаваше ли го?

— Че кой не го познава? — Винтаката отново се запъхтя. — Той беше най-добрият майстор на магически устройства. Мнозина от Събранието се възползваха от полезните му играчки.

От билото се виждаше малка долина. На дъното й имаше купол от черна енергия, по който играеха отблясъци, като масло, плуващо на повърхността на вода. Миранда веднага разбра, че това е някаква бариера, макар да не виждаше източника й.

— Чух, че Пъг го посетил точно преди смъртта му — обади се Винтаката.

Миранда се поколеба за секунда.

— Не ми е казвал — знаеше, че е примамена в капан. Магьосникът не бе използвал цуранското име на съпруга й, Миламбер.

Понечи да събере енергия, но мигновено усети парализираща болка. Сякаш някой внезапно изсмука въздуха от дробовете, кръвта от вените и мислите от съзнанието й. Погледна надолу и видя светещите черти по земята. Самото място беше капан. Заклинанието блокираше силата й и я бе зашеметило като удар по главата. Опита да помръдне, но тялото й не се подчиняваше.

Винтаката се усмихна неприятно.

— Грешката ви беше, че решихте, че беглецът ще се държи по същия начин като на вашия свят.

— Виж — продължи мъжът, в когото вече разпознаваше Лесо Варен, — толкова старателно търсехте следи от некромантство, че пренебрегнахте очевидното. Тези хора са толкова могъщи магьосници, че можех да се държа почти както си искам, без да привличам внимание, стига да спазвам малкото правила. Много ми допада фразата „Както пожелаете, велики.“ Като отида в имението си, се надпреварват да ми угодят. Все едно си имам малко кралство.

— Да, цураните ценят мощта — той се засмя. — Но са нищо в сравнение с новите ми приятели.

Миранда падна на колене, отслабваше с всяка секунда. Винтаката вдигна глава, махна на някого, после приклекна до нея.

— Жалко, че нямам избор чие тяло да обсебя, но скоро това няма да е проблем. Трябва да призная, че откакто открих дасатския разлом, съм твърде зает, за да си направя нов съд. Но ще се погрижа за това веднага щом намеря място, на което да практикувам некромантство, без да ми се изсипят сто разгневени Велики. Мисля, че скоро ще си имат по-сериозни проблеми от мен.

Хвана брадичката й с ръка и я огледа.

— Ти си красива жена. Досега не го бях забелязвал. Нищо чудно, като все се мръщиш и гледаш сърдито. Разбирам защо Пъг се е влюбил в теб, макар че аз предпочитам… по-покорни жени. Щеше да е забавно да те закова на някоя стена и да си поиграя с теб. Цуранските приспособления за разпит са чудесни. Имат доста внушителна колекция в Събранието.

Някой се приближаваше, но Миранда бе твърде вцепенена, за да помръдне. Усети как могъщи ръце я хващат за раменете и я повдигат. Лесо Варен също се изправи с помощта на жезъла си.

— Запознай се с новите ми приятели. Ако не се лъжа, това са Десодо и Мираб.

Миранда видя някакви същества с издължен череп и сивкава кожа.

— Това са дасатски жреци. Те ще се позабавляват добре с теб. Жалко, че имам друга работа и не мога да остана.

— С новите ми приятели направихме договорка — продължи Варен. — Аз ще им помогна да завладеят Келеуан, а в замяна те ще ми помогнат да завзема Мидкемия. Не е ли прекрасно?

Дасатите помъкнаха Миранда към черния купол, без да кажат и дума. Последното, което чу, преди да изпадне в несвяст, бе странната мелодия, която си тананикаше Варен.

— Проклятие — възкликна Тад, щом погледна през ръба.

— Наистина проклятие — прошепна Серван.

— Какво ще правим? — попита Зейн, който лежеше малко по-назад.

Джоми се намръщи. Четиримата лежаха на върха на един хълм, а долу зад тях ги очакваха двадесетимата войници заедно с Годфри и Гранди.

— Колко бързо можеш да се върнеш при генерала? — попита Джоми.

Тад се замисли.

— Ще тичам до баржата. Не повече от половин час. Ако пресека реката и тичам по-другия бряг, което ще е по-бързо от гребане срещу течението, ще ми трябват около четири часа.

Тад несъмнено бе най-добрият бегач сред тях, а може би и в цялата армия.

— Значи ще стигнеш преди залез. Ако вземеш шестдесет войници с баржа, ще се върнете до зазоряване. От нас се иска да ги задържим до утре.

Той отново се надигна и погледна противника. Офанзивата на Салматер не започваше от мястото, от което очакваше генералът, а точно тук. Щом войската навлезеше в Оласко, щеше да е трудно да бъде открита и спряна сред стотиците островчета. Но ако успееха да я задържат до сутринта… С шестдесет души на билото и още подкрепления на път…

— Как ще им попречим да ни заобиколят? — попита Джоми.

Серван махна да се спуснат от хълма и обясни:

— Ако мислят, че държим само този хълм, ще минат от юг. Трябва да ги заблудим, че имаме войска навсякъде. Чакайте малко — той отново пропълзя на лакти, за да погледне армията на Салматер, след което се върна. — Все още разтоварват. Вече е следобед и може би няма да тръгнат днес. Ако не разберат, че сме ги разкрили, едва ли ще бързат.

Джоми се обърна към Тад.

— Ти тръгвай. Кажи на генерала да прати възможно повече хора — посегна и го стисна за лакътя. — Баржата да се спусне по течението, за да не я забележи врагът. Да се скрият някъде.

— Разбрано — отвърна младежът.

— И гледай да не те убият — обади се Зейн.

Тад се ухили и тръгна.

— И как ще ги убедим, че разполагаме с армия, ако решат да потеглят? — попита Джоми.

— Нямам представа — отвърна Серван.

21

Предателство

Миранда се събуди от болка.

Двете фигури над нея разговаряха, но тя не можеше да разбере за какво. Не знаеше езика, а и гласовете им бяха приглушени, сякаш говореха под вода. Беше вързана на някаква маса и можеше да мърда единствено главата си.

Опита да поеме дъх, но беше неприятно. Дробовете й горяха сякаш от пушек. Пробва да събере енергия, за да се освободи, но нещо й пречеше.

— Будна е — нямаше нужда да вижда кой говори. Беше Лесо Варен, в тялото на магьосника Винтаката.

По-близката фигура се наведе и заговори на цурански със странен акцент.

— Не мърдай — каза дасатът. Гласът му не звучеше заплашително. — За известно време ще усещаш болка, но ще премине. Това място е годно и за двете раси, но трябва време за адаптация.

— Какво търсите тук? — успя да попита тя.

— Ако може — намеси се Лесо Варен, наведе се над нея и заговори на Кралската реч, очевидно за да не го разберат дасатите. — Много е просто. Дасатите са като деца, ако си представиш няколко милиона двегодишни с остри мечове, унищожителна магия и желание да изпочупят всичко. И като всички хлапета, като видят нещо ново и лъскаво, го пожелават. За тях световете от първата реалност са много по-блестящи и красиви от техния. Много скоро хиляди от тези деца ще търчат облечени в брони из тази империя и ще викат: „Мое е!“, докато палят и плячкосват. Не е ли прекрасно?

— Ти си луд!

— Със сигурност — отвърна Варен и погледна жреците. — Но в сравнение с тях съм самата разумност. Ще ти липсват моментите, прекарани с мен, когато те се заемат с теб — обърна се към дасатите. — Готов съм.

Един от дасатите лепна нещо горчиво на носа и устата й и мракът отново я погълна.

— Май измислих нещо — каза Серван.

— Чудесно — прошепна Джоми. — На мен нищо не ми хрумва.

— Качи се и виж какво правят.

Джоми изпълзя до билото и надникна. Салматерските войници бяха облечени като наемници — похват, който често се използваше при подобни нападения. Само един поглед към лагера му бе достатъчен.

— Приготвят се да нощуват тук.

Слязоха при войниците и Серван каза:

— Оттатък хълма има около двеста войници на Салматер. Ние сме само двадесет и пет.

— Да изчезваме тогава — обади се един от бойците.

— Точно това искам да направите — отвърна Серван. — Минете през брода и се спотайвайте до сутринта.

— А след това какво, сър? — попита друг.

— Като чуете викове, изтичайте по брега и започнете да вдигате шум, но не минавайте отсам. Опитайте да вдигнете колкото се може повече прах.

— Защо? — обади се Джоми.

— Слънцето ще изгрява зад тях — обясни Серван. — Ще заслепи съгледвачите на Салматер, ако се качат на билото, и ще виждат само сенки. Така няма да разберат колко сме.

— А какво ще правим ние през това време? — попита Годфри.

— Ще вдигаме шум и ще ги накараме да си мислят, че имат насреща си три отряда.

— И как точно ще стане това? — попита Джоми.

Серван клекна и започна да чертае с пръст по земята.

— Това е хълмът. Ние сме от тази страна. Аз ще взема Зейн и ще покрием южната част. Вие с Годфри поемате северната. Стойте зад дърветата. Тичайте и крещете заповеди. Нека си помислят, че са обградени.

— Това няма да ги заблуди задълго.

— Не е нужно. Просто трябва да ги забавим, докато генералът пристигне с войската. Мисля, че ако спечелим час, ще е достатъчно. Когато ги нападне истинска рота, а ние сме вдигнали достатъчно шум, ще си подвият опашките и ще отстъпят.

— Може и да имаме шанс — каза Джоми. — Стига генералът да не се забави със закуската. Предполагам, че мога да се справя с двама, но осем към едно?

— Ами аз? — попита Гранди.

— Ти ще минеш с тези момци и ще се увериш, че изпълняват заповедите — отвърна Серван на братовчед си. — Тръгвай — след това се обърна към войниците. — Грижете се за безопасността на принца.

— Да, сър — отвърна най-близкият войник и отдаде чест, преди да тръгне.

— Дали е разумно? — попита Зейн.

— Тези мъже са нехранимайковци, но не са дезертьори. Иначе отдавна щяха да са се махнали. Ще се погрижат за Гранди. Едно е да се скатаваш от задължения, друго — да оставиш кралска особа да загине.

— Надявам се да си прав — отвърна Джоми и махна на Годфри. — Ела да намерим някакъв подслон за нощта. Ще се видим утре — каза на Серван и Зейн и закрачи на север.

— До утре — отвърна Серван и се обърна на юг.

Призоваха ги в ранното утро. Един безшумен слуга се появи и събуди Пъг, Накор и Магнус.

— Господарят ви вика.

Те се облякоха бързо, без да обръщат внимание на спящия на пода дасат. Бяха им дали дюшеци, но трябваше да се завиват със собствената си екипировка. Нощта беше хладна, но не чак неприятна.

Мартук и Бек ги чакаха на двора. Младежът гледаше над къщата, от която току-що бяха излезли. Пъг се приближи, за да види какво е привлякло вниманието му, и за малко да ахне.

— Невероятно — прошепна Магнус.

— Това наистина си струва да се види — съгласи се Накор.

В небето се издигаше светлинен стълб. От мястото, на което се намираха, изглеждаше тънък, но Пъг не се съмняваше, че е огромен. Издигаше се право нагоре и пулсираше от енергия. Цветът му варираше между синьо-зелен и виолетов. По протежението му сякаш преминаваха бели енергийни частици.

— Това е Звездният мост — каза Мартук. — В момента изпраща хора до първия ни свят.

Пъг знаеше, че става дума за Омадрабар, планетата, от която идваха дасатите.

— Трябва да тръгваме. Ще работи само още два часа. Подсигурих пътуването ни — воинът ги изгледа твърдо. — Досега не направихте никакви глупости, но вече трябва да сте двойно по-внимателни. Нищо от видяното не може да ви подготви за света на ТеКарана.

Махна им да го последват: Бек на една стъпка зад него, а останалите в колона и със сведен поглед.

Вървяха пеш, защото вероятно беше близко, а и сигурно нямаше да пуснат варнините по моста. Пъг крачеше умислено. С наближаването на деня улиците и площадите започваха да показват признаци на живот. Празни каруци се изнасяха от града, за да се върнат с така необходимите продукти за населението.

Стотици Низши излизаха, всеки зает със собствената си работа. Незначителна в очите на воините, но жизненоважна за оцеляването на града. Пъг се зачуди дали не би могъл по някакъв начин да образова дасатите и да им покаже ползата от общество, в което убиването не е най-върховното умение. След това се порица. Продължаваше да мисли за тези същества като за хора въпреки очевидните доказателства за противното.

Звездният мост ставаше все по-голям с всяка минута. Вече приличаше на огромна тръба или колона с блестяща прозрачна повърхност. По цялата й дължина пробягваха искрици. Когато се приближиха, чуха леко бучене и сякаш самата земя под краката им трепереше. Пъг усещаше огромната енергия.

— Щом могат да подчинят такава мощ… — прошепна на Магнус.

Синът му кимна. Нямаше нужда да довършва мисълта. „Щом могат да направят това, какъв шанс имаме срещу тях?“ Колкото и могъщи да бяха Магнус и Пъг, не можеха да построят подобно нещо дори с помощта на всичките ученици в Звезден пристан и на Острова на чародея. Идеята, че някой е свързал пространството между два свята, се виждаше на Пъг по-неизмерима и от концепцията за разломите.

Стигнаха до желязна ограда с орнаментирана врата, до която се бе подредила дълга опашка. Това беше единственият случай, в който благородниците се нареждаха зад Низшите, защото всеки минаваше по реда на пристигането си. Мартук ги остави на опашката и подаде някакви документи на мъжете с черни роби с бродирани златни очи на гърдите, които стояха до вратата. Йерофанти. Тези жреци отговаряха за тайните и мистериите на ордена. Според Пъг се явяваха еквивалент на Низшия път. Колкото и фантастично да изглеждаше, Звездният мост си беше просто гигантско устройство.

— Много впечатляващ трик — прошепна Накор.

Пъг го бутна по рамото да мълчи. Мартук се върна и заговори на Бек, но така, че да го чуват всички.

— Всичко е наред. След малко ще преминем.

Продължиха с опашката, докато стигнаха портата. Йерофантите караха всеки да спре за секунда. Когато дойде редът на Мартук и Бек, Пъг успя да чуе какво казват.

— Влизаш бързо и излизаш бързо.

Пъг побърза да настигне Бек и видя как младият воин пристъпва в светлината. Поколеба се за момент и посегна със сетивата си към Звездния мост.

Залитна и за малко щеше да падне. Костваше му неописуемо усилие на волята да остане на крака. Съзнанието му не можеше да обхване това устройство.

След миг вече бе вътре. Сякаш отново попадна в бездната, защото загуби сетивност, след което усети, че се ускорява към някакво неземно красиво място.

За момент усети част от устройството на тази реалност. Имаше някаква система и естествен ред. Може би щеше да я разбере, ако имаше повече време за проучване. Внезапно почувства, че е стъпил на земя, и видя отдалечаващия се гръб на Бек. Спомни си, че трябва да се дръпне бързо, и го направи. Какво ли щеше да стане, ако се бе забавил, докато Накор пристигне? Вероятно нещо неприятно.

Чу, че и останалите му спътници са пристигнали зад него. Искаше да се обърне, но образите, които заливаха сетивата му, бяха твърде впечатляващи. Ако Делекордия въобще не го бе подготвила за шока на Косриди, то Косриди изобщо не можеше да се сравни с това, което виждаше на Омадрабар.

Миранда дойде в съзнание и усети, че крайниците й отново са вързани. Намираше се в нещо като спалня, а въжетата бяха стегнати за таблата на леглото. Един дасат седеше на стол до нея и я гледаше с черни студени очи.

— Разбираш ли ме? — попита той. Мозъкът на Миранда не разбираше самите думи, но осъзнаваше значението им. Очевидно съществото използваше някаква магия.

— Да — отвърна тя едва-едва. Гърлото й беше пресъхнало, устните й се бяха напукали. — Може ли малко вода? — беше твърде изтощена, за да се бори. Всичко я болеше. Колкото и да се опитваше, не можеше да се съсредоточи и да намери някаква магическа енергия в себе си. Самата магия на това място беше неземна и нямаше как да я овладее.

Дасатът носеше черна роба с червена мъртвешка глава и лилава украса по ръбовете. Качулката беше смъкната и Миранда виждаше лицето му.

Нямаше представа как трябва да изглеждат тези същества. Огледа чертите и установи, че не са много по-различни от хората. Очите, носът и устата бяха където трябва. Брадичката и скулите бяха по-издължени, но с изключение на сивкавата кожа не изглеждаха толкова неземни. Приличаха повече на нея, отколкото магьосниците Чо-джа от Чакахал например. Но тя знаеше, че Чо-джа всъщност са много по-близки до нея от тези същества.

— Варен каза, че си опасна — проговори дасатът. Миранда отново по-скоро почувства думите му, отколкото ги чу. — Няма да те подценя — надвеси се над нея. — Ще те проучим, защото ако си опасна и има още като теб, трябва да сме готови да ви се противопоставим. По волята на Мрачния ще отнемем вашия свят.

Дасатът излезе и затвори вратата. Миранда се замисли. Най-лошите страхове на Пъг се бяха сбъднали. Дасатите се готвеха за инвазия. Ако не на Мидкемия, то на Келеуан — и със сигурност нямаше да спрат само с това. Опита да се огледа. Намираше се в стая без прозорци. На стената гореше факла и с изключение на леглото и столчето нямаше никакви мебели.

Беше вързана стегнато. Всеки път, когато опиташе да започне някакво заклинание, главата й изтръпваше, сякаш нещо блокираше способностите й. Може би я бяха упоили.

Зачуди се каква е причината за загуба на концентрация и след малко припадна отново.

Джоми лежеше сред дърветата на север от лагера и наблюдаваше. Часовете се точеха едва-едва. Постовете бяха нащрек и покриваха широк периметър, така че нямаше как да се види какво става около огньовете. Мъжете говореха доста високо и явно не се притесняваха чак толкова от това да бъдат открити.

Годфри, скрит зад едно дърво наблизо, почти не се различаваше в спускащия се мрак.

Джоми подсмръкна — носът му бе почнал да тече. През деня беше топло и задушно, но вечер ставаше доста хладно. Зачуди се как ли се справя Гранди.

— Защо въобще всички сме тук? — прошепна на себе си. Откакто бе срещнал Тад и Зейн, бе осиновен от това странно семейство, което предлагаше изпълнен с авантюри живот. Магьосници, живеещи на странен остров, преследване на убийци, обикаляне на света. Обаче някои от нещата, които го караха да прави, му се струваха безсмислени.

Във всички случаи обаче бе по-добре от фермерство или каруцарство. Освен това сега правеше важни неща, дори да не разбираше половината. Тад и Зейн му бяха като братя. Всъщност даже ги харесваше повече от истинските си братя, защото не го биеха. А Калеб се отнасяше с всички еднакво.

Но защо си играеха на войници в Оласко? И защо бяха пратили момче като Гранди с тях?

Явно имаше причина. Може би забележката на Каспар, че предстои голяма война. Но в такъв случай защо бяха избрали тази армия? И защо точно сега?

Заряза тревогите си. Зората наближаваше, а заедно с нея и генерал Деврийс с хората си. Джоми погледна на изток за следи от слънцето. Нямаше представа колко е часът и колко още трябва да чакат.

Чу някакъв звук зад себе си, обърна се и посегна към меча.

— Спри — чу се тих глас.

Един от мъжете, които Серван бе изпратил с Гранди, стоеше зад него с извадено оръжие. Друг бе хванал Годфри. Джоми бавно подаде меча си с дръжката напред и мъжът го взе и го хвърли настрани.

— Тръгвай.

Джоми бавно тръгна между дърветата и видя, че и останалите войници се придвижват към лагера. Двама държаха Гранди.

— Ей вие, в лагера!

Салматерските постове мигновено вдигнаха тревога.

— Искаме да преговаряме! — извика същият войник.

Докато Джоми и Годфри стигнат до лагера, целият отряд беше готов за бой. Няколко мъже водеха Серван и Зейн от южната част на острова.

— Какво става? — извика командирът на салматерците. Беше висок и тъмнокос и изглеждаше доста опитен.

— Ще бъдем кратки — отвърна войникът, който бе поел ръководството на ролдемската част. — Към вас се приближава войска. Не искаме да се бием. Ние сме от Оласко и не желаем да служим в тяхната армия. Няма повече да носим гадните ролдемски униформи — мъжът — беше набит и русоляв — скъса отличителните си знаци и ги хвърли на земята.

— Насам идва войска?

— Да — отвърна войникът и хвърли на земята и куртката си. — Искаме да дойдем в Салматер с вас.

— Защо да ви вземаме? Ще имаме късмет, ако ни оставят живи след провала на тази операция.

— Не е провал — отвърна войникът и избута Гранди напред. — Това е синът на краля, принц Грандпрей. Минава военно обучение. Помислете какъв откуп ще му вземете.

— Принц ли? Очакваш да повярвам, че синът на краля на Ролдем скитори из тези блата?

— Вижте — каза войникът от Оласко. — Какво има да губите? Ако лъжа, ще ми отсечете главата в Салматер. Ако казвам истината, ще станеш герой и вашият владетел ще може да поставя условия на Ролдем.

— Или ще ни довлече целия им флот.

— Това са дворцови проблеми, нали? Чуй сега какво знам. Очакват нещо голямо и повечето войска е изтеглена в Ролдем. Затова не бързат да попълват отрядите от Оласко. Ние не искаме да имаме нищо общо. Местни сме и ако трябва, ще се скрием из тези острови. Ако Ролдем ще води война с Кеш или друга държава, нека някой друг се бие. Пък ако идва голяма война, тогава направо ще ви платят откупа, нали?

— А какви са другите момчета?

— Офицери. Може да струват нещо. Тези двамата — той посочи Джоми и Зейн — имат връзки с двора на Кеш. Онзи там пък е братовчед на принца.

— Вземаме всички. Ще оставя генералите в Станция Майцел да се оправят с това.

— А нас ще вземете ли? — попита русият войник, щом няколко салматерски бойци грубо дръпнаха младежите настрани.

— Какво да правя с предатели като вас? — отвърна офицерът. — Убийте ги!

Салматерците се нахвърлиха върху мъжете от Оласко и след секунди на пясъка лежаха двадесет окървавени трупа.

— Разваляйте лагера! Искам всички да са минали границата преди изгрев! — закрещя командирът, после се обърна към пленниците. — Не ме интересува дали сте благородници. Ако създавате проблеми, ще ви убием.

Четирима стражи останаха да ги пазят, а останалите бързо почнаха да се подготвят за път. Серван сякаш бе позагубил куража си. Годфри и Зейн също изглеждаха уплашени, а Гранди трепереше от студ и страх.

Джоми се надяваше, че Тад се е справил и генералът наближава. Може би щяха да пристигнат, преди противникът да мине границата. Погледна на изток и видя, че небето изсветлява.

Пъг се стараеше да не зяпа, защото повечето Низши вървяха с наведени глави и си гледаха работата. Накор не се притесняваше и оглеждаше огромните кули, които се извисяваха на стотици стъпки.

— Как ли ги изкачват?

— Сигурно има някакво устройство, което те вдига и смъква — предположи Магнус.

Омадрабар не можеше да се опише с човешки термини. Нямаше бедняшки квартали и гета. Нищо, което да определя класата на гражданина като на познатите му светове.

Тук сградите бяха свързани с мостове над широките булеварди, които пък често минаваха по тунели под някои постройки. Според човешките мерки такъв град щеше да се строи хилядолетия, стига някой въобще да може да си го представи като самостоятелна структура.

Минаха през един от малкото паркове — просто незастроено място, на което растяха дървета и папрати. Пъг осъзна, че стремежът към тези свързани структури е същият, който свързваше социалното и политическото общество в тази култура.

— Дали някога ще разберем тези същества? — тихо попита той спътниците си.

Накор се усмихваше и очевидно бе възхитен.

— Вероятно не. Но бихме могли да постигнем някаква взаимноизгодна спогодба, ако се свържем с точните хора.

— И кои са те? — попита Магнус.

Накор сви рамене.

— Тези, с които сме в момента, надявам се.

Бяха продължили с каруца от Звездния мост заедно с четирима подбрани воини от обществото на Мартук. Пъг усещаше, че се готви нещо грандиозно.

Навсякъде се виждаха въоръжени мъже, жреци и фургони с провизии. Сякаш градът се готвеше за инвазия — но това бе невъзможно.

Това беше родната планета на дасатите и наоколо не бе останал нито един враг.

От опита си с Войната на разлома и Войната на студенокръвните Пъг знаеше, че врагът може да удари навсякъде с магия. Но кой щеше да е луд да нападне това място? Този свят не беше населен с милиони, а с милиарди. Освен това дасатската армия се състоеше само от най-коравите оцелели. Те се подлагаха на изпитания непрекъснато, след като навършеха петнадесет години. И бяха толкова много! Според Мартук само в града имаше седем милиона жители, от които поне милион воини от различни общества. Това беше почти колкото населението на Кеш и много повече от това на Кралството.

Пъг се замисли дали дасатите изобщо имат души. Ако не бяха писмата, които си беше пратил, щеше да е напълно поразен. Возеше се в каруца заедно със сина си и Накор, заобиколен от милиарди същества, които щяха да го убият като част от ежедневната си работа, и нямаше представа какво прави тук. Някъде на този свят беше отговорът, макар той още да не знаеше въпроса.

Във всички случаи искаше да узнае защо е тази мащабна мобилизация на Омадрабар. От това, което знаеше, дасатите вече нямаха врагове. ТеКарана бе накарал йерофантите да търсят нови светове за завладяване. Пъг и Мартук си бяха говорили няколко пъти на тази тема, но не бяха стигнали до съществени заключения.

Влязоха в някакъв малък двор, над който се извисяваше сграда или може би част от стената — бяха стигнали дома на Мартук.

Пъг изчака, докато дасатът инструктираше воините да обезопасят къщата, макар че това не беше никак точен термин. По-скоро беше серия от апартаменти, вградени в градската стена. Или в една от многото стени.

Пъг продължаваше да се изумява. Това беше най-неземният свят, който посещаваше. Делекордия имаше общи неща с първата реалност и населението беше миролюбиво. Косриди пък беше копие на Мидкемия и му изглеждаше познато.

Тук беше различно. Въобще не можеше да обхване мащабността и липсата на нещо познато. Едно време смяташе, че първият му сблъсък с цуранската култура в робския лагер е бил трудна работа. Но цураните бяха хора и обичаха семействата си. Ценяха героизма, лоялността и саможертвата. Дасатите вероятно нямаха думи за подобни концепции. Опита да ги опише, но стигна само до кураж, прецизност и себеотрицание.

Отведоха ги в една стая и Мартук заповяда на слугите си да не ги закачат. Не трябваше да разговарят с тях и да ги товарят със задачи.

Изминаха няколко часа и най-сетне ги повикаха в личните покои на Мартук, които гледаха над централния площад.

В помещението ги очакваха Мартук и още трима. Наруийн и Валко стояха до вратата. Младежът изглеждаше някак несигурен и притеснен.

До домакина стоеше висок мъж с тъмна коса и брада. Изглеждаше като дасат, но в него имаше нещо… Пъг внезапно усети как светът му се преобръща, сякаш сетивата го предаваха напълно. Пред него стоеше същество, което не можеше да съществува. Беше дасат, но и някой добре познат на Пъг.

Мъжът пристъпи и заговори с познат глас на Кралската реч.

— Тук ме наричат Градинаря — застана пред новодошлите и погледна Пъг. След това кимна на Накор, който зяпаше с отворена уста.

После застана пред Магнус и попита:

— Това ли е внук ми?

— Макрос — прошепна Пъг.

22

Разкрития

Джоми се съпротивляваше.

Бяха вързали ръцете му зад гърба и го подкарваха заедно с останалите момчета към трите изтеглени на брега лодки. Те бяха тесни и приличаха повече на корабни, отколкото на речни. Джоми предполагаше, че могат да плуват до устието, защото тук реката течеше бавно и се прекосяваше за минути.

Границата между Салматер и Оласко беше на около миля югозападно от реката, така че имаше шанс ролдемските части да ги настигнат, преди да я пресекат. Поне Джоми се молеше за това. Ако започнеха да ги разпитват, двамата със Зейн нямаха шансове. Принцовете и братовчедите им може и да струваха доста, но едва ли някой щеше да плати откуп за фермерски синове от другия край на света.

Внезапно един от стражите се свлече. Джоми и останалите се огледаха объркано, но след момент чуха свистенето на стрелите.

— Наведете се — извика Джоми и момчетата опитаха да се прикрият зад борда. Трима войници бяха останали да ги пазят на лодката, но и те се озъртаха объркано, опитваха се да преценят откъде идват стрелите.

— Тръгвайте! — извика командирът и двама мъже се прехвърлиха през борда. Започнаха да бутат лодката навътре, но единият бе улучен в гърба. Другият опита да се покатери, но Джоми го изрита с все сила в лицето и той падна във водата.

Последният пазач извади меча си, но Зейн скочи и го удари с рамо в гърба. Мъжът политна и падна върху Джоми. Сборичкаха се, а лодката бавно започна да се спуска по течението.

Войникът опита да се откопчи от Джоми, но Зейн го беше затиснал и го удари с глава. Годфри го хапеше за ръката, а Джоми се мъчеше да си поеме дъх. Серван последва примера на Зейн, удари мъжа с глава и го повали в безсъзнание.

— Добре, че не носят шлемове — обади се Зейн.

— Вземи му ножа — нареди Серван.

Зейн се завъртя и напипа дръжката на ножа, който висеше на колана на припадналия.

— Махнете се от мен — помоли Джоми, който едва дишаше.

Зейн вдигна ножа зад себе си, а Годфри почна да реже въжетата на ръцете си.

— Ау! Дръж го по-стабилно.

— Лодката се клати! — оправда се Зейн. — Не съм виновен!

— Махнете се от мен! — изкрещя Джоми.

Най-накрая Годфри преряза въжетата, макар че се поряза по китката. Бързо освободи Зейн, Серван, Гранди и Джоми и после изхвърлиха войника зад борда.

Докато се освобождаваха, лодката бе отплувала на стотина метра надолу и навлизаше в главното течение.

— Къде са веслата? — попита Серван.

— На брега — отвърна Джоми.

— Ще трябва да плуваме — заяви Зейн, скочи във водата и заплува към източния бряг. Останалите го последваха. Излязоха на брега доста надолу по течението.

— Побързайте! — Серван им махна да се скрият сред дърветата. — Може да ни преследват.

Запромъкваха се нагоре по реката. Скоро чуха шума от битката, но се намираха от другата страна на хълма и не виждаха нищо.

— Аз ще погледна — каза Джоми.

Бързо се изкатери по склона и погледна. Ролдемските войници се бяха спуснали от изток и бяха в лагера на салматерците.

— Идвайте! — извика Джоми. — Спипахме ги!

Момчетата затичаха покрай брега. Докато успеят да стигнат до лагера, врагът вече се бе предал и не оказваше съпротива.

Генерал Деврийс се приближи към тях. На лицето му бе изписано облекчение. Тад беше до него.

— Ваше височество! В безопасност сте!

— Генерале, и аз съм щастлив да ви видя — каза Гранди.

— Когато този младеж се върна в лагера, наредих незабавно първа и трета да тръгнат в поход.

— Виждам, че не ви е допаднал моят план за шестдесет мъже в лодка, сър? — обади се Серван.

— Планът не е лош, ако исках да разделя силите си. Но като разбрах, че съм изпратил двама членове на кралската фамилия насред салматерски рейд… Не исках да обяснявам на бащите ви, особено на вашия, ваше височество, защо съм причинил гибелта на синовете им. Разузнаването ни подведе. Мислех, че ви изпращам максимално далече от конфликта, а ви натиках право в ръцете на салматерците.

— Предполагам, че ще спрат да изпращат отряди, щом разберат, че защитаваме Оласко, сякаш е изконна ролдемска територия.

— Генерале, пленихте ли командира им? — попита Гранди.

— Така мисля. Огледайте.

Пленниците бяха насядали на пясъка.

Гранди ги огледа един по един и посочи.

— Този.

Генералът махна да го доведат.

— Този мъж изби двадесет души — каза младият принц.

— Те бяха дезертьори! — извика пленникът.

— Тогава трябваше да ги оставите на ролдемското правосъдие — Гранди се обърна към генерала. — Обесете го.

— Аз съм военнопленник! — изкрещя капитанът, докато двама войници му извиваха ръцете.

— Не носиш униформа — отвърна генералът. — Според мен си обикновен бандит. Щом Негово височество нарежда да те обесим, ще те обесим — генералът кимна на сержант Валенски и той и няколко войници поведоха капитана към дърветата.

— Ами останалите?

— Пуснете ги — нареди принцът. — Нека оповестят, че Ролдем смята тези острови за свои, колкото и земята под замъка на баща ми. Оласко е част от Ролдем и ще го защитаваме. Ще накарам баща ми да попълни първа и трета и да разположи пълен гарнизон в Опардум. Трябва да спрем тези нападения.

Генералът се усмихна леко и заповяда:

— Отведете пленниците до лодките им и ги пуснете да се приберат.

Серван се приближи до братовчед си.

— Това беше… впечатляващо.

— Да — съгласи се Джоми и добави, — ваше височество.

Младият принц сякаш беше пораснал с няколко години от вчера.

— Мисля, че е време да се прибираме — каза Гранди, обърна се и тръгна след генерала. След кратко колебание останалите го последваха.

Миранда дойде в съзнание и откри, че вече не е вързана. Стана и си пое въздух. Можеше да диша без болки, а усещането, което бе замъглявало съзнанието й, бе изчезнало.

Огледа се. Вече не беше в предишната стая, а в нещо наподобяващо шатра. Въпреки това стените бяха твърди и гладки като камък.

Пред нея се появи дасат с черна роба и златен кръг на гърдите. Можеше да види през него и разбра, че е само образ. Напрегна се и откри, че магията й работи, но по някакъв странен начин.

— Вече си в съзнание — образът говореше на дасатски, но тя го разбираше. — Тук си от три дни. Погрижихме се да можеш да ядеш, пиеш и дишаш нормално. Оставихме те да си възвърнеш способностите… до известна степен.

Миранда опита да се пренесе в Събранието. Това беше едно от най-силните й умения, но не се получи нищо.

— Потрудихме се малко. Способностите ти работят само в границите на това помещение — продължи образът на дасата. — Съществото, което те доведе, каза, че си могъщ магьосник и можем да научим много от теб. Наблюдаваме ви отдавна, цуранска жено. Воините ви са като деца, но се боим от онези с черните роби.

Образът изчезна, но гласът продължи:

— Почини си. Предстоят много тестове. Ако съдействаш, ще останеш жива.

Нямаше нужда да пояснява какво ще се случи, ако не съдейства.

— Това е много интересно — каза Накор.

Пъг не можеше да повярва на очите си. Дасатът, който стоеше пред него, беше Черния Макрос, някогашният обитател на Острова на чародея и баща на Миранда. Провери с магическите си сетива и се убеди, че това не е илюзия или заклинание. За последно го бе видял при битката с демонския крал, когато бе затворил разлома.

— Ти си мъртъв.

— Бях — отвърна Макрос. — Ела, очаква ни дълъг разговор, а нямаме много време.

Без повече обяснения или извинения към останалите двамата се оттеглиха в една малка градинка.

— Това бедно парче земя получава само около час светлина, когато слънцето е директно отгоре — Макрос говореше на Кралската реч. Явно не искаше никой друг да разбере какво ще си кажат.

— Не знам какво да кажа. Напълно съм объркан — призна Пъг.

Макрос му посочи една пейка.

— Дасатите не медитират, така че трябваше да преустроя това място.

Пъг се усмихна. Пейката беше точно копие на онази във Вила Беата.

— Как е възможно?

— Разгневих боговете — Макрос седна и Пъг се настани до него. — Използвах целия си магически арсенал срещу Маарг, докато ти се мъчеше да затвориш разлома между петия кръг и Шила. Явно си успял, иначе нямаше да си тук. Някои от спомените ми все още липсват. Например помня кога те видях за пръв път. Помня и кога се видяхме за последно с Накор, но не се сещам кога се запознахме. Почти не помня жена си и дъщеря си, макар да знам, че имах жена и дъщеря.

— Миранда, моята съпруга — поясни Пъг.

Макрос кимна и погледна стената на градинката. В очите му имаше болка.

— Това ли е наказанието ти, че си разгневил боговете на Мидкемия? — попита Пъг.

— Да. Сражавах се с Маарг, когато внезапно болката изчезна и се устремих към някаква бяла светлина. След това се озовах пред Лимс-Крагма — той направи пауза. — Бил ли си при нея?

— Два пъти — призна Пъг. — В една зала със саркофази?

— Безкрайна във всички посоки. Умрелите лягат там, а после отиват на съд при богинята и заемат новото си място в Колелото на живота — Макрос въздъхна. — Но не и аз. Говорих с нея, но ще ти спестя подробностите. Знаеш, че бях суетен човек и смятах, че преценката ми е много по-добра от тази на другите.

Пъг кимна и каза:

— За повечето неща беше прав. Томас никога нямаше да преживее трансформацията в Драконов господар, ако не беше ти. А кой знае какво щеше да стане с мен.

— Това бяха дребни намеси. Помниш ли, че се опитах да стана бог?

— Искаше да се възвисиш, когато Накор те откри, нали?

— Да. Исках да ускоря завръщането на Сариг, изгубения Бог на Магията.

— Затова ли те наказаха?

— Боговете мразят надменните. Те ни подтикват към велики дела, но без нашата вяра изтляват. Как ще ги почитаме, ако станем като тях?

— Аха — отвърна Пъг.

— Чуй какво трябва да знаеш. Останалото може да почака. Дасатите са открили Келеуан.

— Заради талноя.

— По-добре не споменавай това име. Ще ти обясня след малко.

— Добре. Кажи важното.

— Всичко е свързано. Още от самото начало. Нали знаеш историите за Войните на хаоса?

— Томас пази спомените на Ашен-Шугар.

— Спомня ли си триумфа, когато са скрили Камъка на живота и са прогонили Драконовата орда от Мидкемия?

— Да. Това е било в края на Войните. Разказвал ми е историята. Говорихме за това, преди синът му Калис да освободи енергията от Камъка на живота.

— Аха. Нямам спомен за това нещо. Но е добре. Една тревога по-малко. Трябва да знаеш, че Войните на хаоса никога не са преставали. Войната на разлома, нашествието на Изумрудената кралица и всички останали заплахи са част от тях. А най-опасното тепърва предстои.

— Дасатите?

— Да — отвърна Макрос. — И този свят е имал Войни на хаоса, но един бог е излязъл победител. Сега го знаят като Мрачния, но всъщност е техният бог на злото. Огледай се, Пъг. В това ще се превърне Мидкемия, ако Безименният успее да я завладее.

— Невероятно.

— Вярвам, че дасатите невинаги са били такива. Но и в най-добрата си проява няма да са желани гости на Мидкемия. Дори заради дребния факт, че ще умъртвят земята, ако стоят достатъчно дълго на нея. Освен това са толкова агресивни, че пред тях планинските тролове са кротки мили създания — Макрос се засмя. — Виж, все още си спомням някои неща от предишния си живот. Когато се преродих, ми позволиха да запазя някои спомени, за да имам представа какво трябва да свърша. Разбираш ли, аз съм Градинаря и се грижа за едно много деликатно и крехко цвете.

— Бялото?

— Да, Бялото. Пъг, нищо не умира завинаги. Просто се променя. Нищо не се унищожава. Просто минава от материя в енергия, от енергия в съзнание, от съзнание в дух. Важно е да го разбереш, защото когато всичко свърши, ще изпиташ дълбока лична загуба.

— Предупредиха ме вече.

Макрос стана и закрачи из градинката.

— Когато Мрачният се издигнал, останалите богове били заловени и затворени. Дасатите били променени и изкривени, докато не загубили всички спомени за доброто. Бялото се опитва да създава такива… джобове от добро, където може. Имаме очевидни членове, като лечителите, които са презрени заради дребния импулс да помагат на другите. Освен това имаме и няколко високопоставени воини и жреци.

— Макрос, дойдох тук, защото разбрах, че има заплаха за Мидкемия. Каква е?

— Пъг, няма рационална причина дасатите да искат да завладеят свят от първото ниво. Знаеш го.

— Накор смята, че злото е лудо по природа, дори да действа организирано.

— В нашата реалност… — Макрос спря. — В твоята реалност това е вярно. Но тук? — той сви рамене в съвсем човешки жест. — Аз съм дасат от тридесет години. Малко ми е трудно с времевата разлика.

— Няма те по-скоро от петдесет.

Макрос изглеждаше уморен.

— Осъзнах се като младо момче, което се готвеше за първото си изпитание. Почти година гледах отвътре, докато двете ни съзнания не се сляха и не поех контрол. Не знам на какво точно са способни тук боговете на Мидкемия. Вероятно затова си тук, в ролята си на техен агент. Но ми изиграха номер…

— Банат — обади се Пъг. — Калкин.

— Измамникът? — Макрос кимна. — Да, прилича на негово дело. Аз съм дасат, но същевременно и човек. Разполагам с ума на Черния Макрос, който — без излишна скромност — беше сред най-могъщите същества на Мидкемия, а тук се озовах в тялото на момче. Повечето ми способности бяха изчезнали.

— Но не всички?

— Не. Успях да повъзвърна някои. Трябваше да се старая да ги крия, иначе щях да стана жрец или да ме убият. Вербувах други като мен. Мартук е най-добрият ми ученик. Въпреки че е с десетина години по-възрастен, се обръща за наставления към мен. Той е първият дасат, който прояви съчувствие.

— Историята на Наруийн и Валко.

— Да. Той ви подготви за това пътуване. Имам много въпроси, но повечето могат да почакат. Най-важното, което трябва да знам, е дали намерихте талноя?

— Да, открихме всичките.

— Добре. Те са важна част от случващото се. Разбираш ли, Мрачният търси начин да разшири владенията си в първия кръг. Първият разлом на Келеуан беше случаен. Жреците не са толкова добри учени като вас, но все пак работят систематично и подобряват знанията си. Изпращат разузнавачи, малки хомункулуси, които носят жезли, за да осигуряват енергия за разломите. Всичките бяха унищожени, с изключение на един. Някой от другата страна им помага, макар да не мога да си представя такъв луд.

— Лесо Варен — каза Пъг и усети как го обзема безпокойство. — Той е достатъчно откачен.

— Ще ми обясниш за него след малко. Дасатите са стъпили на Келеуан. Мощта на Събранието ще ги удържи за известно време, но рано или късно ще надделеят. След това ще открият Мидкемия, а оттам кой знае още колко светове? Балансът между първото и второто ниво вече е крехък. Например Делекордия въобще не би трябвало да съществува. Ако Мрачният стигне Мидкемия, равновесието ще бъде унищожено. Първата и втората реалност ще се слеят в нещо… ново и милиарди ще загинат.

— Не съм сигурен, че разбирам всичко, Макрос. Дасатите са вече там. Нали каза, че агентите на Мрачния вече са на Келеуан. Ако това катастрофално събитие щеше да се случи, нямаше ли вече да е станало?

— Не разбираш, Пъг. Мрачният не е някаква духовна абстракция, която да се проявява за кратко, като боговете на Мидкемия. Мрачният бог е чудовищно създание, което живее в огромна зала в недрата на този свят. Той е истински, телесен, и живее, за да унищожава — Макрос го погледна в очите. — Нямам достатъчно високопоставени агенти, но вярвам, че дасатите планират инвазия. Знам, че е започнала сериозна мобилизация и на Дванадесетте свята.

Пъг бавно кимна.

Макрос седна до него и попита:

— Какво знаеш за талноите?

— Томас си спомня битките на Ашен-Шугар, когато валхеру са нападнали втората реалност. Калкин ни каза, че това са духовете на убитите дасати, чиято енергия задвижва тези смъртоносни машини.

— Донякъде е вярно — каза Макрос. — Би трябвало да си разбрал, че цялата дасатска магия се основава на некромантството. Цялата енергия идва от убиването. Ако си спомняш какво причини Мурмандамус по време на бунта си, дасатите го постигат за един ден. Годишно хиляди деца загиват при прочиствания. Жреците улавят тази енергия и пленяват душите — Макрос направи пауза. — Но талноите не са това, което си мислиш. Има „талнои“ на служба при ТеКарана и неговите принцове, но те са просто подбрани воини с фалшиви брони, които се появяват при определени ситуации.

— А тези на Мидкемия?

— Те са скрити там. Това са истинските талнои.

— Кой ги е скрил?

— Това е загадка. Дори да съм знаел едно време, сега не помня. Може би някой ден ще се сетя. Ето какво трябва да знаеш за тях. Това не са машини, движени от душите на загиналите дасати. Това са духовете на десетте хиляди дасатски бога, пленени и затворени вътре.

— Богове ли? — Пъг зяпна.

— Като тези на Мидкемия, и те не умират трудно. А дори да умрат, не искат да останат в това състояние. Виждаш ли, можем да си говорим за тия неща до безкрай, но аз имам теория. Мрачният иска да стигне до Мидкемия с едничката цел да ги унищожи напълно. И няма да се спре дори ако трябва да погуби цялата планета.

— Тоест трябва да го спрем ние — прошепна Пъг.

— Да.

ГНЕВЪТ НА ЛУДИЯ БОГ

На Лейси,

с благодарност, че беше до мен и запази чувството си за хумор.

Благодарности

Както винаги, нямаше да сътворя поредната глава от тази сага без основата, дадена ми от оригиналните създатели на Мидкемия.

Благодаря на семейството и приятелите си, които поддържат нужния баланс в живота ми и запазват нормалния ми разсъдък, доколкото е възможно.

На Джонатан Матсън, защото беше скалата, на която изградих кариерата си. Без неговото напътствие и търпение нямаше да постигна и половината.

И специално благодаря на редакторите си Джейн Джонсън, Дженифър Брел, Катрин Нинцел и Ема Кууд за разбирането, особено в трудните времена, и за виталната подкрепа. Надявам се вярата ви в мен да е оправдана и работната страст да не спира да кипи. Нямаше да успея без вас.

Реймънд Фийст

Сан Диего, Калифорния

1

Бягство

Миранда изпищя.

Жестоката агония, която бе впримчила съзнанието й, за момент изчезна и в този миг тя откри това, което търсеше. Сетивата й бяха погълнати от битката с противниците, но една малка и дисциплинирана част от съзнанието й беше подготвена. Беше употребила цялата си сила, за да отдели тази част от заслепяващата болка, съпътстваща дългите разпити и мъчения. При последните четири сеанса с дасатските жреци бе успяла да подчини тялото си и бе издържала на тормоза. Нервите й протестираха срещу неземните енергии, които опитваха да проникнат в самата й същност, но се бе научила да игнорира физическата болка още преди векове. Менталните атаки бяха по-неприятни, защото удряха по основния й източник на сила — уникалния интелект, който я бе направил невероятно могъща магьосница.

Дасатските духовници нямаха никакъв финес. Бяха нахлули в мислите й като мечка, бъркаща в пчелен кошер. Едно по-слабо съзнание щеше да бъде пометено още при първия удар. При третото подобно нападение Миранда почти бе докарана до идиотизъм. Въпреки това тя се бореше, защото знаеше, че не може да победи, ако не оцелее. Затова всичките й забележителни таланти бяха насочени към устояването на тези атаки.

Способността да се фокусира върху тази частица, това парченце, успя да я опази от лудостта. Решимостта да избяга от плен й даваше нужната цел.

В момента се преструваше на припаднала — нова стратегия в борбата с тъмничарите й. Освен ако тези същества не разполагаха с по-изострени сетива, отколкото показваха, номерът щеше да мине. Фалшивата липса на съзнание беше първият й успех по време на пленничеството. Въпреки риска се бе съсредоточила да диша бавно и накъсано. Жреците знаеха малко за хората и едва ли бяха наясно кои признаци да наблюдават. Битката беше на ниво съзнания и точно там тя щеше да триумфира. Беше сигурна, че е научила повече за противниците си, отколкото те за нея.

По един дасатите нямаше да са никаква пречка за опитен маг, а дори и за по-напредналите й ученици. Без капана на Лесо Варен тя без съмнение щеше да се справи с двамата жреци, които я бяха пленили. Но Варен беше сила, с която трябваше да се съобразява. Некромант с вековен опит, когото едва ли щеше да победи сама. Досега поне три от телата му бяха убивани, но той оцеляваше. Миранда нямаше шанс срещу обединената мощ на дасатите и Варен.

Беше разбрала, че жреците също използват някаква некромантска магия. През целия си живот бе отбягвала духовните магии, защото в основата си те бяха проявления на боговете. Сега съжаляваше за този си избор. Нейният съпруг, Пъг, бе единственият магьосник, който си бе поставил за цел да изучава подобни сили, при това въпреки традиционната потайност на религиозните ордени. Той имаше големи познания за черните магии благодарение на сблъсъците си с пантатийските жреци и техния култ. Бе успял да осуети неколкократните им опити да посеят хаос по целия свят. Миранда бе слушала бегло дискусии по темата и сега съжаляваше, че не е обръщала повече внимание.

Налагаше се да учи в движение. Жреците бяха напористи и непохватни и често разкриваха повече за своите дарби, отколкото научаваха за нейните. Липсата на финес в магията им работеше в нейна полза.

Чу, че мъчителите й излизат, но не отвори очи, остави сетивността бавно да се върне в горните слоеве на съзнанието й. Постепенно то започна да се прояснява, но с това се върна и болката. Миранда потисна импулса да изкрещи и задиша дълбоко, за да овладее агонията.

Лежеше върху каменна плоча, от която се излъчваше зла, неземна енергия. Самият досег с нея беше неприятен, а Миранда бе завързана, без никакви дрехи. Тялото й бе мокро от пот. Мускулите й бяха схванати, вързаните й крайници й създаваха допълнително неудобство. Наложи се да използва цялата си воля, за да се успокои и да остави болката да отшуми.

Вече почти седмица устояваше на дасатските разпити. Жреците се опитваха да научат колкото се може повече за нейната раса. За щастие, незнанието им й даваше предимство — дасатите нямаха опит с човешкото коварство и сериозно я подценяваха.

Реши да остави размислите за дасатите и да се съсредоточи върху бягството. След пленяването бързо бе преценила, че най-добрата тактика е да им издаде достатъчно, за да повярват на всяка нейна дума. Варен, който в момента обитаваше тялото на цуранския магьосник Винтаката, не се бе появявал от момента на пленяването й. Нещо, за което бе благодарна, защото той щеше да окаже сериозна помощ на дасатите. От друга страна, магьосникът си имаше собствени планове и въобще не се интересуваше от успехите на жреците, а само от това да ги използва.

Отвори очи. Мъчителите й бяха излезли, точно както очакваше. За момент се бе притеснила да не би единият да е останал, за да я наблюдава. Понякога дасатите говореха нормално с нея, друг път направо започваха с физическите мъчения. В действията им нямаше ясна логика и подредба. Отначало й бяха оставили способностите й, защото бяха любопитни докъде се простират. На четвъртия ден тя опита да удари един от жреците с цялата си мощ, когато докосна голото й тяло. В отговор съществата използваха заклинание, което я лиши от всичките й магически дарби.

Всеки сантиметър от тялото й пищеше от агония. Миранда си пое дълбоко дъх и впрегна цялата си воля, за да пренебрегне болката.

Пое си отново дъх и реши да опита дали наученото от мъчителите е вярно, или е просто напразна надежда. Накара съзнанието си да заработи по друг начин и изрече дребно заклинание, тихичко, почти без звук. Болката бавно започна да се оттегля! Най-сетне бе открила това, което търсеше.

Затвори очи и потърси образа, който бе запаметила по време на разпитите. Интуитивно знаеше, че е открила нещо важно, но не можеше да осъзнае какво. Искаше й се да има някаква връзка с Пъг или Накор. Двамата имаха невероятни познания за самата същност на магията, наричана често от Накор просто „оная работа“. Миранда се усмихна и отново пое дъх. Ако не беше в подобна ситуация, щеше да се засмее.

Накор щеше да се гордее с нея, че толкова бързо се е ориентирала в света на дасатите. Енергиите тук бяха подобни на тези у дома, но някак… Как ли щеше да се изрази Накор? Бяха изкривени. Сякаш енергиите се движеха под ъгъл спрямо тези, които тя познаваше. Все едно се учеше да ходи отново, но трябваше да се движи настрани, за да върви напред.

Пресегна се със съзнанието си и докосна оковите. Нямаше да й коства никакво усилие да ги отвори. Тя бързо се освободи.

Седна и започна да раздвижва крайниците си, за да си възвърне кръвообращението. Бе живяла няколко века, но изглеждаше на около четиридесет години. Беше стройна, но изненадващо силна, защото често се разхождаше из Острова на чародея и обичаше да плува. В косата й имаше само няколко бели косъма, а очите й бяха млади и жизнени. Магията наистина осигуряваше дълъг живот на някои от практикуващите я.

Паренето в стомаха започна да преминава. Поне дасатите не бяха използвали нажежени железа и остри ножове. Просто я пребиваха, когато смятаха, че ще има някаква полза.

Ако някога отново видеше Накор, щеше да го разцелува. Без неговото твърдение, че магията е съставена от някаква фундаментална енергия, нямаше да разбере как работи по различен начин в света на дасатите…

Беше сигурна, че все още е на Келеуан, в черната сфера, която бе видяла, преди да я пленят. Стаята всъщност беше малко помещение без таван — или той беше толкова високо, че се губеше в сумрака. За пръв път можеше да се огледа свободно. Входът беше закрит със завеса, но стойките, на които висеше, бяха високи само десетина стъпки. На фона на светлината, която се излъчваше от един странен камък на масата, материята изглеждаше тъмносивкава. Миранда затвори очи и отпусна сетива към границите на сферата.

Защо ли обичайните правила на магията бяха заменени от дасатските? Сякаш бяха пренесли част от собствения си свят тук.

Тя се изправи. Най-сетне го осъзна. Дасатите не само щяха да нападнат Келеуан, а и да го променят, така че да могат да живеят на него. Готвеха се за колонизация!

Сега вече беше съвсем наложително да избяга и да предупреди Събранието на Великите. Дасатите просто трябваше да разширят сферата. Нямаше да е лесно, но щеше да свърши работа. С достатъчно енергия тя щеше да обхване целия свят и да го преобрази, да го направи като тези от второто ниво на реалност. Или да го превърне в нещо като планетата Делекордия, която съществуваше между двете нива, както бе открил Пъг.

Отново протегна менталните си сетива. Бавно и полека, готова да ги оттегли в мига, в който докоснат нещо разумно, за да не я усетят мъчителите.

Видя, че дрехите й са метнати в един ъгъл на стаята, и бързо се облече. Нямаше проблем да се появи гола в Залата на Събранието, а и цураните не се притесняваха от голотата, за разлика от повечето култури на Мидкемия, но щеше да е някак лишено от достойнство.

Поколеба се. Времето течеше, но тя искаше да остане още малко и да се върне в Събранието с повече информация. За момент се зачуди дали да не направи заклинание за невидимост и да остане в сферата. Не, все пак щеше да е по-добре да предупреди магьосниците и да се върне с пълната им мощ.

Затвори очи и пробва да усети купола над себе си. Беше болезнено и се наложи да се отдръпне бързо, но успя да научи достатъчно. Това беше границата между първата и втората реалност, или поне тази част, която дасатите бяха пренесли на Келеуан. Щеше да успее да я прекоси, но първо трябваше да се подготви.

Зачуди се колко ли от мъчителите й са наоколо и изпрати лека частица от възприятията си, за да долови жизнените енергии. Ако се контролираше, нямаше да вдигне тревога. Ето един. Чувството беше, сякаш бузата й бе докосната от дребно семенце, понесено от вятъра. Побърза да се отдръпне, преди да я усетят. След още няколко опита се увери, че в купола има само двама жреци.

Пое си дълбоко дъх и се приготви за действие. След това се поколеба.

Знаеше, че най-разумно ще е да избяга, да предупреди Събранието и да се върне с достатъчно магьосници, за да отблъснат тази атака. Но част от нея искаше да научи повече за нашествениците, за да разбере по-добре срещу какво са изправени. В случай, че Пъг не се завърнеше от света на дасатите. Мисъл, която я ужасяваше.

Беше сигурна, че може да се справи с двамата жреци и да вземе единия в плен. С радост щеше да отвърне на гостоприемството, което й бяха оказали. Предполагаше, че Варен се е върнал в Събранието и е обяснил на останалите, че тя просто се е прехвърлила спешно на Мидкемия. Можеше да минат седмици, преди изчезването й да се установи и да се повдигнат въпроси. Секретността, с която действаха агентите на Конклава, беше и недостатък. Вероятно щеше да мине месец, преди да я потърсят.

Проучи най-близката „стена“. Опитваше се да долови ритъма на енергиите. Бягството нямаше да е лесно, защото не познаваше околния терен, а един далечен скок през тази бариера чак до Събранието беше доста рисков.

Реши да се пренесе до един близък хълм, където растяха красиви цветя. Гледката й бе направила впечатление малко преди да стигнат поляната с купола.

Внезапно долови нечие присъствие и се обърна. Единият дасатски жрец насочваше някакво устройство към нея. Миранда се постара да използва всичко научено за магията на това място и хвърли срещу него заклинание, което трябваше просто да го зашемети. Вместо това енергията сякаш изригна от нея и помете дасата през завесата от невидима сила.

Зад завесата имаше стена от някакво чуждопланетно дърво. Тялото на жреца я пръсна и влетя в съседното помещение. Миранда за момент погледна кървавата следа и й направи впечатление, че е по-скоро оранжева, а не червена.

Неочакваната мощ на атаката имаше едно предимство — вторият жрец бе съборен на пода от удара с отблъснатото тяло.

Миранда бързо се приближи и установи, че първият е мъртъв, а вторият е загубил съзнание. Огледа се набързо, да не би някой да е убегнал на сетивата й, но в крайна сметка беше сама, с един труп и един потенциален пленник.

Най-сетне имаше пълна видимост към целия затвор. Сферата беше с диаметър стотина стъпки, преградена на помещения с дървени стени и завеси. Имаше два нара, маса с пособия за писане, още една от странните каменни лампи и сандък. Подът беше покрит с вълнена черга. Миранда се огледа и видя цял куп непознати предмети. Това, което й убягваше, беше средството за транспортиране между света на дасатите и Келеуан. Очакваше нещо обемно, от типа на цуранските машини за разломи или поне някакъв пиедестал, на който да се стъпва, но не успя да открие нещо очевидно.

Беше ядосана и усети, че започва да кипва. Как смееха тези същества да нахлуват в света й и да го нападат? Миранда имаше избухлив характер, наследство от майка й. Цял живот се стараеше да го контролира, но когато избухнеше, единственият избор на близките й беше да я оставят на мира.

На пода се бе разпиляла купчина пергаменти и Миранда набързо събра цял наръч. Какво ли беше написано на чуждоземния език? Може би нещо, което да хвърли светлина върху предстоящите събития?

Чу стон и видя как поваленият жрец помръдва. Без да се колебае, пристъпи напред и го изрита с все сила в челюстта.

— Проклятие! — главата на дасата беше като гранит. За момент си помисли, че си е счупила крака. Коленичи, хвана пергаментите с лявата си ръка и го стисна за яката с дясната. — Ти идваш с мен!

Затвори очи и насочи вниманието си към стената на сферата. Опитваше се да усети енергийните потоци, сякаш настройваше струните на музикален инструмент.

Когато прецени, че е готова, се прехвърли. За момент тялото й сякаш бе разкъсано от кипящата енергия и тя изпищя. Все едно по нервите й бе потекъл лед. Когато се осъзна, видя, че е коленичила в тревата на хълма. Беше сутрин, което неизвестно защо я изненада. Всичко я болеше и дори й беше трудно да диша.

Очевидно тялото й се съпротивляваше на завръщането си в естествената си среда. Миранда не знаеше какво са й направили дасатите, за да може да живее при техните условия, но обратният процес явно щеше да е изпълнен с агония.

Жрецът бе оцелял при прехвърлянето. Миранда го стисна за рамото, сякаш само това й пречеше да загуби съзнание. След момент болката отслабна и тялото й започна да се адаптира. Тя си пое дълбоко дъх, отвори очи, но след миг отново стисна клепачи.

— Това не е добре…

Стисна зъби и се пренесе в Събранието. В помещението имаше двама магьосници и тя пусна пленника си в краката им.

— Това е дасатски жрец. Вържете го — не знаеше дали двамата са посветени за талноя, но всички в Събранието бяха научили за заплахата от дасатско нашествие. Неочакваната й поява ги стресна за момент, но те побързаха да се подчинят на нарежданията й. Стресът от бягството беше изчерпал и последните й сили. Миранда се олюля, падна и изгуби съзнание.

Отвори очи и видя, че е в покоите, които използваха с Пъг, когато гостуваха на Келеуан. До леглото й стоеше Аленка, най-старшият член на Събранието. Изражението му беше угрижено и той приличаше на дядо, който бди над болното си внуче.

Миранда примигна и успя да простене:

— Колко… време мина?

— Вчерашният ден и тази сутрин. Как си?

Миранда внимателно се надигна и установи, че е облечена в обикновена бяла нощница.

— Надявам се, нямаш нищо против, че се погрижихме за теб — усмихна се Аленка. — Беше в доста лошо състояние.

Миранда спусна крака от леглото и бавно се изправи. Изчистената й роба беше сгъната на дивана до прозореца. Навън лъчите на следобедното слънце блестяха по повърхността на езерото. Тя смъкна нощницата и навлече робата, без да се притеснява от стария магьосник.

— Какво стана с дасата? — попита, докато се оглеждаше в огледалото на стената.

— В безсъзнание е и по всичко личи, че умира.

— Наистина ли? Не мислех, че раните му са толкова сериозни — Миранда се обърна към стареца. — Искам да го видя. Трябва да свикаме колкото се може повече членове на Събранието.

— Вече го направих — отвърна възрастният мъж. — Вестта за пленника се разчу бързо и не се появиха само тези членове, които не са в състояние да пътуват.

— Ами Винтаката?

— Изчезна — Аленка махна на Миранда и двамата излязоха от стаята и тръгнаха по коридора. — Предполагаме, че е мъртъв или че има нещо общо с цялата тази ситуация.

— Това не е Винтаката, а некромантът, Лесо Варен.

— Аха — отвърна старецът. — Това обяснява нещата — въздъхна и зави по друг коридор. — Жалко. Винтаката ми допадаше, макар че беше малко бъбрив. Винаги ставаше за компания.

— Съжалявам за приятеля ти. Но се боя, че всички ще загубим приятели, преди тази история да свърши.

Той кимна, после посочи, че трябва да завият по още един коридор.

— Затворили сме дасата в защитена стая.

— Браво.

Пред вратата пазеха двама чираци в сиви роби. В самото помещение двама Велики се суетяха над дасатския жрец.

Единият, казваше се Хостан, се обърна и поздрави Миранда. Другият не откъсваше очи от пленника.

— Двамата с Кубай сме убедени, че нещо не е наред с този… мъж.

Вторият магьосник кимна.

— Въобще не показва признаци на подобрение, а дишането му става все по-тежко. Ако беше човек, щях да предположа, че има треска — поклати глава. — Но нямам представа какво да правим с това същество.

Кубай беше магьосник, който се увличаше по лечителството повече от останалите си колеги, които смятаха тези изкуства за присъщи на Низшия път. Според Миранда беше идеалният избор за проучване на дасата.

— Докато ме държаха в плен, успях да науча някои неща за тези същества — каза тя. — Дасатите приличат на хората, доколкото може да се каже същото за раси като елфите и джуджетата. Имат два чифта крайници, очи, уши и така нататък, както виждате. Знам, че имат два пола, а жените раждат малките, също като нас. Това го разбрах, докато жреците ме изследваха внимателно. Не мога да говоря езика им, но позапомних няколко думи и имам обща представа какво знаят за нас.

Обърна се към неколцината магьосници, които се бяха появили веднага щом бяха разбрали, че е дошла, и повиши глас, за да я чуват всички.

— Физически са значително по-силни от нас. Не само заради това, че са на този свят. Но очевидно имат проблеми с различията между реалностите и затова са създали купол, в който да живеят. Нормалните им воини ще се справят без проблеми с нашите — независимо дали са цурани, или от Кралството — моментът беше подходящ да почне да насажда идеята за помощ от Мидкемия.

Погледна жреца и опита да си припомни какво бе научила по време на пленничеството си.

— Определено не изглежда добре — наведе се и видя капките пот, избили по челото на съществото. — Кубай, мисля, че си прав за треската. Сякаш е по-блед, но може и да се лъжа, заради светлината — спря, защото клепачите на жреца започнаха да потрепват. — Мисля, че идва в съзнание.

Двама от магьосниците мигновено започнаха защитни заклинания, но дасатът не се пробуди. Вместо това започна да стене и се загърчи в конвулсии. По кожата му започнаха да избиват мехури.

— Пазете се! — извика Миранда, без да знае защо.

Магьосниците се отдръпнаха назад. Внезапно тялото на жреца се подпали и последва гръмка експлозия, която повали най-близките и заслепи останалите.

Замириса на сяра и изгоряло месо. Всички се закашляха от вонята. На мястото на тялото бе останало само очертание от бяла пепел.

— Какво стана? — попита смаяният Аленка.

— Не знам — отговори Миранда. — Мисля, че извън купола си те не могат да се справят с огромния приток на енергия, който за нас е съвсем естествен. Явно му дойде твърде много и… видяхте какво стана.

— Какво ще правим сега? — попита старият магьосник.

— Ще се върнем при купола и ще го проучим — Миранда отново пое контрола, без да са я питали. — Това е сериозна заплаха за Империята.

Тези думи бяха достатъчни, за да мобилизират всички Велики.

— Трябва не само да го проучим, а и да го унищожим — каза Аленка и се обърна към един от другите магьосници. — Хочака, ще бъдеш ли така добър да известиш Небесната светлина в Свещения град? Обясни на императора какво се случи тук и му предай, че ще получи пълен доклад веднага щом приключим.

Миранда беше впечатлена от твърдия тон на стария магьосник и предположи, че като млад е бил внушителна фигура. Беше от онези тихи хора, които изненадват останалите, когато поемат контрола. Умееше да привлича внимание и излъчваше авторитет.

— Наложи се да поразуча купола, преди да избягам — започна Миранда и направи пауза за по-голям ефект. — Моля за разрешение да ви водя в тази операция.

Великите в стаята се смаяха от това предложение. Жена, при това чужденка, да застане начело? Все пак повечето се обърнаха към Аленка, за да чуят решението му.

— Това е съвсем логично — каза старецът и с тези четири прости думи предаде мощта на най-могъщото събрание на магьосници от два свята на Миранда.

Тя кимна и каза:

— Моля колкото се може повече от членовете да се съберат в Голямата зала след един час. Тогава ще ви обясня, какво знам и как предлагам да действаме.

Магьосниците излязоха, за да известят останалите. Миранда знаеше, че щом научат за опасността, всички Велики ще се появят в залата в уреченото време. Щяха да отсъстват само най-тежко болните.

Върна се в покоите си и седна на един диван. Не смееше да легне в леглото, защото се боеше, че отново ще заспи. Кратката почивка и храната не бяха достатъчни, за да се възстанови от тормоза по време на пленничеството. Трябваше обаче да се съсредоточи върху сериозната заплаха и да пренебрегне глада и болката, защото бяха сериозно притиснати от времето — с всеки миг щеше да става по-трудно да попречат на дасатите, каквито и да бяха плановете им.

На вратата се почука и влезе една от малкото ученички на Великите. Държеше поднос, на който имаше порцеланова кана, плодове и хляб.

— Великият Аленка каза, че имате нужда да се подкрепите.

— Благодаря — отвърна Миранда и й махна да остави подноса. Внезапно осъзна, че е ужасно гладна. Започна да се храни и усети как енергията се връща в изтерзаното й тяло. За пореден път съжали, че не обръща достатъчно внимание на лечителските магии, за разлика от съпруга си. Пъг със сигурност можеше да й възвърне енергията със заклинание или някоя неприятна на вкус, но ефективна отвара.

Мислите за Пъг я натъжиха. Знаеше, че е взел най-подходящите хора, които можеха да оцелеят в света на дасатите, но все пак се тревожеше. Обичаше съпруга си дълбоко. Не със страстта на младостта. Това го бе надживяла още преди Пъг да се роди. Обичаше го по-скоро с пълното разбиране на уникалните му способности, които го правеха най-подходящ за житейски спътник. Синовете й пък се бяха оказали неочаквана благословия. Може и да не беше най-добрата майка, но във всички случаи й харесваше да е майка.

Калеб беше предизвикателство, особено когато се оказа, че няма никаква магическа дарба, за разлика от брат си. Миранда обичаше Магнус с онази любов, която е запазена за първородните, но и Калеб имаше място в сърцето й, особено като се имаше предвид трудното му детство. Шегите на другите с него бяха доста жестоки, а застъпничеството на Магнус — едновременно благословия и проклятие. Все пак и двамата бяха развили изключителни качества и се бяха превърнали в мъже, с които можеше да се гордее.

Хапна още малко и се изправи. Заради Пъг, Магнус и Калеб бе готова дори да унищожи света на дасатите. Това бяха най-важните хора в живота й. Усети, че я обзема гняв. Ако Пъг беше тук, щеше да я сгълчи, че по този начин замъглява преценката си.

Протегна схванатите си крайници. После щеше да се занимава със собствените си физически неразположения. Сега трябваше да отблъсне нашествието.

На вратата се почука и влезе Аленка.

— Събраха се.

Миранда кимна.

— Благодаря, стари приятелю.

Двамата се отправиха към Голямата зала.

Почти всички места бяха заети, точно както очакваше Миранда. Тихите разговори престанаха веднага щом Аленка застана в средата на подиума.

— Братя… и сестри — започна старецът, спомнил си, че в залата вече присъстват и жени. — Събрахме се по молба на нашата стара приятелка Миранда — и отстъпи, та тя да заеме мястото му. Нямаше нужда да се обяснява коя е Миранда. Пъг бе имал статут на Велик още преди раждането на Аленка и съпругата му бе уважавана дори без да се броят собствените й способности.

— Келеуан е нападнат — започна Миранда без предисловие. — В този момент един черен купол се увеличава в една долина далече на север. Когато го видях за пръв път, приличаше на разлома, през който вашите предци нападнаха моя свят — нарочно споменаваше Войната на разлома. Знаеше, че всеки ученик в Събранието е наясно с трагичната война, която бе донесла толкова много смърт. Коварната Игра на Домове бе погубила хиляди цурански и мидкемийски войници само заради машинациите на една политическа фракция. Неколцина магьосници също бяха участвали в заговора да утвърдят на власт тогавашния Военачалник. Само намесата на Пъг и издигането на забележителната Мара от Акома бяха променили смъртоносната игра.

— Всички знаете историята за Войната на разлома, така че няма да я повтарям. Това, пред което сме изправени в момента, не е нашествие за власт, политически облаги и богатство и няма нищо общо с конвенционалните войни — тя направи многозначителна пауза. — Това не е нашествие, а начало на колонизация. Процес, който ще завърши с унищожаването на всичко живо на този свят.

Думите й предизвикаха невярващо мърморене. Тя вдигна ръце и продължи:

— Нека тези от вас, които се занимаваха с талноя и дасатския пленник, да обяснят на останалите.

Млъкна и за няколко секунди се опита да погледне колкото се може повече от присъстващите в очите.

— Ето какво знам. Дасатите искат да променят този свят. Ще го преобразят така, че да стане като техните светове. От най-дребните насекоми до най-едрите животни. Водата ще стане отровна, а въздухът ще прогаря дробовете ви. Дори докосването на най-дребното създание ще изпива жизнените ви сили. Това не е история, с която да се плашат децата. С това се занимават дасатите в купола, от който избягах.

— Трябва да ги спрем! — извика един млад магьосник.

— Да — съгласи се Миранда. — С устрем и решимост, но без да прибързваме. Предлагам група от най-добрите сред тези, които изучават различните аспекти на енергията и живите същества, както и неколцина от магьосниците от Низшия път, да проучат заплахата и след това да унищожат купола.

— Кога? — извика отново същият младеж.

— Колкото се може по-бързо. Трябва да известим императора, а освен това ще имаме нужда от войници. Боя се, че дасатите няма да ни позволят да унищожим купола просто така. Ще срещнем същества, които не се боят да умрат и могат да контрират заклинанията ни. Трябват ни корави мъже, които да им се противопоставят.

— Предлагам да се разделите на групи и да обсъдите наученото — каза Аленка. — След вечеря ще се съберем пак и ще решим какво да предприемем срещу тази заплаха — и удари с жезъла си по пода в знак, че срещата е приключила.

Миранда се приближи до него и прошепна:

— Ти ли накара младока да разбуни духовете?

— Мисля, че се включи в перфектен момент.

— Ти си опасен човек, стари приятелю.

— Сега ще изчакаме. Но мисля, че до вечерта ще имаме пълно съгласие. Аз лично не виждам друг вариант за действие освен този, който предложи.

Тръгнаха към покоите на Миранда.

— Надявам се, че планът ми ще проработи — каза тя. — В противен случай ще трябва да подготвим Империята за война срещу най-опасния противник във вашата история.

Двеста мъже стояха в пълна бойна готовност — стражи от четирите най-близки имения, които веднага бяха откликнали на призива на Великите. Бяха разделени на две групи, всяка под командването на магьосник, и очакваха заповедите на Миранда. Империята живееше в мир от много години, но цуранските тренировки и дисциплината бяха останали непроменени. Мъжете бяха корави и готови да умрат за честта на клановете си.

Миранда и дузина Велики се изкачваха по хълма, от който тя бе видяла купола за пръв път.

— Всички готови ли са?

Мъжете кимнаха и се спогледаха. Никой от тях не бе участвал в конфликт. За последно Велик бе загинал в битка по време на Войната на Разлома, преди повече от сто години. Тези мъже бяха учени, а не воини. Но бяха най-подготвените магьосници, с които разполагаше Империята.

Тринадесетимата бавно изкачиха хълма и Миранда се надигна на пръсти, за да погледне.

— Проклятие!

Долината беше празна. Единственият знак от дасатите бе почернялата земя на мястото на сферата.

— Махнали са се — каза един от по-младите магьосници.

— Ще се върнат — отговори Миранда. — Предлагам да разпространите вестта в цялата Империя. Всяко затънтено кътче трябва да се провери, отново и отново — изгледа ги твърдо в очите. — Дасатите ще се върнат и следващия път няма да е малък купол, а истинско нашествие.

2

Гамбит

Джоми се намръщи.

Клечеше под опънатото като навес наметало и се мъчеше да се опази от безмилостния дъжд. Притисна колене към гърдите си и изпъшка:

— Само не разбирам защо?

— Ние не питаме защо, ние изпълняваме заповедите — отвърна Серван, който се бе сгушил до него.

Намираха се на един хълм, от който се откриваше добра видимост към закътаното заливче. В смисъл — щеше да е добра, ако не беше силният дъжд. Сега най-много да видиш човека до себе си. В случая за Джоми това беше Серван.

Джоми го огледа. През последните месеци Серван беше загубил младежката си пухкавост и лицето му бе загрубяло заради живота на открито. Дворцовото конте бе заменено от трупащ опит млад офицер с три кампании за три месеца.

Двамата не бяха приятели, но всеки бе спечелил уважението на другия и заедно с останалите си другари — Тад, Зейн, Гранди и Годфри — образуваха надеждна група. За краткото време, откакто бяха напуснали университета на Ролдем, бяха получили бърз урок за армейския живот. За раздразнение на Джоми Серван беше назначен за старши на тази мисия и се налагаше да изпълнява заповедите му. Все още не беше започнал да го тормози, за разлика от предишния път, когато ролите им бяха сменени, но Джоми знаеше, че няма да му се размине.

Двамата млади офицери бяха заели позиция в подножието на Върховете на Куор — назъбен планински полуостров на източната граница на Велики Кеш. Бяха пристигнали преди седмица с още сто души. Знаеха само, че по тези места се очаква някакво нашествие, но нямаха никаква информация от кого. Във всички случаи нападателите нямаше да са приятелски настроени.

Джоми също беше възмъжал, но пък той бе живял от малък на открито и по не му личеше. Все пак наперената му самонадеяност бе преминала в хладно самообладание. Животът с останалите младежи го бе понаучил на скромност, защото всеки от тях бе по-добър от него в дадена област. Но поне едно нещо не се бе променило — чувството му за хумор и вечният му оптимизъм. В този случай обаче търпението му бе подложено на изпитание. Не спираше да вали проливно от четири дни. Единственият източник на топлина бе огънят, който бяха запалили в една голяма пещера на хълма, а проклетите врагове сякаш въобще не възнамеряваха да се появят.

— Нямам предвид защо ние сме тук, а защо въобще сме на това място?

— Да не си проспал заповедите на капитана? — прозвуча глас зад тях.

Джоми се обърна към неясната фигура, която се бе приближила незабелязано.

— Мразя, като правиш така.

Мъжът клекна до тях, без да обръща внимание, че тялото му наполовина остава под дъжда.

— Какъв крадец щях да съм, ако не мога да се промъкна до вас в бушуваща буря?

Беше само с няколко години по-голям, но показваше белези на преждевременно остаряване — в мустаците и брадичката му, иначе бяха добре поддържани и издаващи известна суетност, имаше бели косми. Беше висок почти колкото Джоми, но не толкова широкоплещест. Движенията му издаваха бързина и сила и младежът от пръв поглед бе преценил, че ще е труден противник.

— Здрасти, Джим — каза Серван. Младият крадец бе успял да се оплете в същата ситуация, която бе докарала и тях в този пущинак. Беше се появил с кораб, каращ припаси за мисията, която Джоми наричаше за себе си „проклетата експедиция“.

Двамата лейтенанти в момента служеха в армията на Ролдем, въпреки че Джоми беше роден на съвсем друг континент. Серван беше благородник, при това с царствена кръв. Можеше да стане крал, ако десетина от роднините му се споминеха внезапно. Двамата бяха зачислени към странен отряд, съставен от войници от Кеш, Кралството, Ролдем, та дори и сапьори от джуджешкия град Доргин. Командваше ги Каспар, бивш херцог на Оласко и някогашен беглец с обявена награда за главата му. Бе успял да се реабилитира обаче и през последните години се ползваше със специален статут в Кеш и Ролдем. Адютантът му се казваше Стефан и бе братовчед на Серван, което също го правеше далечен роднина на краля на Ролдем.

Пристигането на Джим беше поредното озадачаващо нещо в тази експедиция. Той и шестимата с него в никакъв случай не можеха да минат за войници, но от тях се очакваше да изпълняват същите заповеди. Джоми и Серван научиха единствено, че Джим и хората му са специална група доброволци и са тук, за да се обучават със съвместните сили на Ролдем, Кралството и Кеш.

Вечно любопитният Джоми изгаряше от желание да научи какво точно се случва, но през последните месеци бе установил, че за младите офицери е най-добре да си затварят устата. Серван пък притежаваше това качество по рождение.

Все пак младежът не можеше да потисне любопитството си и реши да опита с различен подход.

— Джим, ти нали си от Кралството?

— Да — отвърна младият крадец. — Роден съм в Крондор и прекарах там целия си живот.

— Твърдиш, че си крадец… — започна Джоми.

Джим се размърда, отърка рамо в неговото, след което се усмихна и му показа, че му е измъкнал кесията.

— Това твое ли е?

Серван едва успя да сдържи смеха си. Джоми прибра кесията под ризата си и изсумтя:

— Добре де, наистина си крадец.

— И то много добър.

— Много добър крадец — съгласи се Джоми. — Та се чудя, как един много добър крондорски крадец се е озовал на края на света?

— Дълга история. Пътувал съм много.

— Охо? — възкликна Серван, доволен от възможността да се разсее от неприятния дъжд.

— Да. Бил съм на много странни места — Джим се усмихна и лицето му сякаш се подмлади. — Един път ми се наложи да се скрия от подобен проливен дъжд в пещера на един далечен остров.

Джоми и Серван се спогледаха. Вероятно нищо от това, което щяха да чуят, не беше вярно, но поне историята обещаваше да е забавна.

— Наложи се да… напусна Крондор.

— По работа ли? — попита Серван.

— По здравословни причини — Джим се усмихна многозначително. — Беше разумно да се изнеса от Крондор за известно време.

Джоми се мъчеше да не се хили.

— И къде отиде?

— Взех кораб до Далечния бряг и в Карс попаднах на група младежи, които организираха предприятие с очаквания за сериозна печалба.

— Пирати — възкликнаха в един глас Джоми и Серван.

— Капери от Фрийпорт на Островите на залеза — уточни Джим. — Капитанът твърдеше, че има разрешение от Короната, но така и не го показа. Все пак по онова време бях доверчив момък и му повярвах.

Джоми се съмняваше, че Джим изобщо някога е бил „доверчив момък“, но реши да не коментира.

— Та се озовах на въпросния остров, в тази пещера, заедно с една елфска девойка.

— Не прескачаш ли нещо? — попита Серван.

— Доста, но сега говорим за странните места, на които съм бил.

— Остави го да разказва, Серван — намеси се Джоми.

— Както и да е, та момчетата от екипажа ме търсеха, защото бях разгадал непочтените им намерения за подялбата на съкровището…

— Съкровище ли? — започна Серван, но Джоми го бутна с рамо да млъкне.

— И това е друга част от историята. Та както казах, бях в пещерата и срещнах тази елфска девойка, Джезъбел…

— Джезъбел? — възкликна Джоми.

— Джезъбел — повтори Джим. — И нейната история е доста объркана. Тя се мъчеше да се спаси от едни мечки, само дето не бяха точно мечки, ами нещо като големи космати бухали.

— Големи космати бухали? — Серван зяпна. Джоми напълно бе забравил дъжда.

— Ами нали ви казвам, че беше странно място. Отвъд Островите на залеза. Девойката събираше яйца за някаква елфска магия. И значи двамата отблъснахме бухалите и после изчакахме негодниците от екипажа да се разкарат.

— А как успя да се прибереш? — попита Джоми.

Джим се усмихна.

— Джезъбел имаше магически камък, някаква елфска чудесия, и тя ни пренесе в Елвандар.

— Елвандар? Това е близо до Царството на облаците, нали? — Серван говореше за митичното царство от детските приказки.

— Елвандар наистина съществува — намеси се Джоми. — Познавам хора, които са били там.

— След малко ще кажеш, че познаваш и истински елфи.

Джоми се усмихна.

— Лично не, но моите приятели познават.

— За това, че бях спасил момичето, бях удостоен с пир от кралицата и съпруга й. Благодариха ми и казаха, че съм добре дошъл по всяко време. След това ми помогнаха да стигна до Джонрил, този в херцогство Крудий, а не онзи в Кеш, и оттам се прибрах в Крондор.

— Удивително — възкликна Джоми.

— По-скоро невероятно — Серван отново започна да трепери от студ.

Джим бръкна под ризата си и извади красиво украшение на тънка каишка.

— Лично кралицата ми го подари. Каза, че с него всеки елф ще ме разпознае като приятел на расата им.

Джоми и Серван се наведоха, за да го разгледат отблизо. Приличаше на преплитащи се възли и сякаш бе направено от някаква кост. Нещо в изработката подсказваше, че не е човешко дело.

Крадецът внезапно стана сериозен.

— Момчета, може да съм крадец, авантюрист, разбойник и дори когато се налага — главорез, но никой не е наричал Джими Ръката лъжец.

— Джими Ръката ли? — попита Джоми.

— Професионален псевдоним. Като известния крадец от миналото Джими Ръчицата. Според някои приличам на него. Според други дори може да ми е прадядо, но според мен майка ми го казваше, за да ме накара да се гордея. Като малък не можех да казвам „ч“ и затова си остана Ръката. Иначе името ми е Джим Дашър.

За времето, прекарано на Острова на чародея, Джоми бе чул доста истории за легендарния Джими Ръчицата. Крадец, станал агент на принца на Крондор, впоследствие издигнал се до херцог на Крондор и Риланон, двете най-могъщи длъжности след краля.

Погледна крадеца. Едва го познаваше, но смяташе, че е свястна компания. Невероятните истории помагаха времето да минава по-бързо, докато чакаха появата на врага. Без съмнение Джим бе точно толкова опасен, колкото твърдеше, но Джоми още от най-ранните си години бе развил качеството да знае на кого наистина може да се довери.

— И аз няма да те нарека лъжец, Джим. Поне докато не те хвана в лъжа.

Крадецът го изгледа сериозно, после се усмихна.

— Така е справедливо.

Серван пак насочи вниманието си към брега.

— Още колко?

— Колкото се наложи — отвърна Джоми.

— Няма да чакаме дълго — Джим посочи напред. — Идва лодка.

— Ама как… — Серван също видя голямата лодка, която влизаше в заливчето, и спря.

— Сигурно е пристигнал кораб — каза Джоми.

— Ще предупредя капитана. Вие ги наблюдавайте — каза Серван и се измъкна изпод навеса.

Джоми също излезе под дъжда.

— Да идем да видим кои са.

— Чакай — спря го Джим. — Идва още една.

Наистина, на десетина метра зад първата се бе появила и втора лодка.

— Какво мислиш? — прошепна Джим, въпреки че бяха достатъчно далече.

— Явно информацията на капитана се оправда.

Двете лодки стигнаха брега и мъжете в тях почнаха да ги изтеглят на пясъка.

— Май се гласят да поостанат.

— Какъв е този? — Джим посочи втората лодка.

Всички мъже носеха моряшки дрехи и черни превръзки на челата. Някои бяха боси, други с тежки ботуши. Последният, който слезе, носеше оранжева роба с черни шарки и лицето му бе скрито от качулка. Останалите явно гледаха да стоят встрани от него.

— Магьосник — изръмжа Джим. — Мразя магьосниците.

— Срещал съм неколцина добри — обади се Джоми.

— А аз не съм. Веднъж в Дариндус за малко щях да го отнеса от един магически капан. Ако имам достатъчно време, мога да се справя с всеки човешки, но магическите…

— Е, аз все пак съм срещал и свестни магьосници.

Джим замълча и загледа новодошлите. Те се разпръсваха — очевидно оглеждаха околността за постове. Джоми и Джим бързо развалиха импровизирания навес, сгънаха наметалото и се оттеглиха надясно към по-гъстите храсталаци. И двамата бяха наясно, че техните сили превишават слезлите на брега, но докато не дойдеха, щеше да е по-добре да останат незабелязани.

Джим стисна Джоми за рамото и му посочи да се изтеглят нагоре по склона. Джоми посочи една издадена скала на стотина стъпки по пътеката и получи утвърдително кимване. Започнаха да се промъкват натам. Дъждът отслабваше — времето бе избрало най-неподходящия момент да се оправя след неколкодневния тормоз.

Джоми и Джим стигнаха до скалата и залегнаха, без да обръщат внимание на калта. Мъжете от лодките се бяха разпръснали в защитен периметър, неколцина започваха да разтоварват припаси.

— Явно мислят да поостанат.

— Трета лодка! — прошепна Джим.

Третата лодка спря вдясно от другите и моряците също започнаха да смъкват провизии.

— Може да са главорези, но са дисциплинирани — отбеляза Джим.

Джоми продължи да наблюдава без коментар.

— Виждал съм подобни превръзки на едни трупове. На юг от Островите на залеза, на седмица път от Фрийпорт.

— Какви бяха?

— Не знам. Всичките бяха мъртви. Натъкнахме се на полупотопен кораб до едно островче. Капитанът каза, че познавал екипажа, но нямаше представа какви са труповете с превръзките. Решихме, че оцелелите от кораба са били взети за роби.

Чуха зад себе си шум и се обърнаха. Каспар и капитан Стефан се приближаваха приведени. Движението на храстите зад тях подсказваше, че отрядът вече обгражда противника.

— Колко са? — попита Каспар и огледа залива.

— Около тридесет — отвърна Джоми. — Освен това имат някакъв магьосник. Всички се боят от него.

— Генерале, приличат ми на пирати от островите — допълни Джим.

— Какво ли правят тук? — промърмори Каспар.

— Ако човек отплава на запад от Островите на залеза…

— Ще стигне до Кралското море. Знам как са дошли, чудя се защо — бившият херцог се обърна към капитана. — Предай на хората, че искам пленници. Особено магьосника, ако успеят да го заловят.

— Магьосници — процеди Джим, сякаш изричаше проклятие.

— Казах му, че познавам и добри — обади се Джоми.

Каспар се усмихна тъжно.

— А аз съм срещал истински чудовища. Капитане?

— Да, сър?

— Хората ни заеха ли вече позиции?

Капитанът се обърна и махна с ръка. Джоми не можа да види отговора, но Стефан кимна утвърдително.

— На позиция са, сър.

Каспар кимна.

— Когато сте готов…

— Какво е това? — възкликна Джим и посочи.

Магьосникът бе вдигнал над главата си жезъл и от него към облаците излизаше светлинен стълб. Във въздуха се разнесе кънтящ глас на непознат език.

Пред заклинателя започна да се появява фигура, сякаш обвита в пушек. Въпреки шума от дъжда мъжете на хълма чуваха жужащата във въздуха енергия. Сякаш искри прехвърчаха по метална повърхност. Гласът отново изкънтя и магьосникът отговори на непознатия език. Съществото започна да оглежда околността.

Джоми настръхна. Фигурата започна да придобива човешки очертания. Беше висока повече от седем стъпки, с невероятно широки рамене и нямаше врат. Тъмносивата кожа сякаш се гънеше и пулсираше като копринен шал, развяван от ветрец. Лицето нямаше черти, а само два червени пламъка на мястото на очите. Кожата постепенно се втвърди и заприлича на застинала лава.

— Сега, капитане — заповяда Каспар.

Стефан се изправи и махна с белия флаг, който държеше в лявата си ръка.

Избухна хаос.

От хълма се разнесоха крясъци и залп от стрели порази няколко от мъжете на пясъка. Джоми изтегли меча си. В същия момент се случиха три неща. Мъжете на брега започнаха да отстъпват напълно дисциплинирано, без следа от паника. Неколцина опитаха да отвърнат на залпа, но стреляха напосоки по храстите, докато за войниците на склона всичко бе като на длан.

Бойците с кешийски и кралски униформи се спуснаха напред. Джоми скочи и викна:

— Хайде, Джим!

Призованото същество изръмжа. Беше разперило ръце и се готвеше да посрещне атаката. Нападащите можеха да почувстват топлинните вълни, които се излъчваха от него; пушекът, който излизаше от кожата му, стана по-гъст.

Мъжете забавиха устрема си, а онези на брега добиха кураж. Джоми почти се пързаляше надолу по склона и задмина неколцина от собствените си войници. Внезапно осъзна, че се е озовал най-отпред и след малко ще се сблъска с противника и кошмарното създание.

Опита да спре и да се върне, но един от пиратите го нападна, без да обръща внимание на свистящите стрели. Джоми ловко го прониза в гърдите и приклекна, за да изчака другарите си. Хвърли поглед назад и видя, че повечето войници са спрели или направо отстъпват.

След секунда разбра защо. Призованото чудовище растеше! Вече бе добавило още две стъпки към впечатляващата си височина, а раменете му бяха станали още по-широки. На кафявите му ръце имаше окови от разтопен метал — съскаха и вдигаха пара под усилилия се дъжд. По каменната кожа се бяха появили пукнатини и от тях излизаха малки пламъчета.

— Джим! Да се махаме… — Джоми се огледа и установи, че Джим Дашър го няма никакъв. — Проклятие! — измърмори младежът и бързо започна да отстъпва. — Или е страхливец, или просто е по-умен от мен.

Един пират връхлетя срещу него и замахна мощно с абордажната си сабя. Ударът целеше да счупи оръжието му или да го разсече от рамото до корема. Тренировките и опитът си казаха думата и Джоми отклони острието вдясно, като същевременно отскочи вляво. Пясъкът не предлагаше добра опора, затова той устоя на изкушението да се завърти и да посече противника в гърба, а вместо това го нацели с лакът в зъбите. Пиратът подбели очи и рухна. Джоми отстъпи, замахна странично и му преряза гърлото. След това продължи да отстъпва, без да откъсва очи от приближаващия кошмар.

— Напред! Ударете ги здраво! — проехтя гласът на Каспар.

Войниците бяха добре обучени и нападнаха, въпреки че бяха ужасени от съществото, което вече се извисяваше почти десет стъпки. Пиратите се биеха с устрема на фанатици, но все пак им липсваше военна дисциплина и скоро левият им фланг поддаде.

Сражаваха се храбро, но за няколко секунди хората на Каспар убиха шестима, а останалите заотстъпваха към лодките. Джоми и войниците около него срещаха по-сериозна съпротива, защото се сражаваха в центъра, съвсем близо до чудовището.

Пиратите се биеха отчаяно, сякаш повече се страхуваха да отстъпят към съществото, отколкото да срещнат смъртта в схватка. Чудовището пристъпи напред и сграбчи един от мъжете до Джоми за врата. Пращенето на горяща плът заглуши предсмъртното му хриптене. След миг кошмарното създание захвърли войника като счупена играчка. От ръцете му излизаха пламъци. Синкавата кожа вече бе покрита с червени пукнатини, в които сякаш течеше лава; падащите върху нея дъждовни капки се изпаряваха мигновено.

Джоми отскочи назад, блъсна се в някакъв войник и насмалко да падне.

— Сър! — извика войникът. — От северната страна спряха още две лодки. Притискат десния ни фланг.

Младежът се огледа и осъзна, че е най-старшият офицер наоколо. Трябваше да направи нещо, за да предотврати задаващото се поражение.

— При мен! — извика той. — Съберете се при мен!

Чудовището изтръгна ръката на следващата си жертва.

— В кръг! — изкрещя Джоми и мъжете започнаха да се подреждат; той се обърна към войника. — Намери генерала. Всички останали да отстъпят при него. Ние ще ги задържим тук. Тръгвай!

Войникът хукна.

— Стена от щитове! — продължи с командите Джоми. Обучените войници се подчиниха и издигнаха преграда за него и двама от цивилните крондорци.

Последната заповед не беше много смислена. Ако чудовището удареше стената, поне няколко човека щяха да загинат и формацията щеше да се разпадне. Но Джоми просто не се сещаше за нещо друго, което да им спечели няколко минути, докато Каспар прегрупира силите.

Чудовището спря, сякаш чакаше заповеди. Магьосникът посочи войниците на Джоми и пак завика на непознатия език.

— Дръжте се! — викна Джоми.

Чудовището пристъпи към тях и вдигна ръце.

— Костенурка! — изкрещя Джоми и дръпна двамата цивилни на земята.

Мъжете вдигнаха щитовете и се заслониха. Пламтящите юмруци, големи колкото наковални, удариха два щита. Единият войник беше направо смазан, другият падна на колене.

— Разпръсни се! — извика Джоми. Объркването бе единственият начин да спаси колкото се може повече хора. Мъжете реагираха незабавно.

Стрелците на Каспар опитваха да поразят съществото, но металните върхове отскачаха от каменната кожа, а самите стрели се подпалваха. Джоми имаше чувството, че е застанал пред разпалена фурна.

Чудовището помиташе хора с дългите си ръце, сякаш си играеше с деца. Там, където ги докоснеше, избухваха пламъци. Много войници лежаха ранени или умиращи.

Създанието сякаш си набеляза Джоми и тръгна право към него. Младежът стисна зъби, сигурен, че ще бъде смазан до смърт или изгорен. Вдигна оръжието си в напразен опит да се защити и в същия миг забеляза, че от прибоя излиза някой. Джим Дашър се бе появил сякаш отникъде и се промъкваше зад магьосника. Със светкавично движение крондорският крадец скочи и метна нещо около врата на заклинателя. След това го дръпна назад и натисна гръбнака му с коляно. Въпреки прибоя, шума на дъжда и писъците на умиращите Джоми съвсем ясно чу как костите на мъжа изпращяват. Магьосникът махна с ръце и увисна, а от врата му потече кръв.

Съществото спря и се огледа, сякаш очакваше някой да му каже какво да прави. После изпищя толкова пронизително, че Джоми потрепери. Чудовището започна да се мята в различни посоки. Мъжете се разбягаха. Дори тези с черните превръзки имаха по-голямо желание да се отдалечат, отколкото да водят бой. Джоми се метна назад, претърколи се и приклекна с готово оръжие.

Забеляза, че Серван тича към него и го сочи, но не можеше да чуе нищо. В същия миг усети нечие присъствие зад себе си и разбра, че младежът го предупреждава. Падна наляво и се претърколи, а мечът, който се целеше в главата му, изсвистя във въздуха.

Джоми въобще не опита да стане, а направо замахна и посече крака на противника си. Мъжът падна почти върху него и младият лейтенант побърза да го наръга под мишницата. Пиратът пък се опита да му отсече ръката.

Младежът се превъртя по пясъка и избегна удара. Озова се по гръб, съвсем неудобна позиция, така че продължи да се търкаля, за да набере разстояние. В този момент Серван го прескочи и уби противника му.

Наведе се, подаде му ръка и викна:

— Трябва да отстъпим! Чудовището вече убива наред и става все по-горещо!

Джоми нямаше нужда от обяснения — усещаше лъхащата жега. При всяка крачка на съществото от мокрия пясък се вдигаше пара. Мъжете продължаваха да се сражават, но цареше тотален хаос. Въобще нямаше изгледи за организиране на контраатака или поне на по-смислено отстъпление.

— Трябва да се прегрупираме ей при онази скала. — Джоми посочи с меча си.

Серван кимна.

— Къде са капитанът и генералът?

Огледаха се и след секунди Серван ги забеляза.

Каспар и капитан Стефан се биеха гръб в гръб с шестима пирати малко по-нагоре по склона.

— Сега какво?

Джоми беше добър полеви командир, но Серван беше роден лидер и имаше по-голям талант по отношение на тактика и стратегия.

— Събери хората при скалата. Аз ще помогна на генерала.

В този момент отново сякаш отникъде се появи Джим Дашър с ками в ръце и наръга двама от пиратите в гърба. Вместо шестима срещу двама схватката вече беше четирима срещу трима и докато един от нападателите се завърташе да види какво става с другарите му, Серван го посече и съвсем изравни съотношението.

— Върви и събери и хората! — извика Джоми. — Заведете генерала на сборното място!

Серван кимна и хукна, като заобиколи горящото създание. Джоми тръгна надолу към малка схватка, в която неговите хора се биеха с равен брой пирати. Всъщност и двете групи не проявяваха особен плам и по-скоро се мъчеха да се раздалечат.

— При мен!

Войниците се втурнаха към него и след миг вече отстъпваха организирано. Джоми ги насочи към уговореното място.

— Съберете се при скалата.

Призованото същество — вече гореше по-ярко от всеки огън — тръгна към тях.

— Внимавайте! — извика Джоми и даде знак на хората си да го заобиколят отдалече.

Някой извика, че е дошла още една лодка.

— Нещата май излизат от контрол — промърмори младежът, огледа се и видя, че ги обхождат. Врагът се готвеше да нападне позицията на Каспар в тил.

Джоми се обърна към двама войници от Ролдем и един от Кеш.

— Последвайте ме — нададе боен вик и се впусна към най-близкия пират.

— Да не си откачил? — извика един от хората му.

— Не, но искам те да си го помислят.

Четиримата хукнаха към противника. Малко преди да се сблъскат, Джоми поведе хората си обратно към хълма, където Каспар и Стефан прегрупираха войниците. Погледна бързо назад. Съществото беше съвсем откачило и унищожаваше всичко пред себе си. Единственият плюс бе, че не различаваше приятел от враг. Поне Каспар можеше да организира хората си и да заеме по-висока позиция. Пиратите нямаха път за отстъпление. Можеха да пробват да пуснат лодките, но две от тях вече горяха, а никой нямаше желание да се приближи до чудовището, за да стигне до здравите. Сигурно щяха да се отправят към последната, но тя едва ли щеше да побере всички.

— Трябва да стигнем до генерала!

Затичаха нагоре по калната пътека, въпреки че бяха останали без дъх. Изведнъж Джоми осъзна, че звуците от битката отзад са секнали. Чуваше само писъците на чудовището, падащите капки дъжд и задъханото дишане на другарите си.

Стигнаха до позицията на Каспар и видяха, че хората му опитват да се окопаят максимално бързо с всички подръчни средства.

— Идват! — извика Каспар.

Джоми стигна до първата защитна линия, спря и се обърна. Пиратите се събираха на пътечката и се готвеха за щурм. Младежът погледна на север и видя, че друга група се насочва към последната здрава лодка.

— Ще се разправим и с тях, ако оцелеем — каза Каспар, сякаш прочел мислите му.

— Защо да не оцелеем, генерале? — попита задъханият Серван.

— Държим по-високата позиция и сме готови — добави Джоми.

— Не се тревожа за тези главорези. Притеснява ме онова чудо, което идва след тях. Спря да расте, но подпалва всичко, до което се докосне.

— Може би да се оттеглим от другата страна на хълма? — предложи Джоми.

— Нямаме време — отвърна Каспар. — Стрелци!

Няколко стрели излетяха към нападателите, но залпът беше неефективен.

— Проклет дъжд — изръмжа Серван. — Тетивите са мокри.

Пиратите настъпваха нагоре. Джоми стисна по-здраво меча и се приготви за бой. Направи му впечатление, че само неговите хора надават бойни викове. Нападателите се изкачваха с мъка и нямаха достатъчно въздух, за да крещят. Лицата им бяха странно празни. Липсваше и обичайният устрем за подобни ситуации. Тези мъже знаеха, че ще умрат.

Джоми се обърна към Каспар.

— Генерале, те ще ни оставят да ги избием.

Бившият херцог кимна.

— Чете се по лицата им, нали? Искам пленници — погледна пламтящото чудовище, което се приближаваше, и добави тихо: — Ако въобще оцелеем.

Съществото, което допреди малко се луташе безцелно и помиташе всичко по пътя си, сега сякаш бе насочило вниманието си към хълма.

— Мисля, че ни видя — каза Джоми.

— Дори нямам представа дали има очи. Но по-добре да се приготвим, защото определено идва насам.

Първите пирати се хвърлиха върху защитниците с маниакален устрем. Неколцина от хората на Каспар бяха ранени, но всички нападатели загинаха. Двайсетина пирати се бяха спрели по-надолу и наблюдаваха. Един каза нещо, а останалите кимнаха и се хвърлиха в атака. Сега вече надаваха неразбираеми бойни викове и крясъци. Явно имаха намерение да избият колкото се може повече от хората на Каспар, преди да загинат.

Един от пиратите се обърна и затича надолу към чудовището. Не беше ясно как успя, но определено привлече вниманието му. После бавно тръгна нагоре по склона, обърна се и спря. Джоми се опули, когато видя, че изобщо не вдига оръжие и се оставя да бъде смачкан като насекомо. Писъкът му беше силен, но кратък. Тялото му се подпали още преди чудовището да го докосне.

Втори пират се спусна надолу и спря по средата между чудовището и позицията на Каспар. През това време враговете бяха стигнали до защитниците, но този път атаката бе по-внимателна, сякаш само да се прецени равновесието на силите.

Внезапно Джоми се усети.

— Генерале!

— Да? — отвърна Каспар, отби удара на един пират и после хладнокръвно го прободе в гърлото. Кръвта му бликна на ален фонтан.

— Те се опитват да подмамят чудовището! Умират един по един, за да го докарат тук!

— Идиоти — възкликна Серван, но определено изглеждаше изнервен.

Джоми трябваше да признае, че тактиката е ефективна, стига да не се обръща внимание на загубите. Още един пират се жертва. Топлината вече ставаше непоносима.

Сякаш осъзнали обречената ситуация, някои от враговете нарочно свалиха защитата си и се оставиха да ги убият.

— Пленници! — изкрещя Каспар. — Искам поне един жив!

Джоми вече не издържаше. Всички около него започнаха да отстъпват пред нетърпимата жега. В същото време нападателите не спираха и младежът трябваше да се сражава, докато се изкачваше заднешком по склона. Пътеката беше разкаляна и хлъзгава.

Схватката ставаше все по-яростна, защото пиратите явно се стремяха да загинат. Джоми усети как темпото на битката се променя и осъзна, че неминуемо ще настъпи паника.

Внезапно въздухът се изпълни с глухо бръмчене.

Бял лъч светлина се стрелна от облаците, удари чудовището и то се вцепени.

Битката спря.

— Генерале?

— Чакайте.

Пиратите заотстъпваха, без да откъсват очи от хората на Каспар. Мистичният огън на чудовището сякаш бе загубил силата си и изглеждаше, че дъждът го охлажда. Парата започна да намалява, а яркожълтият цвят бе заменен от предишната червено-черна кожа, приличаща на разтопена лава.

Джоми се обърна към Каспар и видя някаква фигура на скалата над тях.

— Генерале, вижте!

Съществото беше облечено с кожени дрехи, имаше дълга златиста коса и държеше вдигнат високо жезъл. Като че ли напяваше някакво заклинание. Джоми и Каспар мигновено разбраха, че мистичната светлина идва от него.

Чудовището се разпадна — приличаше на изригване на малък вулкан. Въздухът се изпълни с пушилка.

— Искам пленници! — извика Каспар, но беше късно. Като разбраха, че няма къде да избягат, пиратите започнаха да се избиват помежду си.

Джоми беше достатъчно опитен, за да разпознае смъртоносните удари. Обърна се към Каспар и поклати глава. Изражението на генерала беше смесица от недоволство заради липсата на пленници и облекчение от намесата на непознатия магьосник.

— Сигурно е някой от хората на Пъг. Добре, че се появи…

Джоми поклати глава.

— Не мисля така, генерале.

— Това е елф! — възкликна Серван.

— Мисля, че си прав, лейтенант.

Елфът каза нещо, вероятно въпрос, ако се съдеше по тона му.

— Знам доста езици, но този ми е непознат — отвърна високо Каспар.

Елфът бавно тръгна надолу и спря на няколко крачки пред тях.

— Попитах кои сте вие, че се намирате без позволение във Върховете на Куор? — говореше на кешийски, но със силен акцент.

— Аз съм Каспар, бивш херцог на Оласко и командир на този отряд. Тук съм с разрешението на краля на Ролдем и кешийския император. И двамата претендират за тези земи.

— Суетата на господарите ти не ме интересува. Тези земи принадлежат на Куор.

— Искам да ти благодаря, че… — опита се да запази цивилизован тон Каспар.

— Преди да ми благодариш, човеко, трябва да знаеш, че не дойдох да ви спася от това елементално създание. То беше създадено с толкова зла магия, че трябваше да го премахна, преди да се оправя с вас.

— Да се оправиш с нас ли?

— Да — отвърна елфът. — Вие сте мои пленници.

Мъжете мигновено пак стиснаха оръжията. Елфът беше сам, но пък се бе справил с чудовището без видими усилия.

— И нима сам ще плениш всички ни? — попита Каспар. Все още разполагаше с поне тридесет готови за бой войници.

— Не — отвърна елфът и извика нещо на неговия си език.

От храстите и зад скалите започнаха да се появяват още елфи, поне два пъти повече от хората на Каспар. Всички си приличаха. Имаха златисти коси и сини очи като магьосника. И всички също носеха дрехи от еленова кожа, нещо като униформи, макар да имаха различни кройки. Неколцина имаха пера или полирани камъчета, сплетени в плитките си. Други носеха косата си на опашка или пусната свободно. Повечето бяха въоръжени с лъкове, но имаше и петима-шестима с жезли. Каспар беше сигурен, че са магьосници като водача си.

— Хвърлете оръжията — нареди Каспар на хората си и се обърна към елфа. — Предаваме се.

— Вземете ранените, които могат да вървят, и елате с нас.

За няколко минути успяха да съберат тези, които можеха да стоят на крака. Имаше и десетина тежко ранени, но елфът нареди да ги оставят — щели да се погрижат за тях.

Каспар кимна и хората му тръгнаха по пътеката към пещерата, която използваха за база. Преди да се отдалечат, отзад се разнесе приглушен писък и Джоми потръпна. Понечи да се обърне, но една ръка го стисна за рамото.

— Не гледай — каза Джим Дашър. — Няма смисъл.

Джоми кимна. Елфите доубиваха тежко ранените. Младежът знаеше, че това вероятно е по-милостиво, отколкото да умреш с разпран корем или от инфекция, но въпреки това мисълта го потискаше.

Пленниците бавно тръгнаха към извисяващите се планини.

Дъждът продължаваше.

3

Разместване

Пъг погледна слънцето.

Пренастрои възприятията си от видимия спектър към другите енергийни състояния, които вече различаваше. Нямаше думи, с които да опише гледката. От две седмици се криеха в това имение на главната дасатска планета, под закрилата на Мартук, който се бе оказал таен последовател на Бялото. Пъг бе използвал това време, за да усъвършенства контрола на способностите си в тази реалност.

Исаланецът Накор, негов дългогодишен спътник и приятел, седеше на една пейка в градинката и го наблюдаваше. Неговият повереник Ралан Бек сега бе под грижите на Мартук и усвояваше ролята на млад дасатски воин.

Синът на Пъг, Магнус, седеше до баща си и размишляваше за тяхната мисия. Вярваше дълбоко на баща си, но все още нямаше представа защо са дошли в този мрачен свят, където не бе стъпвал човешки крак, и какво точно търсят. Разбираше, че дасатите са заплаха, но не беше сигурен какво точно могат да направят те четиримата тук, толкова далече от дома. Всъщност разстоянието май нямаше значение — тази планета си имаше двойник в тяхната реалност, и то относително добре познат на Магнус двойник. Но младият магьосник нямаше никаква представа как ще се върнат обратно.

Това го изнервяше. Все пак той беше един от най-могъщите заклинатели на Мидкемия, след родителите си и може би Накор, а вероятно един ден щеше да задмине и тях. Въпреки целия си талант и уменията си обаче нямаше представа как да се върнат в своята реалност. По време на пристигането се бе опитал да проумее магията, която ги бе транспортирала. Имаше добра представа за това как да мести тялото си, а и разбираше донякъде от разломна магия. Но въпреки че бе доловил някои познати нюанси, цялата логика все още си оставаше неразгадаема. Мартук бе споменал, че преминаването няма да е трудно, но не бе навлязъл в подробности.

Магнус знаеше, че трябва да се довери на дасатския ренегат, но таеше колебания. Въпреки че имаха подобни каузи, те не преследваха едни и същи цели. Без съмнение Мартук щеше да сложи интересите на собствения си народ над тези на човеците от Мидкемия, та дори това да им костваше живота.

В този момент другата причина за тревогите му се появи в градината. Ако можеше да се вярва на Пъг, това бе дядо му, легендарният Макрос. Само че съществото не беше човек, а дасат. Все пак имаше спомени, които без съмнение принадлежаха на Черния чародей, говореше перфектно кешийски, ролдемски и още много езици от Мидкемия и като цяло проявяваше човешко съзнание. Но присъствието на Макрос, в тази форма, на този свят, будеше обезпокоителни въпроси. Магнус изпитваше притеснения, но засега ги прикриваше успешно.

Откакто бяха пристигнали, Макрос отсъстваше почти постоянно и двамата с Пъг бяха разговаряли само за няколко минути. Високият дасат поздрави и се приближи до пейката.

— Може ли да седна?

Магнус кимна и се мръдна да направи място.

— Все още не мога да го проумея — каза Пъг. — Разбирам, че си се променил, но все пак виждам, че си ти — огледа внимателно чертите на съществото. — Ще се съгласиш, че досега бях разумно търпелив. Разбираме, че водиш движение, което е под постоянна заплаха, и имаш много отговорности. Но след като сега си тук, защо не ни разкажеш цялата история?

Накор стана от своята пейка и се настани до Пъг.

— Знаеш, че обичам добрите истории, но този път ни кажи истината.

Макрос се усмихна.

— Може би най-големият ми грях беше лъжата. По онова време… — той извърна поглед, сякаш споменът беше болезнен, и си пое дъх. — Беше преди толкова години, приятели. Бях арогантен и не вярвах на останалите дотолкова, че да им кажа простата, или не дотам, истина. И да ги оставя да изберат дали да направят правилното нещо.

— Манипулирах хората, за да осигуря… — той поклати глава. — Признавам, че бях и суетен. Бях толкова сигурен като млад… като човек. Пъг, цялото това преживяване ме направи по-смирен — обърна се към Магнус. — Имам пораснал внук, а не съм видял нито ден от живота му.

— Всъщност сме двама. Имам по-малък брат.

— Калеб — кимна Макрос. — Знам.

Пъг все още се удивляваше и почти насилваше ума си да възприеме това, което виждаха очите. Мъжът пред него беше Черния Макрос, бащата на съпругата му.

Току-що беше признал, че е използвал най-безсрамно другите като инструменти, за да извлече изгода. Беше ги излагал на опасност без предупреждение и изборите му бяха донесли болка, страдание и смърт. В резултат на това беше трудно да му се има доверие. От друга страна, Пъг бе видял как Макрос загива в битка с демонския крал Маарг. Това беше най-висша саможертва и бе спасила Мидкемия от ужас, в сравнение с който Войната на студенокръвните би изглеждала детска игра. Ако бе имал достатъчно време, Маарг със сигурност щеше да унищожи целия свят.

— Времето за потайност свърши — продължи спокойно Макрос, вдигна ръка и нежно докосна Магнус по лицето. — Това тяло е по-младо от твоето. Въпреки че имам стотици години опит, според дасатските стандарти съм на около тридесет. По очите приличаш на майка си — Магнус кимна, а дасатът се обърна към другите двама.

— Започни отначало — каза Пъг.

Макрос се засмя.

— Началото на тази история започва с моя край. Умрях в битка с Маарг — погледна към градината, сякаш за да се съсредоточи върху спомена. — Когато умрях… По някой път ми е трудно да си спомня. Колкото повече живея като дасат, толкова повече избледняват човешките ми спомени — отново се обърна към Магнус. — Съжалявам, момче, но каквито и семейни привързаности да съм изпитвал, вече не съществуват — отклони поглед. — Дори не попитах как е майка ти, нали?

— Всъщност попита — отвърна Магнус.

Макрос кимна.

— Значи паметта ми изчезва все по-бързо. Въпреки че съм живял над деветстотин години като човек, изглежда, че тук умирам.

— Умираш ли? — Пъг не можа да скрие смайването си.

— От относително рядка за дасатите болест. Ако някой извън приближените ми разбере, ще ме убият заради тази слабост. Грижите за възрастните не са познати тук. Щом очите или паметта започнат да те предават, те убиват на място.

— Има ли някакъв… — започна Магнус.

— Няма. Тяхната култура е основана на смъртта, а не на живота. Според Наруийн може би Кръвните вещици могат да помогнат, но те са на другия край на континента, а времето ни е съвсем малко. Освен това, след като веднъж си умрял, смъртта не те плаши, нали? Интересно какво ли са ми приготвили боговете този път — той се намръщи и се намести на пейката. — О, смъртта е лесна. Умирането е трудното. Та, както казвах, паметта ми изневерява, но ще ви кажа, каквото мога. Да видим дали споделяме обща кауза — обърна се към Накор. — Ти си комарджията. Онзи, който ме измами! Сега си спомних.

Накор се усмихна.

— Казах ти как, след като се съживи. След опита ти за възвисяване в божественост.

— Да… Подхвърли ми тесте карти — Макрос, изглежда, се забавляваше на спомена. След това присви очи и изгледа Накор внимателно. — Ти си повече от това, което показваш, приятелю — махна към къщата на Мартук. — Както и младият ти спътник. В него има нещо много, много опасно.

— Знам — отвърна Накор. — Според мен Ралан Бек носи в себе си частица от Безименния.

Макрос обмисли думите му.

— През годините научих доста неща за уменията и ограниченията на божествата. Какво искате да научите?

Накор погледна Пъг и му кимна да говори той.

— Според нас боговете са естествени създания, които са дефинирани от човешките вярвания. Ако вярваме, че богът на огъня е воин с факли, той ще се превърне в такъв — започна Пъг.

— Така е — съгласи се Макрос. — Но ако друга нация вярва, че е жена с огнена коса, то божеството ще изглежда така — огледа ги един по един. — В древността дасатите са имали божества за всеки аспект на природата, който можете да си представите. Имало е основни, за огъня, въздуха, смъртта и останалите такива, както и бог и богиня на любовта, или поне на фундаменталния подтик да се създава потомство. Но също така е имало множество дребни божества, които е трудно дори да се опишат. Имало е богиня на огнището, бог на дърветата, а за водата е имало бог на морето, отделен за реките, плюс богини за вълните и дъжда. Освен това е имало божества на пътуването, строителството и дори покровител на миньорите. На всеки кръстопът е имало светилища и населението е поднасяло дарове и е участвало в организираните ритуали. Дасатите се били силно вярващ народ, а чувството им за дълг би могло да засрами и цуранска монахиня. В пантеона им е имало хиляди богове и всеки от тях си е имал собствен празник. Дори това да се е изразявало само в оставянето на цвете на олтара или наздравица в кръчмата в негово име.

— Важно е да знаете, че всички божества са били съвсем истински, като тези, с които сте се сблъсквали на Мидкемия, независимо от могъществото им. Всички са носели божествената искрица дори ролята им да се е ограничавала до това да карат цветята да цъфтят — Макрос се обърна към Пъг. — Какво научи за Войните на хаоса след последната ни среща?

— Не много. Томас си върна още някои от спомените на Ашен-Шугар, а аз намерих два-три тома с митове, но нищо съществено.

— Тогава чуйте — Макрос погледна Накор. — Истината.

Накор кимна, но не каза нищо.

— Преди хората да се появят на Мидкемия, там е имало други древни раси. За някои от тях сте чували, например валхеру, господарите на драконите, и елфите. Имало е и други, но знанието за тях е изгубено в миналото. Имало е летяща раса, която се реела над най-високите върхове, и друга, която живеела в дълбините на океана. Не знаем дали са били миролюбиви, или войнствени, защото били унищожени от валхеру. Над всичко останало се извисявали две същества: Ратар, Богът на Реда, и Митар, Богът на Хаоса. Двамата Слепи богове на Началото. Тяхното царство била самата тъкан на вселената. Ратар заплитал нишките на времето и пространството, а Митар ги разплитал — и така до безкрай. И на Мидкемия царяло равновесие и всичко се развивало, малко или много, добре.

Накор се усмихна.

— Само за съществата с невероятна мощ.

— Да, времената не били добри за слабите. Управлявала мощта и нямало никакви наченки на милост и справедливост. Валхеру са били по-скоро израз на тази епоха, отколкото принципно зли. Всъщност е спорно доколко е съществувала концепция за добро и зло в онези времена.

— Но нещо се променило. Редът във вселената бил нарушен. Много ми се иска да знам причината за това, но уви, тя е загубена във времето. Настъпила фундаментална промяна. Не мога да кажа колко време е отнело, но за расите на Мидкемия изглеждало рязко. Навсякъде започнали да се отварят разломи и се появили множество раси: хора, джуджета, гоблини и други, които не оцелели. В цялата вселена се водела война и ние, хората… — той спря и се засмя — вие, хората, можете да осъзнаете само част от нея. До нас са достигнали само митове. В тях сигурно се крият парченца история, но едва ли някога ще разберем цялата истина.

— След като можеш да пътуваш във времето, значи си разполагал с начин да откриеш истината — подметна Накор.

Макрос се усмихна.

— Звучи логично, нали? Но аз нямах способността да пътувам във времето. Поне не така, както си го представяте — обърна се към Пъг. — Спомням си как с Томас ме открихте в Градината на Вечния град.

Пъг също си спомняше. Тогава за пръв път бе стъпил на Пътя на световете.

— Ако можех да пътувам, нямаше да позволя на пантатийския капан да ни отхвърли назад.

— Но ти ми обясни как да ни ускоря така, че времето да загуби значение — обади се Пъг.

— Вярно е, но нямах твоя талант в тази област, както и способностите на пантатийците да манипулират времето.

— При всичките ни сблъсъци с пантатийските жреци виждахме, че са умни, но не чак брилянтни — каза Пъг. — Опасни като цяло, но не и поотделно. Никога не съм се замислял, че времевият капан е невероятно сложно заклинание, което надхвърля способностите им. Явно поне един от тях е получил вдъхновение.

— Всичко води към Безименния — включи се Накор. — Сигурно е докоснал върховния жрец, подобно на Лесо Варен. И ето ти твоя вдъхновен гений.

— Да — съгласи се Макрос. — Ако всички бяха толкова талантливи, войната можеше да се развие другояче. Но с изключение на този случай те си бяха по-скоро дребно главоболие…

— Дребно ли? — ядоса се Пъг. — Десетки хиляди загинаха в двете войни заради това дребно главоболие.

— Не ме разбра. Те наистина създадоха хаос, но както отбеляза Накор, Безименният беше в центъра на всичко.

Макрос стана и закрачи пред тях.

— Има толкова много за разказване, а не знам откъде да започна. Ако имате някакви въпроси, ще е по-добре да ги оставите за после — махна с ръка и във въздуха се появи сфера. Пъг често бе използвал подобни илюзии, когато обучаваше ученици в Събранието, в Звезден пристан или на Острова на чародея.

— Този глобус е всичко съществуващо, а около него е бездната. Това е най-разбираемата за нас концепция — Макрос махна с ръка и сферата се раздели на различно оцветени пластове, от почти черно на дъното до бяло отгоре. — Всеки слой представлява ниво на реалност, като централния е нашият… тоест вашият. Както знаете, Косриди е двойник на Мидкемия, а този свят съответства на Келеуан.

— На Келеуан?! — възкликна Пъг. — Не знаех.

Макрос кимна и каза:

— Да. На Келеуан. Тази градина се намира в централната зала на имперския дворец в свещения град Кентосани. Ако си спомням добре цуранската география. Между физическите творения има специална връзка, която не твърдя, че разбирам. Може дори да се спори, че реалностите са само духовно изразени и насложени върху едно и също място. Всичко е абстрактно и е по-скоро в сферата на естествената философия. Все пак разбирам защо не познахте Омадрабар. Този свят е зает от дасатите много преди хората да се настанят на Келеуан.

— Ако се издигнете много високо, ще видите, че моретата са почти същите, но голяма част от земята е застроена. Знаете ли, че заради начина, по който дасатите развиват селското стопанство, са били принудени да изградят гигантски комплекси в самите градове, за да изхранват населението? — Макрос сви рамене. — Но да не се отклоняваме. Тези нива на реалност са били стабилни от… да речем, от самото начало — махна с ръка и пластовете в сферата се раздвижиха: всеки долен слой се повдигна и докосна частица от горния. — След това се е случило нещо, което наричам Смущението.

Пъг погледна спътниците си, но не каза нищо.

— Както и при това, което е довело хората на Мидкемия, едва ли ще узнаем истинската причина за Смущението — продължи Макрос.

— Дали не са еднакви? — подсмихна се Накор.

Макрос се намръщи като раздразнен учител.

— Ако разбереш, ще те помоля да ми кажеш. Това Смущение е нарушаване на баланса. Натиск от най-долния слой, в горна посока. Както дасатите се опитват да навлязат във вашата реалност, така и същества от третия кръг опитват да се появят тук.

— Описваш катаклизъм с безпрецедентен мащаб — каза Пъг.

Макрос кимна.

— Да, приятелю. Самата тъкан на вселената е изместена и трябва да спрем това, преди да стане по-лошо.

— Как? — попита тихо Магнус.

Макрос въздъхна по много човешки начин.

— Нямам реално познание, а само интуиция, но и тя не подсказва много — той махна с ръка и сферата изчезна. — Войните на хаоса са били опит нещата да се върнат към баланса, от най-горното ниво надолу. Можем само да предполагаме какво се е случило в другите реалности, но според мен са успели, защото иначе кризата щеше да е съвсем катастрофична. Нямаме никакви сведения за взаимодействие между вашата реалност и тази над нея.

— Заради затварянето на Безименния? — предположи Накор.

— Вероятно. Така че хаосът идва от долните нива. Мрачният бог на дасатите е достатъчно могъщ и за момента се е справил с всякакви заплахи отдолу.

— Може ли да попитам нещо? — обади се Магнус.

— Какво? — отвърна дядо му, ядосан на новото прекъсване.

— Защо тук? Защо Мидкемия и Келеуан?

— Много добър въпрос — Макрос се усмихна. — Предполагам, че някъде има отправна точка. Място, където първо се появява досегът с долното ниво. Като първия цурански разлом на Мидкемия в Сиви кули… Спомнете си, че боговете на всяка реалност са проявленията на едно и също нещо. Безименният е проява на злото във вселената на Мидкемия. Има милиарди други светове с различни раси, които имат собствена визия за злото. Можем да предположим, че както Безименният е бил затворен на Мидкемия, подобно нещо се е случвало и на другите места. Според мен, колкото повече се отдалечавате от Мидкемия, толкова по̀ ще се променя историята на Войните на хаоса. Спомнете си сферата. Ако сте далече от точката на досег, нещата ще си изглеждат съвсем нормално. Но ако сте близо до нея, всичко ще е в хаос.

— Звучи убедително — каза Пъг. — Но какво общо има с нашето пристигане тук?

Макрос кимна и се усмихна.

— Да минем към същината — погледна Пъг в очите. — Безименният е затворен, но все още има влияние и могъщество, въпреки че е ограничен от останалите богове. Той не харесва натиска отдолу на Мрачния бог на дасатите. Затова работи, доколкото е възможно, с останалите божества на Мидкемия, за да възстановят баланса.

— Значи работим за Безименния? — възкликна Накор.

— В известен смисъл. Вярвам, че всички имаме роли в неговите планове.

— И какви са тези планове? — попита Накор.

Макрос се намръщи.

— Мисля, че сме замесени в битка на боговете. И че в известен смисъл ние сме оръжията.

— Оръжия ли? — откликна Магнус. — Ние сме трима магьосници и…? — обърна се към Накор.

— Бек може и да е оръжие. В него няма почти нищо естествено.

— Има едно пророчество — каза Макрос. — Един дасатски лорд ще се разбунтува срещу ТеКарана и ще подготви идването на Богоубиеца.

— Мислиш, че Бек… — включи се Пъг.

— Той е оръжието — отвърна Накор. — Почти сигурен съм.

— Не знам — Макрос се закашля спазматично. — Дори и най-низшите биха ме атакували, ако видят такъв признак на слабост.

В този момент се появи един слуга. Водеше воин със знаците на Садхарин.

— Господарю… — започна слугата.

— Нося вест от Мартук — прекъсна го воинът. — Трябва да бягате. След час ще има съобщение от двореца. По залез ще започне Велико клане.

Макрос мигновено се обърна към слугата.

— Знаете какво да правите. Вземете само най-необходимото и се скрийте в най-близкото убежище.

— Да, господарю — мъжът кимна и тръгна.

Макрос се обърна към воина.

— Върни се при Мартук и му кажи, че ще се срещнем в горичката на Делмат-Ама, колкото се може по-скоро. Ако може, нека вземе Валко и максимален брой хора. Мисля, че е време.

Младият воин кимна и също тръгна.

— Дано боговете да ги закрилят — въздъхна Макрос.

— Какво става? — попита Пъг.

— Съберете си нещата. След няколко минути потегляме. ТеКарана е обявил Велико клане и след залез всеки в империята ще има разрешение да убие, когото успее. Всички съюзи и спогодби не важат. Мрачният иска убийства.

— Какво означава това? — попита Магнус.

Макрос изглеждаше угрижен.

— Означава, че е гладен. Обичайното клане не е достатъчно да го нахрани. Боя се, че това означава, че е готов да започне нашествието във вашата реалност.

Пъг, Накор и Магнус се спогледаха.

— Ами Бек?

— Той ще е добре с Мартук. В някои отношения той е по-истински дасат от повечето рицари. През следващото денонощие вероятно ще се забавлява повече, отколкото за цял живот. Надявам се поне да не посегне на Мартук.

— Защо ще го направи? — попита Пъг.

— Няма съюзи и приятелства освен уговорките, които се правят на момента. Мартук и останалите лордове на Ланградин си имат подготвени убежища и провизии за такъв случай. Но за обикновените хора тази нощ ще е игра на живот и смърт. Редът ще бъде възстановен утре по залез. Дотогава — ако искаш нещо, което принадлежи на съседа, вземи го. Ако искаш да уредиш стара сметка с добре защитен противник, сега е моментът. Ако си амбициозен и смъртта на няколко високопоставени членове на твоята фракция, бойно общество или дори семейството ти ще те облагодетелства, почвай да си точиш ножовете. Всяка смърт ще е дар за Мрачния и всяко убийство ще бъде опростено.

— По улиците ще бродят жреци и йерофанти — продължи той. — Всеки може да се превърне в жертва. В провинцията ще обикалят настървени банди. Всеки, който има нещо ценно, ще се барикадира или ще търси къде да се навре. А ние трябва да стигнем до убежището, което ще ни отнеме цялата нощ и част от деня — Макрос ги изгледа внимателно. — Не се притеснявам за нашата безопасност. Всеки от нас може да се справи с неприятностите по пътя.

— Страх те е да не ни разкрият — каза Накор.

— Да. Ако се чуе дори дума за вашето съществуване, ще бъде впрегнат целият ресурс на ТеКарана и Мрачния.

— Да тръгваме тогава — каза Пъг.

Макрос се усмихна.

— Да, да тръгваме. И ако след всичко, което си видял, ти е останала някаква молитва, сега е моментът да я кажеш.

4

Империя

Миранда се оглеждаше предизвикателно.

Двама от членовете на Събранието — Аленка и един магьосник, казваше се Делкама — тъкмо бяха привършили заклинанието: бяха призовали прозрачна сфера, по чиято повърхност играеха ослепителни златисти и сини светлини. Заклинанието имаше за цел да попречи на евентуално магическо шпиониране. Ако някой наблюдаваше отдалече, щеше да види само трима магьосници, които се обръщаха към императора по незначителен въпрос. Тези мерки се взимаха заради внушителната мощ на Лесо Варен, в случай че той реши да разбере какво се обсъжда на Съвета.

Останалите членове на Събранието изглеждаха разтревожени. Въпреки че имаха много висок ранг, традицията ги задължаваше да показват към императора респект, граничещ с благоговение. За разлика от тях, Миранда стоеше гордо изправена и бе вперила очакващ поглед в Небесната светлина. Току-що бе помолила владетеля на цуранската империя — не, почти му беше заповядала — да не говори, докато заклинанието не приключи.

Твърде рядко в цялата история на империята Цурануани се бе случвало чужденец да застане пред императора. Залата на Имперския съвет бе също толкова свещена, колкото самото влизане в Кентосани. Тук попадаха само посланици и пленени владетели. Императорът се появяваше рядко, дори при такива случаи. Той беше въплътената божествена сила, която закриляше цураните. Но новините от Събранието бяха толкова зловещи, че лично Сезу, Първият с това име, Владетел на народите на Цурануани, бе дошъл да чуе предупреждението на чуждоземната жена.

Залата бе претъпкана. Всички мъже и няколкото жени, които управляваха благородническите фамилии, бяха дошли да чуят Миранда. Бяха облечени в роби в цветовете на клановете си, богато украсени със скъпоценни камъни, мъниста и ресни. Бяха насядали по кланове и хвърляха подозрителни погледи към членовете на другите фракции. Цуранската политика беше не само кървава, но и много сложна, непрекъснато променящ се баланс между свирепа лоялност и възползване от всяка изгодна ситуация.

— Ваше величество, лордове от Върховния съвет, събрали сме се днес, защото над този свят е надвиснала заплаха, която надхвърля представите ви — започна Миранда.

Беше репетирала речта си, докато чакаха събирането на Съвета. Започна да разказва поред, от намирането на талноя от Каспар до сблъсъка си с дасатите на Келеуан. Не премълча нищо, но и нямаше намерение да преувеличава. Самата истина бе достатъчно ужасяваща. Когато привърши, забеляза, че императорът въобще не изглежда изненадан от чутото. Погледна към Аленка, но той само поклати глава, че също не разбира липсата на реакция. Миранда знаеше, че Небесната светлина е уведомен за проучванията на талноя, но нямаше представа, доколко са го информирали по време на пленничеството й. Новината за появата на дасатите трябваше да предизвика шок, а вместо това император Сезу седеше спокойно, сякаш се колебаеше какво да поръча за вечеря. Младият владетел бе заел трона едва преди четири години и подобно на баща си, управляваше в относителен мир.

Миранда насочи вниманието си към Съвета. Отново се учуди на цуранската природа. Въпреки крайно сериозното предупреждение поне една трета от лордовете в момента преценяваше как би могла да извлече изгода от предстоящия хаос. Ако се съдеше по израженията, друга третина въобще не бяха разбрали какво точно им е казала. Все пак последната трета схващаше, че тази заплаха надделява над всичко останало, и търпеливо очакваше думите на императора. Шумоленето на копринените роби и нервното скърцане на сандалите беше контрапункт на настъпилото мълчание.

До младия владетел стоеше магьосник с черна роба. Казваше се Финда и Миранда го познаваше съвсем бегло. Той беше настоящият магически съветник на императора и по изражението му личеше, че в момента най-голямото му желание е да е някъде другаде.

За разлика от съпруга си, Миранда не беше експерт по цуранското общество, но имаше представа каква ще е реакцията на благородническите фамилии. Войнствените цурански традиции все още доминираха в политиката. Играта на Домове или Великата игра беше станала по-малко кървава и вече се водеше с други оръжия: богатство, влияние и социално положение. Е, и по някое друго убийство и отвличане. На моменти й напомняше на криминалните войни в Кеш. Шегаджиите от Крондор например щяха да паснат тук идеално.

Петте велики фамилии — Кеда, Минванаби, Оаксатукан, Ксакатекас и Анасати — все още доминираха сред политическите партии. По традиция само те бяха можели да претендират за титлата Военачалник — навремето Властелин на войната, — преди прабабата на Сезу да вземе трона. Все пак императорът беше над всички останали и можеше да отмени всяко решение на Съвета. Можеше да обяви война или да накара враждуващи кланове да се помирят. Мощта му беше практически неограничена.

Всички очакваха реакцията на императора, който седеше на златния трон, символ на властта от две хиляди години, и мълчаха смирено. Никой не дръзваше да заговори преди Небесната светлина.

Миранда погледна празния стол, сложен по-ниско на подиума. Беше поставен там от прабабата на Сезу, легендарната Мара от Акома, единствената жена, заставала начело на империята. Тя беше реформирала нацията и бе вдъхнала надежда на милиони. В резултат на нейните усилия днес цураните обръщаха повече внимание на изкуствата, музиката и литературата, отколкото на честта и военната саможертва. Империята изпитваше известни трудности, но се бе възродила при последните трима владетели въпреки опитите на традиционалистите да върнат нещата постарому.

Небесната светлина се раздвижи и привлече всички погледи.

Сезу Първи изглеждаше разтревожен. Прабаба му беше променила позицията на император от само церемониална до фокусираща централната власт. Тежестта на отговорностите придаваше на владетеля по-възрастен вид от неговите тридесет и шест години.

— Наистина плашещи новини, лейди Миранда. Ние живеем в мир от две поколения. Леките сблъсъци със съседите ни от платото Турил и земите отвъд Кървавото море дават възможност на младежите да натрупат слава и чест. Но не сме участвали в истинска война от нашествието на вашия свят.

Миранда кимна. Императорът имаше мидкемийска кръв. Кевин, любовникът на Мара, беше признат за баща на император Джъстин. Но въпреки това този млад мъж беше истински цуранин. И все пак следващият му въпрос беше сякаш репетиран.

— Няма ли да помогне, ако върнем талноя във вашия свят?

Миранда погледна Аленка, най-възрастния от Великите.

— Небесна светлина, ние обмислихме това и решихме, че няма смисъл. Ренегатът Лесо Варен е помогнал на дасатите да дойдат тук. Те вече знаят как и сме сигурни, че ще се появят отново — направи пауза, сякаш внимателно преценяваше думите си. — На нашия свят има нещо… Смятаме, че дасатите са го избрали с причина, но още не знаем каква — той замълча за момент, после добави: — Мислим, че всички нации трябва да се подготвят за нашествие.

Императорът го гледаше и мълчеше, обмисляйки чутото. И изведнъж Миранда разбра, че младият мъж съвсем не е глупав и неподготвен. Той знаеше какво ще кажат още преди да са почнали! Нищо чудно, че не изглеждаше изненадан. Интересно, откъде ли беше разбрал. Вече беше сигурна, че е успял да отрепетира и реакцията си!

— Чуйте ме — Небесната светлина стана и всички присъстващи също се изправиха, защото не бе разрешено да се седи, когато владетелят е прав. — Нашите традиции са древни, но сега сме изправени пред заплаха, каквато историята ни не помни. Връщаме се към легендарната митичност и пристигането на нациите по Златния мост.

— Нашите книжовници предполагат, че това, което ни е изгонило от Древния дом, е било толкова ужасяващо, че за него не е запазена нито една дума. Просто всички народи са побягнали — владетелят направи пауза. — Боим се, че сега ни очаква подобен ужас — отново замълча, за да придаде тежест на думите си. Миранда имаше достатъчно познания за цуранските митове, за да знае, че е ударил право по благородниците от Съвета. Ключът на цуранската история беше митът за Пристигането. Пъг й беше разправял много пъти за величествения мост от златна светлина, гигантски разлом, през който бежанците бяха наводнили Келеуан по време на Войните на хаоса. Този мит беше в основата на обучението на Великите, защото насаждаше дълбоко чувство за общност, което беше в основата на клетвата да се служи на Империята.

— Според традициите, когато сме във война, властта се дава на Военачалника, Властелина на войната. Този пост беше празен дълги години — Миранда видя как неколцина от висшите благородници се размърдаха нетърпеливо. Един от тях щеше да получи втория най-важен пост в Империята, на моменти по-важен и от Златния трон. Това беше върховната цел на всеки амбициозен благородник. — Обръщаме се към нашия братовчед, Тецу от Минванаби — той погледна към един благородник, който изглеждаше внушително въпреки побелялата си коса и наедрялото си телосложение. — Ще поемете ли тежкия товар, милорд?

Тецу от Минванаби наведе глава, едва сдържаше емоциите си.

— С радост, ваше величество. Живея, за да служа. Животът и честта ми са ваши.

Императорът се обърна към останалите благородници.

— Изпратете вест на вашите командири. Нацията ни ще се готви за война. Ще се съберем утре, два часа след изгрев-слънце, и ще продължим Съвета — обърна се към първия министър, възрастния Джаниан, който бе заемал същия пост и при баща му. — Известете жреците на Джастур. Утре по обед ще счупя Свещения печат.

Миранда погледна Аленка, защото не разбра последните думи. Старият магьосник само поклати глава. Но ако се съдеше по реакцията на останалите, съобщението беше важно и тревожно.

— Ще направя съвет с лейди Миранда, Великите и Военачалника — императорът направи пауза, след което закри официално срещата: — Чест на фамилиите ви, ваши благородия.

Слезе от подиума и всички се поклониха, а обикновените слуги се проснаха на земята. Докато минаваше покрай Миранда, императорът й направи знак да го последва.

Новоиздигнатият Военачалник тръгна след него, а Аленка задържа Миранда за момент.

— Като чупи печата на храма на бога на войната, Небесната светлина гарантира, че всичко друго остава на заден план. Никакви политически борби и лични вражди не важат, докато вратата не бъде затворена, а това ще стане само при окончателна победа — огледа се, да не би да ги подслушват. — Трябва да разбереш тежестта на това. Императорът показва, че не само се готвим за война, а вече воюваме.

Миранда беше объркана.

— Нали това целяхме?

— Не го очаквах. Освен това не вярвах, че императорът ще възроди поста на Военачалник. Още повече, че ще сложи на него Минванаби.

— Какво означава това? — Миранда за пореден път съжали, че Пъг го няма. Той щеше да се ориентира съвсем бързо.

— Има една стара поговорка: дръж приятелите си близо, а враговете още по-близо. Сигурен съм, че и при вас се среща. Минванаби са били победени от Акома. Но вместо всички да бъдат убити или пратени в робство, Господарката сторила нещо немислимо според цуранските традиции и им позволила да оцелеят. Така една от великите фамилии станала васал на по-низша, което е обида за предците ни, въпреки великодушието на жеста.

— Не разбирам — каза Миранда.

— Никой, който не е цуранин, не може да го разбере докрай — Аленка й направи знак да го последва. — Един от по-дребните братовчеди на Минванаби бил издигнат и се оженил за братовчедка на Акома. Така двете фамилии се сродили, но обидата не била забравена. Според мен счупването на печата и назначаването на този опасен мъж за Военачалник е ход на Небесната светлина, с който се застрахова, че най-сериозният му противник ще е изключително зает в задаващата се криза и няма да се облагодетелства.

Миранда за пореден път се зачуди дали цураните не са просто откачени.

Миранда продължи да наблюдава младия император по време на съвета в личните му покои. Преди това го беше срещала само два пъти. Първия път като дете, а втория — когато заемаше престола. Събитието беше издържано в духа на най-строгите цурански традиции и го бе видяла само за пет минути. Освен това тогава младият император бе говорил само със съпруга й. Беше й се сторило иронично, че традиционалисткият младеж я игнорира, въпреки че дължеше трона си на жената, която се бе опълчила на всички традиции.

И сега също я бяха изолирали от разговора, защото императорът и новоиздигнатият Военачалник насочваха разговора към Аленка и другите двама старши магьосници от Събранието. В началото на едночасовата дискусия Миранда се опита да каже нещо, но Аленка я изгледа предупредително и поклати глава. Така че сега тя мълчеше не само от уважение към стария магьосник, но и защото не можеше да разбере каква игра е захванал.

Беше впечатлена от императора, който ловко манипулираше дискусията, насочвайки я в желаната посока. След още час беше съвсем сигурна, че Сезу от Акома, Първият с това име, Император на Цурануани и Небесна светлина, изобщо не е глупав. До края на съвета бе успял да постигне консенсус, без нито веднъж да прибегне до силата на позицията си.

— Лейди Миранда, може ли за момент — спря я императорът, когато станаха да напуснат покоите му.

Аленка се поколеба, изгледа любопитно Миранда и й направи знак, че ще я изчака навън.

— Желаете ли нещо за пиене? — попита императорът, щом магьосниците излязоха. — Вино? Имам няколко много добри червени, от вашето Островно кралство, както и няколко местни вида, макар че нашият климат не е подходящ за лозарство.

Миранда беше наясно, че той просто се опитва да приспи вниманието й.

— Само вода, ваше величество.

Владетелят направи знак и един слуга й донесе бокал студена вода. Императорът освободи всички слуги, посочи два стола близо до прозореца, който гледаше към централния двор, и каза на Кралската реч, без почти никакъв акцент:

— Хайде да зарежем формалностите.

Миранда се изненада.

— Стражите са заклети да пазят живота ми с цената на своя — той махна към четиримата останали войници, носещи традиционни златистобели брони на Императорската гвардия. — Но все пак са хора и си имат своите недостатъци. Някоя изтървана дума тук, някой коментар там. Мнозина на Келеуан говорят поне по един от вашите езици, но аз съм подбрал мъже, които не могат — говореше с лек тон, но очите му бяха вперени в Миранда и не излъчваха веселие. — Кажете, какво мислите наистина?

— За кое, ваше величество? — Миранда се настани на тапицирания стол и го погледна в очите. Цуранската империя беше съставена от множество народи, по подобие на Островното кралство и Кеш, така че нямаше някакъв определен цурански типаж. Освен може би това, че цураните бяха по-ниски от хората на Мидкемия. Сезу беше малко по-висок и почти доближаваше близо шестте стъпки на Миранда. Повечето мъже тук бяха по-дребни от нея, а някои изглеждаха направо като джуджета.

Младият мъж пред нея изглеждаше като олицетворение на цуранското благородничество — стегнат, хладнокръвен и с неразгадаемо изражение. Основното, което дразнеше Миранда при цураните, беше привидно невъзмутимото им спокойствие. Човек рядко можеше да чуе повишаване на глас или шумни разпри.

Императорът също седна.

— Справихте се добре.

— Благодаря — отвърна Миранда. — И аз така мисля.

Той се усмихна и сякаш смъкна няколко години от себе си.

— Понякога забравям, че сте доста възрастна, защото ми изглеждате като по-голяма сестра или много млада леля.

— Много млада — натърти Миранда.

Владетелят се засмя.

— Подочух някои неща за местонахождението на съпруга ви. Тези доклади верни ли са?

— Доколкото е възможно. Като се има предвид, че той е буквално недостижим, дори с най-могъщите магически средства.

Императорът я изгледа умислено.

— Пътуването му е неизмерим риск.

Изражението на Миранда показваше тревога, въпреки че се мъчеше да изглежда спокойна.

— Напълно го осъзнавам, ваше величество.

— Трябва да науча някои неща.

— Какво желаете да узнаете, ваше величество?

— Истината. Аленка и останалите често ме мислят за младеж. Предполагам, че от тяхната позиция изглеждам така, както изглеждат те от вашата.

— Още преди години научих, че възрастта няма нищо общо с мъдростта. Човек може да придобие житейски опит за няколко години или цял живот да не се научи на нищо. Зависи от конкретния случай. Аленка притежава трезва преценка в напрегнати ситуации, за което само мога да му завиждам.

Императорът се умълча, обмисляйки думите й.

— Прочутата ми прабаба Мара е притежавала опит и мъдрост за десет живота.

Миранда не каза нищо, чудеше се накъде отива разговорът.

— Мисля, че съпругът ви я е познавал.

— Не съм сигурна, ваше величество. Знам, че са се срещали поне веднъж, но както помните, имаше времена, в които Пъг не бе добре дошъл тук.

Владетелят се засмя.

— Да, Имперските игри. Чувал съм историята. Прабаба ми е била сред множеството благородници в онзи ден, когато съпругът ви е посрамил Властелина на войната и е сложил край на властта му. Знаете ли, че са им трябвали пет години, за да оправят щетите на стадиона след Миламбер?

Миранда потисна усмивката си. Пъг, или Миламбер, както го наричаха цураните, беше най-търпеливият човек, когото познаваше. Качество, което уважаваше, но което същевременно я дразнеше на моменти. Но щом Пъг изгубеше търпение, последствията бяха катастрофални. Според това, което бе чула, действията му в онзи ден трябваше да се нарекат героични, ако не и богоподобни. Беше предизвикал огнен дъжд, урагани и земетресения и бе хвърлил в ужас цуранското благородничество.

— И аз съм чувала, че щетите са били значителни.

Императорът спря да се усмихва.

— Не това е целта на разговора ни. Опитвам се да кажа, че съпругът ви и прабаба ми за един живот са предизвикали в Империята толкова промени, колкото не е имало във вековете преди това — той се огледа, сякаш търсеше следващите си думи, след което продължи: — Ще ви кажа нещо, което никой извън фамилията не знае. Дори най-близките съюзници и братовчеди.

Миранда мълчеше и го гледаше.

— Когато дядо ми заел трона, великата лейди Мара му съобщила една тайна. Той я споделил с единствения си син, баща ми, от когото я научих на свой ред — императорът стана и Миранда понечи да се надигне, но той я спря. — Без формалности, Миранда. На път съм да ви разкрия най-строго пазената тайна в историята на Цурануани — владетелят пристъпи към близката масичка, на която имаше дървено ковчеже, покрито със сложни орнаменти. Беше излъскано до блясък и нещо в него привлече вниманието на Миранда.

— Магическо е — каза бавно тя.

— Да. Казват, че ще убие всеки, който го докосне, ако не е от моята кръв. Слугите не смеят да го пипнат, но пък то и без това никога не хваща прах… Трябва да призная, че всеки път, когато го отварям, за момент се притеснявам — той посегна и колебливо докосна ковчежето. След това вдигна капака и извади един пергамент.

Миранда почувства как стомахът й се свива на топка. Беше виждала точно такива пергаменти.

Императорът й го подаде, без да каже нито дума. Тя го разви и зачете. След това го остави да падне на пода, затвори очи и се облегна назад.

— Очевидно разбирате какво означава — каза Сезу след малко.

Тя кимна и се изправи.

— Ваше величество, трябва да се консултирам с някои колеги на моя свят. Трябва ми съвет, преди да го интерпретирам. Истинското значение може да ми убягва.

— Това ковчеже е у семейството ми от цял век — императорът съвсем заряза формалностите и коленичи, за да вземе пергамента. Нави го внимателно и го върна на Миранда. — Няколко дни в повече няма да са от значение. Каквото и да решите, че означава, ние трябва да се готвим за мобилизация.

— Сега разбирам защо обявихте официална война.

Младият мъж я погледна тъжно.

— Никой не трябва да заподозре какво готвим, преди да издам заповед за действие. Това е жизненоважно. Благородниците от Върховния съвет ще се подчинят като добри цурански войници, стига да нямат време за размисъл. В противен случай ще започне гражданска война.

— Трябва да уведомим Аленка и някои от другите Велики.

— Само най-доверените. Никой друг, докато не дойде време да издам заповед.

Миранда кимна.

— Добре, ваше величество. Но първо трябва да се върна на моя свят. Ако ще следваме този курс, трябва да започна подготовка и да убедя някои доста корави глави. След това ще се върна и ще говоря с Аленка и останалите.

— Ще издам нареждане да ви се оказва достъп до моите покои по всяко време. Ще ви осигуря всичко необходимо от тази страна на разлома.

— Довиждане, ваше величество. Ако мога да предложа… има едно нещо, което и двамата можем да направим. Да се молим.

И изчезна, а императорът зяпна празния й стол. Погледна четиримата стражи, но те стояха спокойно, вперили очи право напред, лицата им бяха безизразни. Сезу, Първият с това име, Владетел на нациите на Цурануани, седна на стола и се умисли. Каквото и да се задаваше, все още имаше империя за управляване.

Калеб вдигна поглед, видя майка си и въздъхна облекчено.

— Вече почнах да се тревожа… — и спря, като видя изражението й. — Какво стана?

— Онова животно Варен ме предаде на дасатите.

— Добре ли…? — Калеб не довърши, защото майка му очевидно бе избягала и изглеждаше добре.

— Само гордостта ми пострада. Както знаеш, болката минава — тя седна на другия стол и пусна пергамента в скута си. — Какви са новините?

— Росенвар и Джошуа пазят талноите и според Росенвар експериментът на Накор дава резултат. Контролните кристали работят като пръстена, но нямат неговите странични ефекти — Калеб започна да рови из купчината пергаменти. — Докладът му е някъде тук.

— Ще го видя после — Миранда въздъхна. — Знам, че няма смисъл да питам за баща ти, брат ти и Накор, нали?

Калеб кимна. Все още се надяваха, че Пъг ще намери начин да им прати съобщение, но очакванията им не бяха големи.

— Няма вест и от експедицията на Каспар.

— Предупреждението за… как се наричаха?

— Кръгът — отвърна синът й.

— Те се интересуваха от Върховете на Куор. Докладът беше малко мъгляв.

Калеб вдигна друг пергамент.

— Просто, че трябва да ги очакваме на полуострова някъде преди Пролетния празник.

— Има още една седмица, така че може би нещата се случват в момента. Притеснен ли си?

Тъмнокосият ловец се намръщи.

— Винаги. Особено когато заминете с баща ми и ме оставите да командвам — надигна се и закрачи из стаята. — Знаеш, че заемам тази позиция, защото съм ваш син. В Конклава има други, които са по-добри…

— Не — прекъсна го тя. — Знам, че не ти допада и че би предпочел да скиториш из планините и горите, но е факт, че цял живот те подготвяме да поемеш контрола, ако нещо се случи с нас. Знаеш хиляди дребни детайли, с които не е запознат дори Накор. Има неща, за които дори не подозираш, че знаеш… Но може би е време да ти намерим помощник. Магьосник. Да речем, онова младо момиче…

— Лети?

— Да, Лети. Тя не е най-добрата ни ученичка, но има страхотен бюрократичен талант. Ще я извикам утре и може да почнеш да я обучаваш. Досега не се бях замисляла, но не разполагаме с никой, който да поеме нещата, ако с теб се случи нещо.

— Какво става? — попита Калеб. — Обикновено не си толкова загрижена за тези работи.

Миранда погледна по-малкия си син. Приличаше на Пъг по начина, по който си накланяше главата, но иначе имаше нейните черти. Високото чело, тясната брадичка и стройната фигура. Понякога дори не осъзнаваше колко много обича децата си.

— Две неща ме притесняват. Ако планът на откачения Варен беше успял, още щях да съм в плен на дасатите, а сигурно вече щяха да са ме нарязали при опитите си. Като оставим факта, че щях да загина ненавременно, ти щеше да си единственият член на семейството, останал тук.

— Знам — Калеб потупа майка си по рамото. — Но има и още нещо. Какво е?

— Това — тя му подаде пергамента на цуранския император.

— Това е на цурански. Почеркът на татко.

— Още една от проклетите бележки! — Миранда не се дразнеше от факта, че мистериозните бележки с предупреждения се появяваха от бъдещето. Ядосваше я мъглявият им текст. А най-вече беше ядосана, че Пъг ги бе крил от нея дълги години и беше казал първо на Накор!

Калеб погледна пергамента. Три реда текст плюс подписа на баща му:

Послушайте Миранда.

Предайте й това.

Подгответе се за евакуация.

Миламбер

— Евакуация ли? Какво трябва да евакуира императорът? Двореца? Свещения град?

Миранда поклати глава ядосано. Топката в стомаха й подсказваше, че има сериозен шанс да не види повече съпруга си. Колкото до точно това послание, то й беше съвсем ясно.

— Не — въздъхна тя. — Иска да се приготвим да евакуираме Келеуан. Казва на императора, че ще се наложи цураните да напуснат света си.

5

Пленници

Каспар се превиваше от болка.

Един елф се бе надвесил над него, готов да го удари отново, ако пак откаже да изпълни заповедта. Серван се наведе да помогне на генерала и видя по погледа му, че няма да забрави тази случка. Каспар се бе опитал да удължи първата почивка и за това бе отнесъл удар с жезъл в корема.

Елфът, който се бе появил пръв, се приближи към тях.

— Нямаме време за губене. Много сте бавни. Трябва да побързаме. До Баранор има голямо изкачване.

— Баранор ли? — попита Каспар.

— Нашият дом. Трябва да стигнем там преди залез-слънце, така че не може да се размотавате.

Каспар разтри корема си и изгледа злобно елфа, който го бе ударил.

— Твоят приятел вече ми го изясни.

— Сидна смята, че трябваше да ви убием на брега — каза водачът на елфите. — Така щеше да е по-просто.

— Извинявайте за неудобството — измърмори Джоми и помогна на един от ранените.

— Не е неудобство. Винаги можем да ви убием. Но имам заповеди да ви отведа в Баранор на разпит.

— Чии заповеди? — настоя Каспар, все още разтриваше удареното място.

— На нашия водач.

Каспар не каза нищо, но по изражението му Джоми предположи, че най-вероятно обмисля варианти за бягство. Според младежа това беше невъзможно. Първо, те бяха два пъти по-малко, а елфите имаха и половин дузина магьосници.

Обърна се и видя, че Джим Дашър също се оглежда. Беше ясно, че крадецът набелязва ориентири и скривалища, в случай че успее да избяга. Джоми си помисли, че ако някой всъщност има шанс да се измъкне на елфите в гората, това е тъкмо Джим. Все още се чудеше как крадецът бе успял да се появи изневиделица и да убие магьосника на плажа.

Все пак дори Джим да се добереше до брега, щеше да мине поне седмица, преди да дойде кораб с провизии. Ако пък се опиташе да стигне по суша до закътания залив, в който бяха хвърлили котва корабите, щеше да му трябва още повече време. А след това, трябваше да доплува до корабите през коварните вълни и скали, да не говорим за акулите и другите морски хищници. Джоми се зачуди дали предприемчивият крадец обмисля подобен план. Отгоре на всичко, ако корабът с провизии завареше лагера празен, всички кораби щяха да заминат — такива бяха заповедите в случай на провал на мисията.

Пленниците се влачеха по склона, като здравите помагаха на ранените. С настъпването на здрача елфите започнаха да проявяват признаци на безпокойство.

— Генерале, не ти ли се струват малко изнервени? — прошепна Джоми.

Каспар кимна.

— Вече от почти час. Не знам колко още ни остава, но определено искат да стигнем, преди да се е мръкнало съвсем.

Предположенията на Джоми се оправдаха. Скоро елфите накараха пленниците да ускорят ход, без да се съобразяват с ранените. Наложи се здравите мъже да носят другарите си.

— От какво се страхувате? — извика Каспар, но елфите не му обърнаха внимание. Бяха насочили вниманието си към гората и вече не наблюдаваха пленниците така зорко.

Внезапно водачът извика предупредително и бойците и магьосниците се разпръснаха, за да отразят предстоящата атака.

— Залегни! — извика генералът на хората си и се просна на земята.

Въздухът се изпълни с бръмчене, сенките около дърветата се раздвижиха.

— Стрели от бездната! — извика водачът на елфите. — Не позволявайте да ви докоснат!

— Тогава ни върнете оръжията, за да се браним!

Елфът сякаш изобщо не го чу. Отпред се разнесе вик и Каспар разбра, че атаката е започнала.

Във въздуха започнаха да се стрелкат черни проблясъци, сякаш излезли от нечий кошмар. Каспар се гордееше с набитото си око на ловец, но така и не можеше да разбере какво точно вижда.

Фигурите бяха ръбести и приличаха повече на морски скат, отколкото на птици, но се стрелкаха стремглаво, с невероятно бърза смяна на посоката. Бяха толкова плоски, че когато се обръщаха внезапно, сякаш изчезваха във въздуха. Каспар веднага разбра, че ще е трудно да се удари такава цел с меч, а още по-мъчно със стрела.

Елфите бяха приготвили оръжията си, но генералът беше наясно, че да улучат някое от летящите същества ще е по-скоро плод на случайността. Единственото, което му вдъхваше надежда, бе крехкият вид на птиците — едва ли щяха да оцелеят след успешен удар. Проблемът беше как да ги уцелят.

Все пак размахването на мечовете явно предизвика колебание в кошмарите. Каспар чу гласа на Джим Дашър, който се провикна някъде отзад:

— Страх ги е от стоманата! Използвайте коланите!

Войниците бързо започнаха да разкопчават коланите си, гърчеха се по земята, както бяха залегнали. Някои се надигнаха на колене, готови да замахнат с импровизираните оръжия; други намотаха коланите така, че катарамите да са пред пръстите им като бокс.

Кръжащите птици засега не нападаха, но Каспар беше достатъчно опитен ловец, за да знае, че по-скоро изпитват плячката си.

— Стойте ниско! Всеки момент ще връхлетят…

Съществата сякаш го разбраха и се спуснаха към пътечката. Елфите бяха готови, очевидно свикнали да се сблъскват с тези противници, а хората бяха дисциплинирани войници, подбрани от Конклава и заради куража им, наред с другите им способности.

Каспар хвърли бърз поглед встрани и видя, че Джоми му е отдясно, Серван отляво, а Джим Дашър — малко по-назад. Всеки от тях прикриваше фланга на другия. В този момент един от черните ужаси се понесе към него.

В последната секунда Каспар видя, че съществото има малки очички, като два сини диаманта, посипани със златни точици. Устата му беше пълна с малки, но остри като бръснач червени зъби.

Генералът замахна с все сила и удари с катарамата на колана си стрелата от бездната някъде под „брадичката“. Ръката му изтръпна, сякаш бе забил меча си в твърдо дърво. Съществото падна на земята и изчезна със синкав проблясък. След него остана само мазен черен пушек.

Джоми удари нападналото го същество и го отпрати встрани. Серван приклекна и едва забърса своето, а Джим Дашър се изправи и замахна с юмрук, на който бе навил колана си. Изстена от болка, когато шокът премина и през неговата ръка.

И трите същества избягаха с болезнени писъци.

Каспар се огледа и видя, че повечето му хора са невредими. Само двама се гърчеха в агония на земята. Едно от съществата се беше впило в крака на първия и от раната излизаше зловещ синкав пушек. Другият беше ударен в гърдите и се бе извил назад толкова много, че Каспар се зачуди дали няма да си счупи гръбнака.

Един елф замахна с меча си и разсече съществото, което се бе впило в крака на войника. Изригна малък син пламък. Каспар чак сега си даде сметка, че оръжията на елфите не са от стомана, а от някакъв непознат материал. Чудовището пусна крака на ранения и се превърна в пушек. Вторият войник нямаше такъв късмет — елфът, който дотича до него, направо го прободе в гърдите заедно с кошмарното същество. И двамата загинаха мигновено.

Каспар се наведе, защото една от птиците се опита да се вкопчи в главата му. По скалпа му премина вледеняващо усещане, сякаш някой изсмукваше топлината от тялото му. Спомни си как като дете ходеше с баща си на лов през зимата и как кожата му залепваше за замръзналото острие на кинжала.

Внезапно магьосниците на елфите се намесиха и колоната бе обградена от жужаща енергия. Стрелите от бездната се обърнаха и отлетяха.

— Бягайте! — извика водачът на елфите. — Ще се върнат с господарите си!

— Вдигайте ранените! — заповяда Каспар. Грабна мъжа с пострадалия крак — беше почти замръзнал — и го метна на гърба си като кошута. Нямаше намерение да изостави никой от хората си. Дори под влудяващото влияние на Лесо Варен херцог Каспар бе спазвал няколко принципа, които вдъхваха лоялност сред хората му. Основният беше да не се изоставят живи другари. Каспар признаваше, че е кръвожадно копеле, но поне беше лоялно кръвожадно копеле.

Забързаха напред и скоро Каспар видя в далечината дървена палисада. Укреплението изглеждаше солидно, бойниците се извисяваха на двадесет стъпки над земята. Войникът в него започна да пресмята шансовете за превземане. Щеше да е трудно да се атакува такава позиция под постоянен дъжд от стрели… Не беше обаче нещо, което рота сапьори, подкрепена от дисциплинирани войници, да не може да превземе. Струваше му се, че в укреплението има още нещо, което му убягва, но дори така две костенурки със сапьори щяха да подкопаят основите за час. Огледа пътеката, докато тичаше, и прецени, че един тежък покрит таран с подкрепа от стрелци може да разбие портите за два пъти по-малко време. Стига да не е намесена магия…

На хълма зад палисадата имаше дървени сгради, изградени по непознат за Каспар начин.

Стотици дървета бяха изсечени, за да се разчисти поле за стрелба. Пред палисадата беше издигнат редут, така че нападателите трябваше да атакуват стеснението при портата или да минат встрани под стените, където щеше да ги засипе порой от стрели.

Каспар виждаше, че дългогодишни битки са опустошили тази земя. Чувстваше нещо странно, но не можеше да го опише. Това бойно поле беше по-различно. В него имаше нещо повече от това, което се виждаше.

Отзад се разнесе вой и Каспар се обърна да види какво ги преследва.

В далечината се виждаха стрели от бездната, но по-близките преследвачи бяха някакви същества, които можеха да се опишат само като демони, изпълзели от някое от долните нива на ада. Бяха катраненочерни, обвити в пушек, и яздеха някакви животни, сякаш излезли от трескав кошмар.

Животните приличаха на огромни вълци, но се движеха с котешка грация. И те изглеждаха изградени от сенки и мрак, подобно на летящите същества, но имаха млечнобели очи.

Ездачите бяха с хуманоидна форма, но очертанията им бяха размазани и след тях оставаха ивици пушек, които почти мигновено се разтваряха в здрача. Съществата надаваха бойни викове и размахваха дълги мечове, които проблясваха с тъмночервена енергия.

— Банат да ни е на помощ! — извика Джим Дашър, докато минаваше покрай Каспар.

— Бягайте! — изкрещя бившият херцог, защото някои от хората му се бяха спрели от ужас.

Елфите сякаш бяха забравили за пленниците си и търчаха към убежището на стените. Каспар очакваше да види стрелци, които да прикрият отстъплението, но по стените се мяркаха само няколко фигури, никоя от които не носеше лък.

Той хукна към укреплението, задъхан от тежестта на ранения. Разчиташе главно на волята си, която го бе направила опасен противник, преди да се присъедини към Конклава на сенките.

— Къде са ви стрелците?

— Стрелите не помагат срещу тези създания — извика водачът на елфите. — Трябва да стигнем до портата — обърна се и побягна, очевидно незаинтересован от съдбата на Каспар и хората му.

Генералът се задъхваше, но убежището бе само на стотина метра. Първите елфи вече бяха стигнали портата, но мъжете му изоставаха.

— Проклети да сте! Помогнете ни!

— Никой не може да ви помогне! — изкрещя елфът. — Трябва да стигнете портите или ще изгинете.

— Проклет да съм, ако позволя да загина като заек пред глутница вълци! Вземи ранения! — Каспар се обърна към един от хората си и метна войника на рамото му, сякаш подхвърляше изкормен сръндак на готвача си. Мъжът за малко да падне, но не изпусна ранения и хукна напред.

Каспар видя, че първият ездач ще го връхлети след секунди, и отново приготви колана си за оръжие — спомни си с горчива ирония как само преди няколко години бе посрещнал номадите на Новиндус с оковите си в същата ситуация.

— Имам идея — каза някой зад него.

Беше Джим Дашър. Държеше два големи камъка. Каспар кимна и се наведе да вземе и той.

Джим изчака ездачът да ги наближи и хвърли с всичка сила.

Камъкът му удари съществото в лицето и премина сякаш през пушек, но ездачът нададе гневен писък.

— По вълка! — извика Дашър и метна втория камък. Каспар последва съвета му и метна силно. Вълкоподобното същество трепна и изръмжа.

Следващият камък на Дашър го уцели в краката и то се спъна и падна на пътя. Ездачът може и да беше имунен на камъни, но явно се подчиняваше на законите на физиката, защото се преметна през врата му и се пързулна по пътя.

— Бягай! — извика Каспар.

Бяха спечелили само няколко секунди, но те щяха да се окажат решителни за оцеляването им.

Дашър метна още един камък, след което се обърна и побягна. Беше по-млад и бърз и понеже не искаше да остане последен, Каспар напрегна последните си остатъци от сила, за да финишира рамо до рамо с него.

Двамата влетяха в двора, а преследвачите им се развикаха гневно. Портите бяха отворени, но демоничните създания не смееха да влязат. Елфските магьосници побързаха да заемат места на бойниците и вдигнаха жезлите си като един.

Във въздуха се разнесе бръмчене, подобно на онова, когато бяха унищожили елементалното същество, и стените бяха обгърнати от бяла светлина. Нападателите незабавно се оттеглиха и скоро гневните им викове заглъхнаха.

Хората на Каспар насядаха изтощени на земята. Някои от ранените бяха изгубили съзнание. Бившият херцог се помъчи да остане на крака, въпреки че дори жилавият Джим Дашър беше приклекнал. Джоми и Серван гледаха генерала и очакваха заповеди.

Каспар се обърна към водача на елфите.

— Ето че стигнахме. Ние сме ваши пленници. Какво ще правите с нас?

— Ти ще се явиш пред нашия водач.

— Кога?

— Веднага — и махна на Каспар да го последва. — Другите да чакат тук.

— Как се казваш? — попита Каспар, докато вървеше след него.

— Това важно ли е? — попита елфът и го погледна през рамо.

— Само ако оцелея. Нали все трябва да те наричам някак.

— Аз съм Хенгайл.

— Защо нямаше стрелци, които да ни прикриват?

Хенгайл се поколеба, но отговори:

— Всички бойци бяха с нас. В укреплението бяха останали само жени и деца.

Каспар се огледа. Постройките бяха впечатляващи. Фасадите бяха полирани до блясък и отразяваха светлината на факлите. Дървесината беше с най-различни цветове, предимно кафяво и червено, но имаше нотки на сиво и дори синкаво. Имаше поне дузина сгради, но повечето изглеждаха необитаеми, вратите им зееха отворени. Влязоха в най-голямата.

Подовете също бяха от полирано дърво. Стените приличаха на външните, едновременно простички и изумително елегантни. Сградата бе с формата на кръст, като в средата имаше голямо огнище. В тавана имаше дупка за пушека. Над нея на дървени колони бе разположен защитен покрив.

До огнището седяха трима елфи, единият очевидно много стар дори според нормите на дълголетната им раса. На лицето му имаше дълбоки бръчки. Въпреки това очите му блестяха и гледаше Каспар с подозрение.

— Кой си ти, че идваш в земите на Куор? — попита той и бавно се изправи.

— Каспар, бивш херцог на Оласко. Сега на служба при краля на Островното кралство, краля на Ролдем и императора на Кеш.

Старият елф се засмя.

— Явно са настанали смутни времена, щом тези суетни човешки владетели са на една страна. Кажи ми: защо могъщите ви управници пращат войници във Върховете на Куор? Кажи истината, защото животът ви зависи от това.

Каспар се огледа. Другите двама елфи седяха мълчаливо, Хенгайл бе застанал до тях. До вратата имаше още двама, но с изключение на тях широкото помещение бе празно.

— Как да те наричам?

— Кастданур. На твоя език означава: „пазител срещу мрака“. Някога имах и собствено име, но беше толкова отдавна, че съм го забравил.

Каспар за момент се замисли.

— Може би ще ви бъдем от полза. Няма да е разумно да избиете хора, които искат да са ви приятели — погледна стария елф право в очите. — А вие явно имате нужда от приятели.

Кастданур се усмихна.

— И защо смяташ така?

— Само слепец или глупак няма да забележи, че на това място са живели хиляди, а сега сте една шепа. Имате нужда от помощ. Народът ви умира.

6

Клане

Магнус се сниши.

Бяха се притаили зад една ниска ограда заедно с трима Низши. Един от воините извъртя варнина си — нещо като кръстоска между кон и голям гущер — и погледна към скривалището им. Пъг, който клечеше до сина си, рискува и се надигна, за да вижда наближаващите ездачи, и изрече заклинание. Надяваше се, че ще проработи както в неговата реалност — все пак беше изкарал доста време в изучаването на тукашните закони на магията. Повечето пъти нещата се получаваха, но понякога заклинанията имаха неочаквани резултати.

Този път всичко стана както трябва и зад ездачите се вдигна глъчка. Появи се много детайлна илюзия на жени и деца, които бягаха в обратна на Пъг посока. Воините реагираха според дасатската си природа и се впуснаха в преследване с бойни крясъци.

Пъг направи знак на останалите да поизчакат. При повечето схватки с хора, или дасати в случая, той нямаше притеснение за личната си безопасност — можеше с лекота да се справи с дузината ездачи, които преследваха миража. Но нямаше желание да отнема живот, дори на тези същества, които планираха да изтребят всички от неговата раса, защото бяха под влиянието на сила извън техния контрол. Освен това знаеше, че днешният ритуал е обхванал целия свят и всяка смърт означава допълнителна мощ за Мрачния. Така че не възнамеряваше да му дава още храна.

Замисли се за този върховен бог на злото. Доколкото бе проучвал божествата на Мидкемия, смяташе, че подобна съдба ще постигне и неговия свят, ако Безименният успее да победи. Но това не бе толкова належащ проблем, колкото нуждата да се отблъсне Мрачният. Ако успееше да допринесе за поражението му, щеше да помогне и на дасатите, а не само на Мидкемия и Келеуан.

Знаеше, че нямат много време, преди ездачите да се осъзнаят и да се върнат. Искаше му се да избегне конфронтацията, защото се боеше, че истинската им природа може да бъде разкрита. Ако използваше магия срещу воините, трябваше да се погрижи да не оставя никакви свидетели, включително скритите наблизо Низши. С Макрос, Магнус и Накор можеше да удържи цяла армия, да убие хиляди, ако се наложи. Всеки от тях можеше да се справи и с по няколко жреци и йерофанти, но нямаше да устоят на цялата им комбинирана мощ. От живота си при цураните се бе научил колко опасен може да е враг, готов да умре за каузата си.

Накор даде сигнал, че е чисто, и тръгнаха по една малка пътечка. Все още бяха в града, но сега прекосяваха една от обширните открити местности, наричани райони, в които дасатите се занимаваха със земеделие. Макрос не им беше обяснил подробно дасатската администрация, но Пъг бе останал с впечатление, че при нормални обстоятелства тези райони са по-безопасни. Само дето обстоятелствата не бяха нормални.

Районът се намираше в рамките на града и по-едрите животни бяха унищожени отдавна, но това не означаваше, че няма други опасности. Нощните птици атакуваха понякога, а от време на време се промъкваше и някой земен хищник. Освен това тази нощ всеки дасат извън тяхната група им беше враг. Банди Низши, които обичайно щяха да са се притаили, обикаляха наоколо и се възползваха от възможността да се отдадат на дасатската жажда за кръв. Някой заблуден воин, отделен от братята от обществото си, можеше да стане плячка на тези, които обикновено живееха и умираха според прищевките му. Дори управляващите благородници трябваше да се обградят само с най-верните и лоялните си последователи.

Повелята на Мрачния беше слабите да паднат. Всеки дасат, който не можеше да оцелее, по презумпция беше слаб и животът му принадлежеше на Мрачния.

Бързаха по пътче, достатъчно широко за каруца. Пъг непрекъснато поглеждаше назад дали не ги следят. Покрай пътя имаше ниви с висока зърнена култура, наричана селабок, която предоставяше прикритие.

Постепенно небето взе да просветлява.

— Чакайте! — каза Пъг. — Чуйте.

Само звуците на нощните същества нарушаваха тишината. След това в далечината се чу вик — сигурно бяха воините, които Пъг бе излъгал със заклинанието.

— Колко ни остава? — обърна се той към Макрос.

— Ако няма други сблъсъци, след два часа ще стигнем Камлад. Там трябва да решим дали да заобиколим и да се забавим, или да прекосим участъка. При втория вариант опасността е по-голяма.

— Защо? — попита Накор.

— Първите кръвопролития са били почти веднага след обявяването на Великото клане — Макрос се беше задъхал: явно болестта му започваше да се проявява покрай трудната нощ. — Да го кажем по дасатски: глупавите, слабите и безразсъдните са измрели в първите часове. Капаните са щракнали, битките са се разгорели. След това, след час-два почивка, по-дръзките ще започнат да се сражават едни с други. Тази група, която срещнахме, беше победила в сблъсък с друга подобна — пое си дъх и продължи: — Имам предвид, че вече са останали опасните и коварни убийци, които търсят плячка. Кръвожадността кипи в най-високата си точка и ще остане така до сутринта. През деня нещата ще се поуталожат, защото дори най-коравите главорези ще започнат да усещат приближаването на залеза и ще осъзнаят, че са останали само тези като тях. Тоест най-добрите в убиването и криенето. И тогава всички ще се кротнат и ще зачакат залеза. Всеки, който се движи, ще е лесна плячка за засада. Затова първата ни цел е да прекосим Камлад и да се вмъкнем в следващия район преди обед. След това ще сме на няколко часа от Делмат-Ама. Бялото контролира тази част и там ще можем да изчакаме в безопасност и да разберем какво означава това клане.

— Какво мислиш, че означава? — попита Магнус.

Макрос обмисли за момент въпроса.

— Начало. Мрачният е ненаситен бог. Той иска кръв… но щом проявява чак такъв глад, значи се задава голяма промяна — бившият човек въздъхна. — Предполагам, че не е лесно да се нахлуе в горно ниво, дори за бог. Може би се гласи да последва армията лично — изгледа ги един по един. — Хайде, ще говорим по-подробно, когато стигнем в Делмат-Ама — забързаха отново. В небето на изток вече се виждаха първите лъчи на изгряващото слънце.

Откритият район свърши и се озоваха пред привидно безкрайна стена от десетинаетажни сгради.

— Вдясно има тунел за слугите — посочи Макрос и се огледа. — Не се заблуждавайте от тишината. Иззад всеки прозорец ни наблюдават с ножове в ръце. Поне двайсет Низши се чудят в момента дали сме опасни, или слаби и какви шансове имат, ако ни нападнат от засада. Трябва да се движим предпазливо. Прекосим ли Камлад, и сме в Делмат-Ама.

— Нали предлагаше да заобиколим този квартал? — попита Накор.

Макрос бавно тръгна напред.

— Забавихме се твърде много — след зазоряване се бяха крили три пъти, веднъж за повече от час.

— Днес използва ли се много магия? — попита Магнус.

Макрос се поколеба.

— Не те разбирам. Какво имаш предвид?

— Досега прикривахме способностите си.

— Да. Можеше да унищожим всичко по пътя си, но на този свят само жреците използват магия. Поне тази, която е одобрена от Мрачния. Всяка друга проява ще привлече внимание.

— Но нали днес с бандите върлуват и жреци? Значи проявата на магия може да остане незабелязана.

— Какво си намислил? — попита Пъг.

Чертите на Магнус бяха дасатски, но баща му го познаваше от дете. Магнус успяваше да сдържа темперамента си по-добре и от него, но когато се ядосаше, ставаше упорит като муле. В момента явно му бе прикипяло.

— Не казвам да свалим маскировката и да тръгнем напред, взривявайки всичко по пътя си. Това ще е глупаво. Но не може ли да използваме уменията си, за да прелетим над квартала, без да ни видят?

Макрос се засмя.

— Това момче е по-умно и от баща си, и от дядо си. Въобще не ни хрумна да комбинираме летене с невидимост.

— Защото никой магьосник не може да ги ползва едновременно — довърши Накор, ухили се и познатата му реакция вдъхна кураж на останалите, въпреки неземните му черти. — Но пък ние тук сме повече от един, така че…

— Аз мога да вдигна всички ни — каза Магнус и махна към тримата Низши, които изглеждаха ужасени от идеята.

— Аз ще ни заслоня от всякакви магически наблюдения — включи се Макрос.

— А аз ще се погрижа за невидимостта — добави Пъг.

Последва кратка дискусия за подробностите. След това Пъг и Макрос изрекоха заклинанията си и Магнус подхвана своето.

Скоро всички бяха невидими. Приглушените гласове във въздуха показваха, че слугите не могат да се справят с преживяването мълчаливо. Пъг разбираше, че подобно усещане сигурно е доста стряскащо за неподготвените.

Магнус ги издигна и се понесоха над града. Пъг откри, че се заглежда надолу, предимно заради впечатляващата гледка. Не помнеше откога не е летял, без да ползва собствените си сили. Принципно не му се нравеше, защото беше придружено с леко прилошаване и главобол. Но този път синът му вършеше цялата работа и той можеше дори да се наслаждава на пътуването. Макрос също имаше сериозна задача, защото трябваше да следи за евентуални откриващи магии и да ги контрира максимално бързо. Заклинанието на Пъг обаче действаше автоматично и той нямаше друга работа.

Гледката отново му напомни колко различни са дасатите. Имаше няколко места на Мидкемия и Келеуан, които наричаше дом, освен това бе посещавал много светове с различни форми на живот, но дори най-странните същества му бяха по-близки от тези… хора.

Градът се простираше на десетки мили във всички посоки. Пъг не смееше дори да си представи колко труд е отишъл за построяването на тези… не можеше да ги нарече сгради, защото всяка бе свързана с останалите в едно цяло. Сигурно през времето бяха достроявани нови, но всичко беше напаснато идеално, без видими граници. Липсваше каквато и да е вариация на дизайна, която се срещаше и при най-хомогенните култури. Дори еднаквите сгради на цураните бяха изрисувани с най-различни орнаменти и символи за късмет. Тук всичко беше… от камък, с еднакви врати, единствената разлика беше в енергиите, които бяха принципно невидими за човешкото око. При по-внимателно вглеждане се забелязваха яркочервени и тъмнолилави искрици, които изглеждаха като слънчево отражение в седеф. Подобни ефекти щяха да са красиви, ако не беше скучната обстановка. Дасатската архитектура беше доста стриктна. Между всяка врата имаше по шест прозореца, а на всеки четири врати имаше тунел навътре в сградата. Над улицата имаше стълбища и площадки, които се повтаряха безконечно. Монотонността се нарушаваше само от високите стени, които поддържаха булеварди на стотици стъпки височина. По тях се движеше основният трафик и търговията.

Между кварталите имаше открити площи и паркове. Независимо дали бяха земеделски райони, пазари или обикновени градини, и при тях се наблюдаваше строго определен дизайн.

— Дасатите не притежават оригиналност — каза той на глас.

— Не е съвсем така — отвърна Макрос. — Но имат навика да се придържат към едно нещо, щом решат, че е полезно. Това разположение на парковете и земеделските райони осигурява ефикасно снабдяване на пазарите в гъсто населените части. Единствените по-различни пейзажи са около морските брегове. Морето не е така послушно като земята, затова се налагат компромиси. Но дори в крайбрежните градове се наблюдава подобен дизайн. Даже имат огромни мостове и системи от колони и подпори навътре, за да го наподобят.

— Защо? — попита Накор. — И аз оценявам добрата архитектура, но човек трябва да се съобразява с променливите обстоятелства.

— Дасатите не мислят така — обади се Магнус — Ако дизайнът не пасва на обстановката, те променят нея.

Пъг беше изненадан от спокойствието на сина си. Ако на него му се налагаше да пренася толкова хора, нямаше да е толкова спокоен. Магнус беше относително млад за магьосник, но вече демонстрираше неща, които затрудняваха майка му и баща му.

Спомни си онзи трагичен ден, в който се бе изправил пред Лимс-Крагма след глупавия си опит да надделее над демона Джакан, и ужасяващия избор, който му бе предложен. Щеше да се върне в света на живите и да довърши задачата, която му бяха отредили боговете, но трябваше да плати цена. Трябваше да наблюдава как всички, които обича, умират преди него.

Беше достатъчно тежко, когато умираха от старост. Спомняше си загубата на стария си учител Кълган, отец Тъли, принц Арута и добрия си приятел Лаури. По-трудно се справяше с тези, които загиваха ненавременно в тежките битки. Нищо не го бе подготвило и за загубата на децата му. Уилям, загинал на стените на Крондор в сблъсък с армията на Изумрудената кралица; Гамина, загубена в същата трагедия заедно със съпруга си лорд Джеймс. Поне и двамата бяха изживели пълноценен живот, а Гамина дори бе дочакала внуци.

Замисли се, че има далечни роднини, които почти не познава. Правнуците му Джими и Даш също имаха деца и той се зачуди дали ще надживее и тях.

— Какво е това? — попита Накор и прекъсна печалните му размисли.

Пъг се огледа, за да види за какво става дума. В далечината, на фона на слънцето, се издигаше нещо като дебел стълб от пушек. Само че не беше пушек, а по-скоро някаква енергия и определено не се издигаше, а се спускаше надолу.

— Трябва да побързаме — намеси се Макрос.

— Какво е това? — чу се гласът на Накор.

— Храмът на Черното сърце. Най-святото място на тази планета. Входът към владенията на Мрачния.

— А какви са тези енергии? — попита Пъг.

— Отнет живот. Ние ги виждаме поради уникалното си възприятие, но за дасатите, дори йерофантите и жреците, въздухът над храма е прозрачен. Това са жизнените есенции на хиляди умиращи. Мрачният се храни с тях и става все по-силен.

— С каква цел? — обади се Магнус.

— Това се стремим да разберем. Насочи ни надясно, към онова блещукане на югоизток. Това е езеро в следващия район, а зад него е горичката Делмат-Ама. Там ще започнем да събираме информация, за да разберем за какво е цялото това безумие.

Пъг се зачуди дали въобще би могъл да проумее случващото се. А като стана дума за безумия, как ли вървеше преследването на Лесо Варен на Келеуан? За момент се разтревожи за Миранда и се замисли дали ще я види отново. Изтика тревогите настрани и се съсредоточи върху запазването на заклинанието за невидимост.

Насочиха се в указаната от Макрос посока и отново се озоваха над паркова площ. Те винаги се намираха върху покривите на по-ниските сгради, само на няколко етажа от земята, и също имаха специфична подредба. Сградите бяха построени на кръст, а зелените площи заемаха външните квадранти. Най-северната постройка беше гигантска дори според раздутите дасатски мерки. Върху широката основа се издигаха шест масивни колони, а в центъра им се извисяваше огромна кула. Храм на Мрачния.

— Колко е голям — обади се Накор.

— И колко жизнена енергия излиза оттам — включи се Макрос.

Хиляди черни искрици излитаха от кулата и се насочваха към огромния стълб енергия, който бяха зърнали преди малко.

— Дълбоко под площада има помещения за екзекуции. Днес клането е брутално, но там се извършват ритуални убийства на всеки празник. Мрачният има нужда от постоянен запас жизнена енергия и народът се подчинява на волята му.

— Как са успели да оцелеят? — зачуди се Магнус.

— В миналото са превземали други светове — отвърна дядо му. — Дванадесетте планети са били населени от други същества, но дасатите са изклали всички, изтръгвали са сърцата им на олтарите.

— През годините жертвите им се изчерпали, те се обърнали едни срещу други и така се стигнало до днешната убийствена култура — Макрос замълча, за да даде възможност да обмислят думите му. — Истината за случилото се е скрита. Историята била подменена от религиозни догми, за да стане едно цяло с канона на Мрачния. Само Кръвните вещици имат някакви сведения за случилото се, но и те са твърде мъгляви.

— Защо? — попита Накор.

— Насочи ни към онази кула и оттам направо — каза Макрос на внук си. — Така ще стигнем до горичката — след това се върна на въпроса на Накор. — За няколко века Кръвните вещици били част от вярата на Мрачния, въпреки че по произход са били на служба при богинята на природата и живота. Въпреки че накрая осъзнали безсмислието от общество, което убива дори собствените си деца, голяма част от техните познания били изгубени. Ако имах повече време за проучване… — Макрос не довърши и пак се закашля.

Пъг подозираше, че състоянието му е наистина тежко. Макрос очевидно действаше припряно и Пъг имаше чувството, че назрява критична ситуация.

Задаваше се война. На Мидкемия или на Келеуан, близнака на този свят. Мрачният подготвяше силите си и само това го спираше да не отвори портал към горната реалност. Вероятно това събиране на енергия беше сред последните приготовления за нашествие.

Пъг разбираше логичната причина за подобна война. Вече си изграждаше мнение за корена на проблема в това общество. Беше очевидно, че при натиск на социалните сили, които бяха вплетени в постоянна борба и напрежение, един удар от страничен ъгъл може да срине цялото общество. Темпът на възстановяване след подобен ден беше показателен. На Мидкемия такова събитие щеше да постави цяла нация на колене.

Той знаеше, че при човешките култури всяко по-сериозно стълкновение между земеделците и търговците, армията и населението бързо преминава в хаос.

Западните държави се бяха възстановявали повече от двадесет години от последствията от Войната на студенокръвните. При това с огромната помощ на множество талантливи мъже и жени, включително членове на семейството му.

Отново насочи вниманието си към парковете долу. Група въоръжени дасати, вероятно Низши, се бяха скрили в шубраците и се забелязваха само от въздуха. Бяха окървавени и изтощени и доколкото разбираше, вече не искаха да се бият, а само да оцелеят до края на деня.

Откъм югозападния край на парка обаче се задаваше сериозен контингент воини заедно с двама жреци, които очевидно възнамеряваха да прочистят местността. Пъг помисли дали да не се намеси, но нима имаше смисъл? Освен това, въпреки че обикновено играеха ролята на жертви в това общество, Низшите не бяха по-малко кръвожадни. Знаеше, че при удобен случай щяха да се нахвърлят върху групата му, без да се замислят.

С огорчение осъзна, че макар да бе успял да вникне в културата на цураните, а и на множество други раси, няма да успее да разбере напълно мисленето на дасатите. Все едно гледаше мравуняк, въпреки че оценяваше социалния му ред. Трябваше да признае, че вероятно щеше да постигне по-добро разбирателство с мравките.

Продължиха да се носят над града и да се оглеждат за евентуална опасност. Накрая Макрос каза:

— Ето там, до малкото езерце.

Магнус промени курса и ги пренесе до указаната цел. Спуснаха се бавно, точно на ръба на района.

— Онази сграда на хълмчето — каза Макрос.

Постройката беше скромна, но добре защитена. Имаше здрава стена и дълбок ров със заострени колове.

— Някои от местните хищници са способни да прескочат оградата. Магнус, по-добре да кацнем до ей онези дървета. Ако се появим изневиделица пред портата, ще ни надупчат със стрели, преди да ни познаят.

Внук му се подчини и щом стъпиха на земята, Пъг премахна заклинанието за невидимост. Тримата Низши продължаваха да мълчат, както през целия полет, но по посивелите им лица се четеше облекчение, че най-сетне са стъпили на твърда земя.

— Вървете да обявите пристигането ни — нареди им Макрос. — Гледайте да не ви убият, преди да проговорите. Най-добре викнете от безопасно разстояние.

— Може да е прекомерна предпазливост, но човек никога не знае — продължи той, когато слугите тръгнаха. — Ние контролираме целия район и освен ако ТеКарана не е изпратил личния си легион, сигурно сме успели да опазим спокойствието по тези места. Трябва да ви предупредя обаче, че ще имаме малко време за планиране и още по-малко за действие. Задава се нещо чудовищно, иначе нямаше да бъде обявено Велико клане. Дасатите по принцип не се интересуват от историята, но аз се постарах да изровя колкото се може повече, щом възвърнах човешките си спомени. И ще ви кажа следното. Подобни повсеместни кръвопролития се започват само по две причини. Да се освободи социалното напрежение, което би могло да доведе до бунт срещу Мрачния или ТеКарана, и когато се подготвя нашествие в друг свят. Последната планета, която дасатите са завладели, е била Косриди и това се е случило преди три века. В момента там няма нито една форма на живот от оригиналните.

— Смяташ ли, че дасатите ще нападнат нашата реалност? — попита Магнус.

— Още не, но скоро. Ако нещата се развиват, както очаквам, Мрачният ще обяви мобилизация до месец. Бойните общества ще се присъединят към армиите на Караните и ТеКарана. Около два милиона воини и няколкостотин хиляди жреци. Плюс поне четири милиона Низши за поддръжка. Не забравяйте, че те разполагат с мощта на няколко свята.

Пъг беше смаян от тези цифри.

— Макрос, във войната с цураните за цели дванайсет години сме се били само с около двадесет хиляди. Изумрудената кралица изпрати четиридесет хиляди, но половината измряха в морето и под стените на Крондор. Останалите бяха разпилени на стотици мили по протежение на Кралския път. А и една трета дезертираха преди битката при Кошмарния хребет.

— Два милиона. Доста множко — каза Накор.

Пъг го погледна, но този път приятелят му не се хилеше.

— Нали знаеш какво означава това?

— Че трябва да им попречим да започнат войната.

— Можем ли? — обади се Магнус.

— Това е големият въпрос, нали? — отвърна дядо му.

— Сещам се само за един начин да го постигнем — каза Пъг.

Макрос кимна, сякаш бе прочел мислите на зет си.

— Да. Трябва да убием Мрачния, преди да даде заповед за нашествие.

7

Преследване

Каспар кимна.

Кастданур се беше показал любезен домакин и се бе погрижил пленниците да получат храна. Каспар бе изял достатъчно дивеч през живота си, за да познае, че менюто е плод на лов и събиране и няма нищо култивирано.

Двамата седяха един срещу друг на ниска масичка, дебели кожи ги предпазваха от студения дъсчен под. Еленското беше жилаво, но засищаше, а и бе сготвено с непознати подправки. Нямаше вино и ейл, пиеха само вода. Печената ряпа беше от сорта, който растеше в Кеш — беше ял такава ряпа на една ловна експедиция като младеж. Репите бяха приготвени с лой, а не с масло, и бяха подправени само със сол. Самата сол имаше горчив, леко металически привкус, сякаш беше извлечена от минерален извор, а не от морски солници.

Старият водач ловко беше избягнал коментара на Каспар, че народът му загива, и сега също се опитваше да избегне всякакви коментари за историята на племето. Разговаряха за маловажни неща, макар че всеки опипваше другия за информация. Кастданур искаше да знае какво търси отрядът в планините. От своя страна, Каспар се чудеше защо нито един кешийски управник не е отбелязал, че в планините живеят елфи.

Като бивш владетел от Изтока, той не бе имал контакти с елфи, преди да се присъедини към Конклава. А и след това бе видял само един пратеник на Острова на чародея, който се бе оказал там по същото време. Но почти не му бе обърнал внимание и въобще не бяха разговаряли.

Кастданур беше страшно опитен. Каспар изобщо не се съмняваше, че всъщност преговарят за живота на войниците му. Този анклав не би останал скрит от кешийците, крайбрежните пирати и случайните авантюристи, ако местните не убиваха всеки, натъкнал се на Баранор. А доколкото можеше да съди, елфите не бяха склонни да вярват на никой чужд.

— Запознат ли си с човешките игри на карти? — попита Каспар след известно време.

— От дълго време не съм имал контакт с расата ви, но това не означава, че съм невеж по отношение на хорските… странности. Комарджийството е трудноразбираемо за елфите. Ние рискуваме само когато е въпрос на оцеляване. Тези планини са опасни дори когато си прекарал векове тук. Защо питаш?

— Има един израз, „време е да свалим картите на масата“. Означава, че трябва да покажем какво крием.

— Този израз ми харесва — усмихна се старият елф.

— Мощни сили се готвят да нападнат този свят.

— Това означава, че тези сили не са от този свят.

— Да — старецът беше по-интелигентен, отколкото предполагаше обстановката. Това беше обичайна грешка при благородниците: да се съди за човек по ранга и произхода му. Самият Каспар страдаше от подобни предразсъдъци, преди да се върне от изгнание и да се присъедини към Конклава. — Има и други светове, които са населени.

— Знаем — отвърна Кастданур. — Чухме за войната с цураните. Понякога търгуваме с други народи.

Каспар си отбеляза да проучи това твърдение. Ако сред тези народи имаше хора, може би щеше да успее да прати вест за експедицията и да предотврати бъдещи неприятности. Съмняваше се, че елфите ще пуснат някой да се върне при чакащите кораби. Когато корабът с провизиите не откриеше никого и моряците видеха следите от битката, всички щяха да се върнат незабавно в Ролдем, съгласно инструкциите. Оттам местните агенти щяха да известят Острова на чародея, че мисията се е провалила. Евентуално щеше да бъде изпратена нова експедиция, в зависимост от настоящите ангажименти. А това щеше да отнеме време, с което Каспар не разполагаше.

— Аз работя за хора, които са се посветили на опазването на този свят. Те не са широко известни и не вярвам да си чувал за тях, но се наричат Конклав на сенките.

— Живописно име, Каспар от Оласко. Разкажи ми за този Конклав.

— Чувал ли си за човек на име Пъг?

— Великият човешки магьосник. Чухме за делата му. Доколкото знам, той унизи принца, който после зае трона на Островното кралство.

Каспар бе чувал тази история още като дете.

— През следващите години Пъг създаде организация, която не работи за Кралството или за Кеш, а за цяла Мидкемия. Войната на студенокръвните показа, че всички сме един народ и споделяме един свят.

— Един народ — повтори водачът на елфите. — Това включва ли и нас?

— Да. Ние сме в съюз с елфската кралица и народа й в Елвандар.

— Аха. Тогава явно имаме проблем. Ние, Слънчевият народ, които живеем в Баранор, не служим на кралицата и нейния драконов ездач. Ние сме свободни.

Каспар знаеше, че в думите на стареца се крие нещо по-дълбоко от това просто твърдение.

— Онези от вас, които живеят на континента, който наричаме Новиндус, също не й служат. Някои избраха да се присъединят към двора, но други останаха отвъд океана. Лейди Агларана приветства всеки, но не изисква подчинение.

— Но въпреки това воюва с нашите роднини от север, нали?

Каспар съжали, че има твърде слаби познания за елфите и за тези, които наричаха Братството на Тъмния път.

— Чувал съм, че така нареченото Братство е обявило война на кралицата и народа й. Не мога да съдя за неща, които не познавам, но ще кажа само, че ако нашите врагове победят, спорът ви с кралицата ще остане чисто теоретичен. Целият живот на този свят ще бъде унищожен.

Старият елф замълча за момент, после попита:

— Унищожен?

— Расата на дасатите няма да дойде да завладява и поробва, а направо да изтреби всичко. Ще заменят съществата с други, от техния свят. От най-малките насекоми до драконите и рибите в океана. Всичко ще бъде пометено, за да премоделират планетата.

— Трябва да помисля над думите ти и да ги обсъдя с останалите. Върни се при твоите хора и се надявам, че ще си починете добре, въпреки обстоятелствата.

— Аз съм ловец и войник — каза Каспар и се изправи с лек поклон. — Оценявам съня при всяка възможност, въпреки обстоятелствата. Надявам се, че ще обмислите сериозно това, което ти казах, и ще говорим отново.

— Бъди сигурен — старият елф отвърна на поклона. — Много неща зависят от това, включително бъдещето на твоите хора. Вярваш ли в съдбата, Каспар от Оласко?

— Едно време, когато бях млад и суетен, вярвах, че съдбата ми е да управлявам. Сега вярвам във възможността и че човек получава от живота толкова, колкото влага. Болезнен урок, но станах по-добър, когато го научих.

— Ние сме търпелива раса. Имаме проблем със съществата, които видяхте. Сигурно ще открием връзка между тях и хората, с които се бихте на брега, но ще говорим повече за това след няколко дни.

— Няколко дни ли?!

— Трябва да поведа лов. Както отбеляза, сме изправени пред трудни времена и не разполагаме с достатъчно провизии, за да се грижим за твоите хора. Не можем да ви изколим само защото нямаме храна, а и не можем да ви оставим да гладувате. Затова трябва да се организира лов. Поради различни причини трябва да отидем поне на ден път в северна или южна посока, за да открием дивеч. Така че ще минат три-четири дни, преди да се върна и да говорим пак. Ще се радвам, ако дадеш дума, че няма да създавате проблеми на тези, които останат да ви пазят.

— Дълг на войника е да избяга от плен — отвърна Каспар.

Старият елф въздъхна.

— Това ще е глупаво. Ще ви заловят доста бързо, а и най-вероятно ще загинете, преди да ви открием. Както казах, тези места са опасни.

Каспар кимна и каза:

— Лично аз ще остана, като знак на добра воля. Ще наредя на хората си да направят същото, но не мога да гарантирам, че всички ще се подчинят — зачуди се дали да не повтори отново одевешните си думи. — Казах каквото трябваше и се надявам да разберете, че е важно бързо да постигнем разбирателство. Този кораб с врагове е част от по-голяма схема, свързана с въпросните нашественици.

— Дасатите. Да, разбрах. Ще имаме възможност да обсъдим всичко. Ние сме търпелива раса и възприемаме времето различно от вас. Няма да прибързваме с решението си, но ще се съобразим със спешността на събитията.

— Благодаря, че ме изслуша — отвърна Каспар.

Един пазач го върна в голямата зала, където се намираха хората му. Джоми, Серван и останалите го гледаха с очакване. Каспар видя, че са ги нахранили, но ако се съдеше по празните купи и глада в очите им, той очевидно бе вечерял доста по-добре от тях. Махна на Джим Дашър да се отдалечат в единия ъгъл и кимна на другите да не ги безпокоят.

— Можеш ли да се измъкнеш? — попита бившият херцог.

— Без проблем — отвърна крадецът. — Нямат ресурсите да удържат и говедо като Брикс.

Каспар кимна. Брикс беше един от най-яките войници, отличен боец, но често обираше подигравките на другарите си заради тромавостта си.

— Ще стигнеш ли до корабите?

— Това вече е друг въпрос — отвърна бавно Джим. — Набелязах си маршрут, но те несъмнено познават тукашните гори хиляда пъти по-добре. Зависи с колко преднина тръгна и кого ще изпратят след мен. Чувал съм истории за следотърсаческите умения на елфите, така че няма смисъл да оставям фалшиви следи. Освен това съм градски човек и познанията ми за дивата природа са слабички. Не, единственото ми предимство ще е скоростта.

— Кога ще тръгнеш?

— Най-късно след два часа — отговори крондорският крадец. — Така ще имам поне два часа до полунощ, а предполагам, че те очакват бягство около зазоряване.

— Да, по това време пазачите обикновено задрямват — отбеляза Каспар.

Джим кимна и добави:

— Да не забравяме и съществата върху вълците. Елфите смятат, че страхът от тях ще ни задържи тук. Ако тръгна до два часа, ще успея да натрупам около десет мили преднина до зазоряване. Така ще мога да заобиколя носа и да изляза на брега.

— Нима ще се опиташ да плуваш до корабите? По тези места има големи акули.

— Да ти приличам на глупак? Ще запаля сигнален огън. Капитанът е предупреден да очаква подобно нещо.

— Кой му е дал такава заповед?

— Аз — ухили се Дашър. — Нямах голяма вяра на първоначалния ти план.

Каспар поклати глава.

— Забрави ли, че си обикновен крадец?

— Капитанът е един от малцината, на които се доверявам. Лично принц Грандпрей го избра за мисията.

— Момчето има талант, нали?

— Не е никак зле, като за неговите години — съгласи се Джим и понижи глас. — Виж, Каспар, само двама души знаят какво правя и за кого работя всъщност, аз и ти. Освен това само ние двамата можем да известим необходимите хора, които ще се погрижат за ситуацията. Признавам, че имаш предимство в скитането из пущинака, но аз определено съм по-добър в бягането. А ако се стигне до бой… Е, ти си наистина страхотен боец, но аз знам повече мръсни трикове.

— Не споря кой от нас трябва да тръгне. Само се надявам, че домакините ни няма да се ядосат от бягството ти и да си го изкарат на нас. Ако това не се случи, вероятно бих могъл да се разбера с тях и тогава всичките изпитания, през които ще минеш, ще са напразни. Но ако не успея… — той сви рамене.

— Да, знам. По-добре да предупредя множеството ни господари. Дай сега да обобщим какво знаем.

Двамата започнаха да обсъждат утежняването на мисията при сблъсъка с магьосника и призованото същество и какво бяха успели да видят на път към укреплението. Това продължи близо час, през което време Джоми, Серван и останалите се чудеха какво толкова обсъжда водачът им с един обикновен крадец от Крондор.

Джим Дашър изчака повечето мъже да задрямат или да започнат тихи разговори, за да не безпокоят ранените — поне трима от тях нямаше да преживеят следващия ден без сериозна намеса на доктор или лечителска магия. Елфите, изглежда, нямаха такава, или просто не искаха да я използват за пленниците. Във всички случаи хората щяха да се мъчат сериозно.

Джим прецени възможностите си и когато Каспар дойде пак и го попита готов ли е, отвърна пресилено бодро:

— Още няколко минути. Няма да е зле, ако отидеш при Джоми Килироо и сержанта и направиш някакво съобщение… или нещо подобно. Искам да отвлечеш вниманието от вратата само за минута и ще се измъкна незабелязано — огледа се. — Не знам дали си забелязал, но пазачите ни наблюдават внимателно.

— Разбира се, че ще ни наблюдават.

— Не знаят какво да очакват, но предполагат, че няма начин да не подготвяме нещо — Дашър погледна към останалите пленници. — Момчетата ще се подразнят, когато ги събудиш да им кажеш да поспят и да си почиват. Но това ми е необходимо. Над гредата има прозорче. Не поглеждай натам. Ще се измъкна, преди някой да мигне. Но ще е по-добре останалите да не зяпат и да викат: „Гледайте, Дашър си обира крушите!“

— Иска ми се да не се налагаше да го правиш — Каспар скръсти ръце и се облегна уж нехайно на стената.

— И двамата знаем, че никой от останалите няма шанс.

— Почти ми се иска да мога да ти наредя да не го правиш.

Джим Дашър се усмихна и Каспар за пореден път се изненада как годините сякаш изчезнаха и лицето му стана почти младежко.

— Само че не можеш, нали?

— Да. Не мога — Каспар също се усмихна. — Няма голяма полза, че се водя генерал, нали?

— Не и пред мен — все така усмихнат отвърна Джим.

Бившият херцог го изгледа сериозно и сложи ръка на рамото му.

— Остани жив.

— Това е и моят план.

— Колко ли ще тръгнат след теб?

— Ти как смяташ?

— Един или двама. Те са доста самонадеяни. Освен това не могат да си позволят повече. Имаш пет дни да стигнеш до залива и да дадеш сигнал, щом не смяташ да се връщаш в стария лагер.

— Не мога. Там ще е първото място, на което ще ме потърсят, ако загубят следите ми.

— Мислиш, че ще изгубят следите ти? Джим, това са елфи!

— Разполагам с няколко трика, които не са виждали. А ако ме открият, ще се справя с тях. Трябва да прехвърля северозападния хребет и да стигна до корабите. Така ще може да отплуваме за Ролдем след два дни, а не след шест — млъкна за момент. — Надявам се, че онзи, дето те удари на пътя, ще е един от преследвачите.

— Сидна ли? — попита Каспар. — Истински чаровник. Ако зависеше от него, вече да сме мъртви. Поздрави го, ако го срещнеш.

Джим кимна и каза:

— Върви и привлечи внимание.

Каспар тръгна и Дашър се огледа. Елфите знаеха, че техните магьосници могат да се справят лесно с пленниците, и не ги бяха претърсили, така че много от войниците криеха ножове по ботуши и ръкави, а самият Джим беше ходещ арсенал. Той посегна към левия си ботуш и измъкна малка кристална колба от тайника в тока. Не му харесваше идеята да използва тази толкова ценна течност. Цената за производството на сто такива в една отдалечена от Крондор земя беше излязла на лорд Ерик доста солено. Но пък колбите бяха предвидени точно за такива случаи.

Той махна тапата с нокътя на палеца си и докато Каспар разбуждаше задрямалите войници, глътна магическата отвара и зачака.

Гъделичкането по кожата му сигнализира, че вече е невидим за очите на смъртните. За пореден път се убеждаваше, че е полезно да работиш с могъщи магьосници. Знаеше, че разполага с половин час, но отварата нямаше да скрие следите, които щеше да остави. Всъщност той точно на това разчиташе.

Каспар вдигна очи и с изненада установи, че Джим Дашър е изчезнал. Огледа набързо помещението. Един от елфите го следеше внимателно. Каспар пак се обърна към хората си и набързо им предаде разговора си с Кастданур. След това им нареди да запазят дисциплина и им обеща, че всичко ще свърши бързо. Легна на постелята си на пода и се замисли, че бързо не означава непременно добре.

Джим Дашър беше израснал в града и не обичаше пущинаците. Все пак бе прекарал няколко месеца в горите около Крондор — обучаваха го двама много решителни, яки и непрощаващи Кралски първопроходци. Не можеше да оцелява вечно, но щеше да удържи няколко седмици, при това без да потърси подслон в бърлогата на някоя гладна мечка. Имаше представа как се откриват и маскират следи, макар по умения да отстъпваше на Каспар — да не говорим пък за елфите.

В този момент се тревожеше повече от стрелите от бездната и съществата, които яздеха вълци. Умът на Джим щракаше бързо и това го правеше невероятно ценен както за Островното кралство, така и за Конклава. Сега, докато планираше следващия си ход, той премисляше събитията от изминалия ден. Жалко, че нямаше повече информация за вълчите ездачи. Всъщност онези същества не бяха вълци, но докато някой не дадеше по-смислено определение, щеше да ги нарича така. Ами елфите? И те бяха загадка. Имаше известни познания в тази област. Историята с пещерата и магьосницата беше измислена, но наистина беше ходил в Елвандар и амулетът беше автентичен.

Беше прочел всички документи за елфите в крондорските архиви. От разни стари митове отпреди Войната на разлома до последните донесения относно кралица Агларана и съпруга й Томас. Беше сигурен, че Елвандар е най-лоялният и надежден съюзник на Островното кралство.

Местните елфи го бяха озадачили. Разбираше езика им достатъчно, за да долавя по нещо от разговорите, но това само дразнеше допълнително любопитството му.

Спря и заслуша нощните звуци. Вятърът шумолеше в клоните, нощните животни надаваха писъците си. Повечето се криеха, когато наближеше, защото не можеше да се промъква съвсем безшумно. Но по-далечните продължаваха заниманията си и даваха известна представа доколко близо е опасността. Абсолютната тишина беше точно толкова смъртоносна, колкото тракането на брони и мечове в шубрака.

В момента чуваше достатъчно нощни птици, за да е наясно, че още няма преследвачи, но със сигурност щяха да се появят скоро.

Смяташе, че има около час преднина. Разполагаше с някои трикове да забави преследвачите, но рано или късно те щяха да го настигнат. Докато ги водеха към укреплението на елфите, си беше набелязал няколко места за засада — след като със сигурност щеше да има конфронтация, поне можеше да е при неговите условия.

Знаеше, че го гонят вероятно двама елфи. Дядо му му беше разказвал за своя дядо, легендарния Джими Ръчицата, който притежавал някакво шесто чувство, с което предусещал опасностите. Джим нямаше име за това усещане, но то го бе спасявало доста пъти през годините.

„Тръпката“, както я наричаше дядо му, бе започнала преди няколко минути. Той пак спря и се ослуша. Сякаш нямаше нищо необичайно, но усещаше някаква промяна зад себе си и знаеше, че преследвачите наближават.

Не се съмняваше, че може да се справи с един в честен, или по-скоро нечестен бой. Но втори лък или меч щеше да означава сигурно залавяне и може би смърт. За всеки случай свали колана си. Той имаше пет скрити джоба, поради което бе решил да не го използва срещу вълчите ездачи според инструкциите на Каспар. Скъса шевовете с нокти и извади две от скритите стъкленици. След това измъкна малко, но смъртоносно острие от токата на колана — тя можеше да се използва и като цестус — очарователно квеганско приспособление, приличащо на бокс. Усмихна се и реши, че трябва да подари такава тока на Каспар. Навремето бившият херцог беше направил доста поразии, макар предимно да беше заплаха за Кеш и Ролдем. Но след завръщането си от изгнание се бе оказал ценен съюзник. Освен това Джим го харесваше. И той като него беше кръвожадно копеле и харесваше лова, хубавото ядене и пиене и леките жени.

Препаса отново колана и хвана ножа с дясната ръка. С лявата отвори едната стъкленица и я изля върху него. След това стисна другата в шепа и зачака.

Двамата елфи се появиха внезапно. Инстинктите му го предупредиха и той отскочи, без да мисли, за щастие в правилната посока.

Един меч се заби в дървото, под което бе стоял, и това му предостави необходимата възможност да лисне втората стъкленица в лицето на нападателя. Елфът падна на колене и запищя от болка.

Вторият преследвач беше Сидна. Тъкмо опъваше лъка и Джим отново реагира, без да мисли — скочи наляво, така че елфът трябваше да се извърти. Това действие му спаси живота, защото стрелата не улучи и съвсем леко го одраска по врата. Крадецът се претърколи напред по коравата земя и заби рамо в корема на Сидна.

Отблизо лъкът беше безполезен и преди елфът да успее да посегне за оръжието си, Джим го събори и стовари юмрук в челюстта му. Сидна за момент се замая и това бе достатъчно. Джим притисна едната му ръка с коляно, сграбчи другата с лявата си ръка и опря ножа във врата му.

— Ако искаш да живееш, не мърдай! Ножът е намазан с отрова и едно порязване ще ти е достатъчно.

Елфът беше замаян, но осъзна достатъчно, за да не се бори.

— Добре. Чуй ме, защото нямам много време. Приятелят ти има отрова от мосбак в очите. Знаеш какво значи това. Разполагаш с два часа да го върнеш при лечителите ви. Трябва да решиш кое е по-важно. Да спасиш живота му или да убиеш мен. Не можеш да направиш и двете. А повярвай, с мен няма да се справиш лесно. Може ли племето ти да си позволи да загуби още двама воини?

Изправи се и пусна объркания Сидна.

— Защо не ме убиеш? — попита елфът.

Дашър извади нещо от пазвата си и му го подхвърли.

— Аз не съм ви враг — никой от нас не е. Ако ни позволите, ще ви помогнем да оцелеете. Но трябва да предупредя моите хора за черната магия на плажа, защото това означава, че по тези места ще се развилнее още по-голямо насилие. Никой от останалите няма да се опита да избяга. Позволете им да ви помогнат, докато чакате.

— Какво да чакаме?

— Вашите водачи да решат съдбата им. Сега се погрижи за приятеля си.

Джим изчезна в мрака, като остави Сидна да се чуди на думите му. Елфът погледна нещото, което му бе подхвърлил човекът, и се опули. Беше амулет, даден на приятел на елфите от самата кралица.

Помогна на спътника си да стане. Болката беше попреминала, но отровата на гущера щеше да парализира жертвата и след това да я убие. Беше ефективна, но се лекуваше лесно, стига да разполагаш с противоотровата, разбира се. Сидна метна ръката на другия елф на рамо и го поведе обратно към Баранор.

8

Заплахи

Миранда тичаше.

Тръбата бе прозвучала преди секунди и коридорът бе изпълнен с писъци. Допреди малко Миранда си бе почивала в отредените й покои, чакаше да бъде поканена на среща с Небесната светлина.

Десетки слуги и стражи се бяха втурнали да откликнат на тревогата. Сигналът беше уникален — в цялата империя имаше само една такава тръба и тя се надуваше само когато владетелят е в опасност.

Миранда усещаше, че е намесена черна магия. Настръхна от илюзорната миризма на гнило, когато стигна до императорските покои. Тежките дървени врати бяха затворени и десетина стражи се опитваха да ги разбият.

— Дръпнете се! — извика Миранда.

Войниците се поколебаха, но слугите я послушаха безпрекословно. Черната, всъщност по-скоро тъмносива роба и магьосническото й самочувствие им припомниха дългогодишния етикет и мнозина сведоха глави.

— Да, велика.

Войниците също се отдръпнаха и Миранда вдигна ръце. В момента не беше време за деликатност и тя насочи вниманието си към пантите и превърна камъните, в които бяха забити, на прах. След това тласна с длани, сякаш буташе нещо, и въздухът се раздвижи от невидимата сила, която удари портите като таран. Те паднаха на пода с гръмотевичен тътен. Стражите се втурнаха вътре още преди да е заглъхнал.

Миранда се обърна към слугите.

— Останете тук. Ако има нужда от вас, ще ви повикаме.

И забърза след войниците. По дългия коридор към градините се носеше вълна от изпепеляваща жега. Някъде напред се чуваха викове и писъци.

Този комплекс беше най-големият в двореца, серия свързани помещения, които позволяваха на императора и най-близките му да живеят настрани от огромния бюрократичен апарат. В началото на покоите бе разположена градина, оазис на спокойствие в динамичния и шумен палат. В нея имаше басейн и павилиони с копринени завеси, в които човек да се скрие от дневната жега. В момента скъпоценните коприни горяха, вероятно запалени от заклинание.

Миранда прецени ситуацията мигновено. Двама дасатски жреци лежаха мъртви до фонтана. По някакъв начин се бяха прехвърлили в имперските градини. От разрушенията наоколо личеше, че са започнали да хвърлят смъртоносните си магии безогледно във всички посоки. Цуранският магьосник, отговарящ за императора, бе отвърнал с огнено кълбо, вероятно за да ги забави и да прикрие бягството на владетеля. В резултат се бе разгорял пожар. Наоколо лежаха слуги и стражи, загинали по ужасяващ начин. Никое от телата не беше с императорската мантия, което означаваше, че Сезу е в друга част на покоите. Тя облекчено си пое дъх.

Императорът беше млад и неженен, поради което животът му се смяташе за двойно по-ценен. Без наследник на короната нацията щеше да бъде разцепена и Империята щеше да потъне в политически хаос. Според обичая, щом се счупеше Червеният печат и се обявеше война, близо до императора винаги имаше тръбач, който да вдигне тревога в случай на опасност за Небесната светлина. Освен това в покоите пазеше постоянно и жрец на Джастур.

Миранда се появи зад първата вълна имперски стражи точно навреме, за да види как този жрец хвърля магическия си чук по един дасат. Оръжието полетя във въздуха, удари дасата в гърдите и го събори. Той се преметна на няколко метра сред фонтан от оранжева кръв и спря почти до краката на Миранда.

— Оставете един жив! — опита се да надвика тя глъчката.

Знаеше, че призивът й е напразен. Стражите се бяха заклели да защитават императора с живота си и докато успее да стигне до тях, вече бяха насекли последния останал жрец на парчета. Миранда реши да не се ядосва за неща, които не зависят от нея, и се обърна към един офицер, който стискаше меч, покрит с оранжева кръв.

— Къде е Небесната светлина?

— В спалнята си — отвърна офицерът.

Миранда забеляза, че кожата му започва да почервенява на местата, където бе опръскана с дасатска кръв, и каза:

— Измий се, преди да пострадаш по-сериозно.

— Да, велика.

Въпреки че нямаше официален пост в Събранието, тя беше жена на Пъг и доверено лице на императора, така че следващите традициите цурани се обръщаха към нея с официалната титла. Отдавна беше спряла да ги поправя, защото просто нямаше смисъл.

Провря се между войниците и слугите и тръгна към стражите, които охраняваха спалнята.

— Опасността отмина. Трябва да видя негово величество.

Началникът им кимна, влезе вътре и след малко се върна и каза, че императорът ще я приеме. Миранда влезе и видя, че младият владетел е облякъл традиционната си златна броня и стиска древен железен меч. Нещо в стойката му издаваше, че това не е обикновено позьорство, а че е готов за бой.

Стройният магьосник Манвахат, който стоеше до него, кимна на Миранда и я изгледа въпросително. Миранда също му кимна и го усети как си отдъхва леко зад цуранската маска на спокойствие. Манвахат беше млад, но имаше репутация на хладнокръвен и могъщ магьосник.

— Ваше величество, трябва да напуснете Свещения град — каза Миранда още от прага.

Императорът примигна, сякаш не я бе разбрал, след което изражението му се промени, той пое дълбоко дъх и прибра меча си.

— Може ли да попитам защо, Миранда? Рядко получавам заповеди.

Миранда осъзна, че не бива да нарушава етикета, когато не са сами.

— Извинете, ваше величество. От загриженост за живота ви забравих мястото си. Тази атака е дело на Варен. Той е бил в двореца много пъти, представяйки се за Винтаката, така че знае как да вкара тези дасатски жреци в личната ви градина.

— Жреци ли?

— Няколко дасатски магьосници са се материализирали в градината и са почнали да убиват наред — тя направи пауза за момент. — Разбира се, това е самоубийствена атака. Но на Варен не му пука за дасатите, а те са религиозни фанатици и ще умрат, служейки на Мрачния.

— И защо да трябва да напусна двореца? — попита императорът.

— Варен е натрупал достатъчно познания като Винтаката и ще продължи да ви атакува. Той знае, че въпреки лоялността си Върховният съвет ще бъде разцепен, ако загинете. Без обявен наследник…

— Братовчедите ми ще се сдрапат кой да седне на трона — довърши Сезу. — Така е. Но къде да отида?

— Ваше величество, Винтаката посещавал ли е някое от провинциалните ви имения?

— Не съм сигурен. Може би преди да седна на трона.

— Не толкова отдавна — Миранда се замисли кога бе последната „смърт“ на Варен. — Да речем, последната година.

— Доколкото знам, не. Ще накарам първият министър да провери — лицето на императора светна. — Сетих се за едно място, където не е бил. Древното имение на Акома южно от Сулан-Ку. Никой не живее там, откакто дядо ми се е възкачил на трона, но пазим тези земи, защото там е родена Господарката на Империята. Сигурен съм, че Варен никога не е ходил там.

Миранда кимна на Манвахат и младият магьосник заговори.

— Ако Небесната светлина ми позволи, ще прехвърля вас и най-близките ви там за минути — императорът не изглеждаше убеден, затова той добави: — Другите ще се присъединят към вас съвсем скоро.

— Ще кажа на Събранието и ако се наложи, ще преместим цялото управление там. Мога да издавам заповеди съвсем бързо, ако Великите ми помагат.

— Служим на волята ви, ваше величество — отвърна Манвахат.

Императорът се обърна към един слуга.

— Кажи на Военачалника да свика Върховния съвет утре, а аз ще оставя инструкции как да се приготвим за предстоящото нашествие.

Слугата кимна и излезе.

След малко се появи друг служител и доложи, че всички пожари са угасени. Императорът освободи всички освен Миранда. Когато двамата останаха сами със стражите, маската на спокойствие падна и тя видя, че младият мъж е разгневен.

— Войната започна, нали?

Тя си позволи нещо, което нямаше да посмее допреди няколко часа. Пристъпи към него и положи ръка на рамото му. Стражите се напрегнаха, готови да реагират, ако тази чуждоземна жена се опита да навреди на господаря им.

— Да, започна — каза тя нежно. — И няма да свърши, докато не отблъснем дасатите напълно или те не завладеят Келеуан. Ще трябва да направите нещо, което не е правил никой владетел. Трябва да призовете всеки клан на оръжие и да мобилизирате цялото население, защото това е най-голямата опасност, пред която Империята се е изправяла през две хиляди годишната си история.

Императорът все още бе раздразнен, но отвърна с по-спокоен глас:

— Ще направим каквото трябва. Ние сме цурани.

Миранда се надяваше това да е достатъчно, но все пак попита:

— Ами съобщението?

Владетелят се загледа в далечината.

— Къде се предполага да отидем?

Миранда знаеше, че това е сърцевината на проблема. Съобщението от бъдещето можеше да се интерпретира доста свободно. Но ако трябваше да се приеме най-лошият случай, евакуацията на планетата щеше да е колосално усилие. Трябваше да се отворят и контролират стотици разломи, което щеше да погълне цялата мощ на Събранието. Дори с помощта на Звезден пристан и Острова на чародея пак щеше да е почти непосилно. И особено по време на война с толкова опасен противник. Миранда разбираше колебанията на императора. Това беше невъзможен избор.

Още повече че оставаше главният въпрос: къде наистина да отидат?

Миранда видя облекчението по лицето на сина си, но за съжаление не беше дошла, за да поеме задълженията му.

— Здравей, мамо — Калеб стана и я целуна по бузата.

— Калеб, сякаш остаряваш пред очите ми.

— Нямах представа, че е толкова сложно да се координират действията на Конклава и да се управлява училището.

— Има ли проблеми? — попита тя и седна на току-що освободения стол.

— В училището ли? Нищо съществено. Следваме инструкциите на баща ми и не приемаме нови ученици. В момента сме се съсредоточили върху обучението на настоящите с оглед на предстоящата борба. Засега всички се справят.

— Тогава какво не е наред?

— Нямаме вести от експедицията на Каспар към Върховете на Куор.

— С колко закъснява контактът?

— Няколко дни.

— Няма смисъл да се тревожиш, преди да мине поне седмица. Каква точно беше тази мисия?

Калеб присви очи. Знаеше, че майка му има свръхчовешка памет за подробности, и въпросът й означаваше, че най-вероятно въобще не е обърнала внимание на една от последните мисии, одобрени от Пъг преди заминаването му.

— Един от агентите ни във Фрийпорт засякъл съобщение между контрабандист и неизвестна пиратска банда, която подозираме, че работи с Лесо Варен.

— С него или за него? Тоест не знаете дали са съучастници, или просто са подлъгани и замесени в плановете му?

— Да. В съобщението се споменава за западните брегове на Върховете на Куор и по-специално за залива Кесана, заедно с приблизителна дата…

— И баща ти искаше да провери за какво става въпрос.

Калеб кимна.

— Освен това искаше да постигне сработеност между различните групи. Затова Накор помоли лорд Ерик да прати някои от нередовните части на Крондор заедно с войници от Кеш и Ролдем и поставиха Каспар начело.

— Баща ти отдавна се интересува от това място. Но все бяхме твърде заети, за да го посетим лично. Разбирам намеренията му, но можеше да избере и по-подходящо време — каза Миранда, замислена за предстоящия сблъсък. — Уведоми ме, ако получиш вест от Каспар. Сега можеш да си вземеш почивен ден.

— Само един ли? — намръщи се Калеб.

— Колкото и да ти се иска, няма да отидеш на лов. Сигурна съм, че жена ти няма да има нищо против, ако се задържиш тук още няколко дни или седмици — Калеб продължаваше да се мръщи. — Аз не мога да остана дълго. Имам много работа и трябва да направя план как да я свърша без помощта на баща ти и Накор.

— Каква работа?

Миранда въздъхна.

— Да убедя владетелите на Кеш, Ролдем и Кралството да приемат бежанци от Келеуан, ако се наложи.

Калеб примигна учудено.

— Бежанци? Ще разработваш резервен план?

Майка му потрепери. Калеб чак сега видя, че обичайната й сила и жизненост е изчезнала.

— Не. Не резервен, а по-скоро вероятен.

Пъг гледаше как слънцето залязва зад западния хоризонт, по-точно зад огромната като планина градска стена. Седеше на една пейка, където обикновено обядваха Низшите, които работеха в овощната градина. Останалите се бяха разположили около бараката на работниците, единствената сграда тук, заслонена от стотици дървета. Плодовете им бяха местният аналог на ябълката, жълто-оранжеви на цвят и блещукаха леко при откъсването. Отвътре пък бяха тъмнолилави.

Макрос седна с въздишка при Пъг.

— Край. Великото клане приключи. Е, убийствата ще продължат още малко. Боевете няма да спрат само защото слънцето се е скрило, но постепенно ще утихнат. Тези, които са се скрили, ще излязат и скоро ще започне почистването.

Накор стоеше на няколко крачки от тях и наблюдаваше измамния покой, който царуваше на това място. Тук никога нямаше пълна безопасност, но в момента всички си мислеха едно и също. Че вероятно преди векове животът на този свят не се е различавал много от живота на Мидкемия.

— Ето така би трябвало да изглежда.

— Да — съгласи се Пъг. Слънцето се скри напълно и нощното небе придоби зашеметяващи цветове, невидими за човешкото око. — Какво ли се е случило?

— Мрачният бог — отвърна Макрос. Болестта явно го измъчваше повече от обикновено. Напрежението от последните дни го бе докарало на ръба на изтощението.

— Не, има и нещо повече — каза Накор.

— Какво искаш да кажеш? — обади се Магнус.

— Не може един местен бог, дори да е аналог на Безименния, да наруши баланса така. Знаем какво се е случило на Мидкемия по време на Войните на хаоса. Всички божества се обединили, загърбвайки различията си, и пленили Безименния, за да възстановят реда. Тук това не се е случило. Мрачният е разбил обединената мощ на стотици богове. Но как?

— Не стотици — поправи го Макрос. — Хиляди. Но не знаем как. Тази част от историята е изгубена.

Пъг кимна.

— Според логиката Мрачният не би могъл да се справи сам. Трябва да е имал съюзници.

— Кои? — попита Магнус. — И какво е станало с тях?

— Може би в подходящ момент се е обърнал срещу тях и накрая е останал едноличен победител — предположи Макрос.

— Не — отвърна тихо и замислено Накор. — Твърде много неща трябва да съвпаднат, което е малко вероятно — и се усмихна тъжно.

Пъг кимна в знак на съгласие. Премисли следващите си думи и се обърна към Макрос.

— Какво знаеш за следващата реалност?

— Третото ниво на съществуване?

Пъг кимна.

— Практически нищо.

— А за четвъртата?

— Пак така.

— Петата?

Макрос въздъхна.

— Имам няколко много болезнени, но запомнящи се досега с петото ниво. Когато ти затвори разлома към него, аз бях в лапите на Маарг, демонския крал. Използвах цялата си мощ, за да го зашеметя, и той ме пусна за момент. Помня, че паднах на нещо като каменен под в двореца му. Самото докосване до него носеше болка. След секунди загубих съзнание. Предполагам, че Маарг ме е убил бързо, защото следващият ми спомен е от залата на Лимс-Крагма…

— Какво? — попита Пъг.

— До този момент нямах спомен от времето между моята смърт и детството ми тук. Всъщност нямам спомен и от самото детство. Само някакви бегли образи — майка, Криене, трудности… — Макрос ги изгледа един по един. — Всъщност не съм живял този живот. Тези спомени са… чужди.

Накор кимна.

— По някакъв начин Лимс-Крагма те е пъхнала в чуждо тяло.

— Пъг, преди колко години умрях?

— Около четиридесет.

— Според моите спомени съм тук около тридесет и три мидкемийски години.

— А какво е станало през останалото време? — попита Магнус.

Макрос въздъхна.

— Това остава мистерия.

— Не съвсем — отвърна Накор. — Кой е най-ранният ти спомен? Като Макрос, а не като дасат?

— Преди единадесет години се връщах от летния празник и ми прилоша. Клекнах встрани от пътя, от страх някой да не види слабостта ми — той поклати глава. — Преди това бях Низш, производител на дрехи.

— Шивач — поправи го Магнус.

— Да.

— И само в рамките на единадесет години успя да изградиш съпротивително движение на цялата планета с хиляди последователи — каза Пъг.

Макрос затвори очи.

— Бялото съществува много преди мен.

— А кой е бил Градинар преди това? — попита Магнус.

Макрос изглеждаше объркан.

— Ами… не знам — въздъхна. — Свестих се до една стена, като тези тук. Болеше ме глава и едва докретах до колибата, където живееше… това тяло — дасатът погледна Накор в очите. — Не съм се преродил, нали?

Исаланецът бавно поклати глава.

— Не съм сигурен, но мисля, че не. Според мен боговете от нашия свят са взели съзнанието ти и са го поставили в друго тяло. Вероятно затова си болен.

— Умиращ — поправи го Макрос.

— Кой е бил Градинар преди теб? — повтори въпроса си Магнус.

Макрос изглеждаше сериозно притеснен.

— Не знам. И нямам представа кой може да знае. Поне никой тук. Мартук, Хиреа, Наруийн, а може би…

— Какво? — попита Пъг.

— Кръвните вещици. Ако има някой, който да знае, това са те.

— Тогава да ги попитаме — отсече Накор.

— Но ние… — почна Макрос.

Пъг го виждаше объркан за пръв път, откакто го бе срещнал преди много години, още като прост чирак в двора на лорд Боррик.

— Накор е прав. Ние сме предприели възможно най-опасната мисия на този, а може би и на всички останали светове. Тук има същество, което се нарича Мрачния бог на дасатите и застрашава безброй планети. Ние трябва да го спрем. Няма да предприема такова начинание, рискувайки живота на сина си и приятелите си, само защото някой иска да ни използва като кукли в плановете си. Искам да знам кой е в основата на това.

— Трябва да разберем кой е управлявал Бялото преди теб — допълни Магнус.

— Аз… — Макрос спря и поклати глава. — Напуснах дома си, който не беше много далеч оттук, и минах по Звездния мост до Матусия. Оттам отидох на едно място… Не помня къде, но очакваха пристигането ми.

— Какво място? — попита Накор.

— Убежище на Кръвните вещици — отвърна бавно Макрос.

— В такъв случай трябва да говорим с водачите на Сестринството.

— Лейди Наруийн? — предположи Магнус.

— Не — отвърна Накор. — Тя е важна, но не е начело.

— Откъде знаеш? — попита Пъг.

— Водачите не рискуват да имат бебета, да се крият и да бъдат преследвани от освирепели воини. Предводителите стоят на някое съвсем безопасно място и пращат на риск останалите.

— Баща ми е начело на Конклава и със сигурност поема рискове — обади се Магнус.

Накор се ухили — със своята усмивка, въпреки чуждоземното лице.

— По принцип баща ти не е най-нормалният човек, когото познавам. От друга страна, на нашия свят рядко се случва всичко живо да жадува да те убие.

— Почти рядко — съгласи се сухо Пъг.

— Макрос, къде са лидерите на Кръвните вещици? — попита Накор.

— От другата страна на планетата. В една заслонена долина на планината Скелар-ток.

— Тогава по-добре да тръгваме. Ако не мъкнем тези Низши, сигурно ще се движим по-бързо.

Макрос се засмя.

— Една нощ не е от значение. Аз трябва да си почина, както и вие, макар да не ви личи толкова. Освен това трябва да дочакам вести. Може да съм нечия марионетка, но все още съм водач на Бялото и трябва да знам, че хората ми са оцелели и са готови за действие.

— Една нощ — съгласи се Пъг. — Не че не съм свикнал да спя на земята, но предполагам, че не си ни довел тук случайно.

Макрос поклати глава и се засмя.

— Прав си. Тук има подземно убежище. Не е много комфортно, но ще свърши работа за една нощ — поведе ги към бараката на работниците и отвори вратата. Вътре имаше двама въоръжени Низши — нещо необичайно за ранга им. Макрос махна с ръка и Пъг усети магията във въздуха. Три от дъските на пода изчезнаха и разкриха тясно стълбище. Макрос махна отново, за да го освети, и тръгна надолу.

9

Открития

Джим приклекна зад една скала.

За пореден път, след като се бе измъкнал от елфите, проклинаше собствената си глупост. Едно от нещата, които го правеха толкова опасен и ценен, беше граничещият му с глупост оптимизъм. Пъргавият ум и уникалната физическа издръжливост му позволяваха да преценява ситуациите и почти винаги да взема правилни решения.

Но когато се случваше да сгреши, обикновено се излагаше на смъртоносна опасност. В момента беше сигурен, че е направил грешен ход.

Беше преценил пътя от крайбрежието до Баранор и залива от другата страна на полуострова, в който се криеха корабите, и бе решил да мине напряко, през планинския хребет. Даже май бе успял да види седловина между върховете на лунната светлина и смяташе, че е на прав път. Единственото, което евентуално можеше да му попречи, беше вероятността да пратят нови преследвачи, в което се съмняваше, или да се сблъска с вълчите ездачи, но от тях нямаше и следа.

Докато почти не се набута в лагера им.

Хвърли се на земята, очакваше всеки момент да се вдигне тревога. Изминаха няколко секунди, без да се случи нищо, и Джим рискува да погледне.

Около огъня бяха насядали същества, сякаш излезли от нечий кошмар. Всъщност не беше точно огън, защото пламъците, макар да излъчваха светлина и да топлеха, бяха някак сребристи, с почти син оттенък. Джим не бе успял да огледа вълчите ездачи при атаката, но сега лицата им бяха осветени и изнервяха дори привикнал на изненади човек като него. Приличаха на хора, имаха глави и два чифта крайници, но нямаха определени черти и дрехи. Повърхността им беше като непрекъснато променяща се течност и в никакъв случай не можеше да се нарече кожа. От време на време от нея излизаха малки облачета пушек или пара. „Вълците“, които лежаха наоколо с изплезени езици, също не бяха от този свят. Очите им светеха и Джим беше сигурен, че това не е отразена светлина. Ядяха нещо, но не можеше да различи какво. След това едно от съществата подхвърли на друго парче от нещо, което изглеждаше като ръка. Крадецът не беше сигурен дали е елфска, или човешка, но определено не бе животински крайник.

Огледа лагера и се замисли как да го заобиколи. Встрани от огъня имаше някакви колиби, които изглеждаха също толкова неземно, колкото съществата. Бяха кръгли, с плосък покрив и изградени от някакви камъни, а не от обичайните кожи и дървета. Нямаха врати и прозорци — създанията минаваха направо през стените.

Най-смущаваща в цялата гледка бе тишината. Нямаше разговори, смях, та дори и дишане. Джим знаеше, че те издават звуци, защото бе чул бойните викове и писъците, но сега цареше неестествена тишина. Определено не ползваха реч, за да общуват.

Огледа се за така наречените „стрели от бездната“. Искаше да се увери, че не летят наоколо, преди да тръгне да заобикаля.

Тръгна тихо, взираше се за евентуални капани или нежелани сблъсъци. Когато стигна от другата страна на лагера, видя нещо като клетка, построена от същия материал като колибите. Явно летящите същества се намираха вътре. Джим си позволи облекчено да си поеме дъх. Тези създания бяха много уверени или невероятно глупави, защото нямаха никакви постове и защитни съоръжения. Ако знаеше как да ги убие, можеше да планира нападение, което да ги помете за минути.

Продължи все така тихо, докато не се прехвърли зад следващия хълм. След това забърза към предполагаемия проход между върховете.

Небето на изток видимо просветляваше и това беше добре, защото от известно време Джим се колебаеше накъде да върви. Пътеката беше прехвърлила билото, но от източната страна ставаше съвсем тясна и беше рисковано да продължи, без да вижда по-добре. На светлината на залязващите луни се виждаше само морето от дървета долу. Със сигурност някъде там имаше пътека към брега, но беше глупаво да се пробва, преди да е съмнало.

Джим Дашър беше нетърпелив и импулсивен по природа, но през годините бе успял да обуздае тези си качества. А и точно в този момент беше по-разумно да се замисли.

Животът рядко предоставя избор, когато трябва да се вземат трудни решения. Особено ако човек служи на Короната и Крондор от поколения.

Джеймс Дашър Джеймисън не размишляваше често, но понякога се чудеше каква е неговата роля в цялата схема и какво му е подготвила съдбата. Той беше внук на лорд Джеймс, херцог на Риланон и най-доверения съветник на краля. Братът на дядо му пък беше Дашел Джеймисън, един от най-крупните търговци в Горчиво море. Двамата братя бяха скарани заради нещо, случило се преди раждането на Джим.

Баща му беше Дашър Джеймисън, лорд Карлстън, един от най-добрите администратори в двора, а майка му, лейди Роуела Монтонокси, беше ролдемска благородничка, далечна роднина на тяхната кралица. По всички правила от Джим се очакваше да е привилегирован и възпитан.

В университета на Ролдем го смятаха за един от най-обещаващите си студенти и очакваха да стане сериозен учен. Вместо това той бе открил привличането на тъмните улички и бардаците. Преподавателите бяха безсилни, защото той нямаше проблеми с ученето, без значение колко често отсъстваше — имаше дарбата щом прочете или чуе нещо веднъж, да го запомни завинаги. Разполагаше едновременно с логика за точните науки и абстрактно мислене, достойно за философ. Накратко, беше перфектният студент — когато се веснеше в университета. Многобройните наказания не му се отразяваха, защото използваше солидното си богатство, за да прави каквото си иска. Накрая монасите не издържаха и го пратиха обратно в Риланон.

Баща му беше решен да го направи чиновник и му уреди дребен пост в двора. За съжаление Джим рядко се задържаше там, понеже предпочиташе да прекарва времето си в залагане и разврат. Имаше приличен комарджийски талант, който му докарваше допълнителен доход, и сериозно влечение към леките жени, заради което често се замесваше в неприятности и попадаше в градската тъмница. Баща му го измъкваше всеки път, но накрая тъмничарите започнаха да намекват, че няма да го търпят непрекъснато.

Дашър опитваше всячески да избие апетита на сина си към тъмната страна на живота. Дори го заплаши, че ще го прати в армията, но без никакъв ефект. Накрая дядо му не издържа и го прати в Крондор при чичо му Джонатан Джеймисън, син на Дашел.

Джим се гмурна в новата обстановка, сякаш бе роден там, и бързо откри, че има нюх за бизнес. Освен това разбра, че между бизнеса на чичо му и определени структури в подземния свят има доста тясна връзка. Особено когато ставаше въпрос за контрабанда или някой саботаж срещу конкуренцията като добре обмислен пожар в складовете. На двадесет години Джим вече имаше собствена банда, която доставяше редки стоки без досадните митнически подробности.

Една година по-късно посред нощ в дома му нахлуха четирима мъже, облечени в черно. Той успя да повали двама, преди да го ударят по главата и да загуби съзнание. Когато се събуди, установи, че се намира в дворцовите тъмници.

След студена нощ и дълъг също така студен ден пред него се появи лорд Ерик фон Даркмоор, бивш рицар-маршал на Запада и херцог на Крондор, и му предостави простичък избор. Да стане агент на принца или да се приготви за продължителен престой в мрачната влажна килия.

Лорд Ерик му обясни, че семейните връзки този път няма да го спасят. Ако откажел, дядо му щял да получи съболезнователно писмо, обясняващо, че е загинал при съмнителни обстоятелства. Чак две години след като започна да работи за Ерик, Джим разбра, че цялата работа е била предварително замислена от дядо му и чичо му.

Но по него време вече бе потънал напълно в света на шпионажа. Работеше в градовете на Запада и се представяше или като Джеймс Дашър Джеймисън, син на лорд Карлстън и внук на херцога, или като Джим Дашър, обикновен член на Шегаджиите — добре организираната криминална структура в Крондор.

На двадесет и седем, когато го приеха в Конклава, вече беше опитен крадец, убиец и шпионин. Смятаха го за един от най-добрите агенти и най-опасния човек без магически дарби в Крондор. Джим не се интересуваше от репутацията си, но се гордееше, че върши работата си добре. Разбираше себе си напълно, когато останеше сам в най-тъмните часове на нощта. Той беше праправнук на легендарния Джими Ръчицата, някогашното хлапе, което се бе издигнало от уличен крадльо до най-могъщия херцог на Крондор, съветник на крале и кралици. Джим нямаше чак такива амбиции. Във всеки случай, не му се ставаше херцог. Обичаше приключенията твърде много, за да виси по цял ден в двореца. Наслаждаваше се на интригите, дебненето в сенките и убийствата. На тръпката да си по-бърз и по-умен от противника. Живееше заради задоволството, което му носеше изпълняването на мисии. След операция се радваше на топла вана, меко легло, дашни жени и обилни трапези. Но след няколко подобни дни започваше отново да жадува за покривите и каналите, да се прокрадва с ръка на дръжката на ножа в очакване на следващата засада.

Разбира се, имаше и моменти като настоящия. Да стои сам, в студа, на високия скалист хребет и да е убеден, че е откачен.

— Никой нормален човек не би искал такъв живот.

Но той го искаше, даже се нуждаеше от него. Беше измислил историята за Джими Ръката нарочно, за да изглежда, че връзката му с легендарния крадец е фалшиво самохвалство. Така не можеха да го заподозрат, че е син на благородник. Все още имаше твърде много хора, които можеха да свържат внука на херцога на Риланон с дядо му, легендарния лорд Джеймс.

Всъщност дори обичаше този живот. Дори мръсната работа. Знаеше, че се е посветил на по-висша кауза и че тези, чийто живот отнема, го заслужават. Чувството, че не служи само на собствените си низки импулси, беше превърнало жаждата му за приключения в нещо полезно и дори благородно и му даваше цел в живота.

Само че сега нещата се бяха променили, защото бе срещнал жена.

Сега, докато стоеше на това затънтено било и чакаше слънцето да изгрее, за да може да стигне до корабите в пълните с акули води и да предупреди банда магьосници за някакви адски същества и елфско племе, за което никой не беше чувал, мислеше само дали ще види Мишел отново.

Небето започна да просветлява и дърветата придобиха форма. Джим избута настрани мислите за новата си любов, и се вгледа надолу. Ето онова дере изглеждаше обещаващо. Той започна да се спуска, като отправи мълчалива молитва към Банат, бога на крадците и неприятностите — изглеждаше много подходяща за случая.

Някъде в късния следобед успя да стигне до крайбрежните скали. Погледна надолу и за пореден път се зачуди как градско момче като него е попаднало из тези места, където не ходеха и дивите кози. Надолу нямаше лесен път, макар че можеше да слезе изключително бързо.

Обходи тесния скален корниз и не откри нищо подходящо, затова насочи вниманието си към склона, по който бе дошъл. Щяха да му трябват няколко часа да се изкачи обратно и да потърси друг път, а и тогава нямаше гаранция, че ще намери нещо. Най-вероятно щеше да се наложи да изкара още една вечер на открито, а вече беше гладен и жаден. Спомни си с горчива усмивка за един измамник от Крондор, който беше измислил хитър номер — продаваше на наивниците наметало, с което можело да скачат от високо, без да се наранят. Разбира се, ако някой пробваше, щеше да е твърде потрошен или мъртъв, за да тръгне да го гони. В този момент му се искаше да разполага с нещо подобно, но разбира се, истинско.

Продължи да се оглежда, защото хич не му се катереше нагоре. Реши да обиколи още веднъж площадката, преди да тръгне. В северния край скалите се издаваха като корниз, който пречеше на спускането, а вълните се разбиваха на стотина стъпки отдолу. Скокът не беше невъзможен, стига водата да бе достатъчно дълбока и да нямаше камъни.

Реши да пробва южната страна. Току поглеждаше към трите закотвени кораба и се чудеше как да им сигнализира. Не че щеше да има полза. Освен ако някой от екипажа не се бе научил да лети, за да го измъкне оттук, или поне да му донесе въже.

Въже? Отново се огледа. Ако имаше въже, къде ли щеше да го върже? Приближи се до едно изсъхнало дърво, което бе израсло перпендикулярно на склона. Дънерът се държеше здраво и не помръдна, когато се отпусна на него. Щеше да го издържи, само да намереше въже.

Погледна надолу и видя, че на двадесетина стъпки под дънера има друга издатина с няколко дръвчета. Само че от тази гледна точка не можеше да прецени колко са високи. Мръдна малко по-встрани, огледа ги и започна да пресмята набързо. Можеше да увисне от дънера на ръце и краката му щяха да са на десетина стъпки от върховете на дръвчетата.

„Богове, толкова ли съм отчаян?“

Осъзнаваше, че ако скочи, няма да има никакъв шанс да се изкачи пак горе, но трябваше да стигне до корабите максимално бързо. Върна се при дънера и погледна надолу. Дръвчетата бяха иглолистни и изглеждаха доста ошмулени. Имаше нужда от нещо по-здраво, за което да се хване, или поне да забави падането му. Можеше да понесе няколко синини и драскотини, но един счупен крайник щеше да го обрече на бавна и мъчителна смърт.

Увисна на ръце на дънера, поколеба се за миг и се пусна. Полетът беше не повече от десетина стъпки, но Джим имаше чувството, че е поне сто. Както очакваше, получи няколко драскотини и натъртвания, но успя да се хване за един клон и се задържа. Спря, пое си дъх и се спусна още малко надолу.

Застана на ръба на издатината и се зачуди що за лудост го е обзела. До пясъка имаше още тридесет стъпки. От пясъка обаче стърчаха достатъчно скали, за да го тревожат. Огледа скалата, но тя беше ерозирала и нямаше за какво да се хване, за да се смъкне долу.

Ех, ако имаше въже… След това реши, че ако ще хаби желания, то по-добре да се озове направо в Крондор. За предпочитане в апартамента, който използваше като Джеймс Джеймисън, а не в бърлогата на крадеца Джим Дашър — изкъпан, добре облечен и наслаждаващ се на компанията на Мишел Фрашет, дъщерята на граф Монтагрен и — надяваше се — един ден майка на децата му.

Вятърът се усили и закотвените кораби започнаха да се поклащат. Как да се измъкне? Отново погледна надолу. Беше висок около шест стъпки, което значеше, че го очаква падане от около двадесет и пет. Достатъчно високо, че да си счупи нещо и да не може да стигне до корабите. Ако можеше да намали още малко височината…

Събу си ботушите и ги метна долу. След това махна колана, панталоните и ризата. Действаше бързо, за да не вземе да размисли. Завърза колана за най-издаденото дръвче. То едва издържаше собственото си тегло, а камо ли неговото. Но все щеше да издържи няколко секунди. Джим върза единия крачол на панталоните за колана, а другия за ръкава на ризата, пусна импровизираното въже и погледна надолу. Беше успял да спечели необходимите два метра.

Джим рядко се колебаеше, така че бързо се смъкна по корем, без да обръща внимание на парещите драскотини, и започна да се спуска на ръце. Усети леко потрепване и разбра, че дървото започва да се изскубва. Продължи да се смъква по дрехите си максимално бързо и след секунди чу пукането отгоре.

Пусна се и присви колене, за да омекоти удара в земята. Падна на пясъка, но си удари главата в един камък и за момент му се зави свят. В следващия миг видя, че дървото ще рухне върху него, и се претърколи настрани. Дънерът се стовари с трясък до него.

Джим легна на пясъка. Главата му кънтеше от удара. Внезапно осъзна, че е слязъл! Изправи се, въпреки че му се виеше свят, изчака призляването да премине и си пое дълбоко дъх. Наистина се беше ударил лошо. Трябваше да запали огън и да сигнализира на капитана на „Кралицата на Солданас“ да изпрати лодка колкото се може по-скоро.

Дрехите му бяха останали под дънера, който за малко не го бе смазал. За съжаление панталоните му бяха затиснати най-отдолу. Ризата беше разпрана, а от колана нямаше и следа. Ботушите му лежаха малко встрани и Джим отиде да си ги вземе. Имаше чувството, че изглежда нелепо с ботуши, скъсана риза и по бельо, но нямаше избор. Трябваше да намери колана си, защото вътре имаше кремък и можеше да използва токата за огниво. По брега може би щеше да открие и други кремъчета, но без желязо нямаше да стане.

Погледна към корабите и му се стори, че са на два пъти по-голямо разстояние, отколкото преди. Вече съзнаваше, че ще му се наложи да плува.

Поне вълните щяха да го крият от евентуални врагове. За съжаление трябваше да остави ботушите. Харесваше си ги, а и не бе лесно да се докара умишлено мизерен вид на един всъщност нов чифт. Зачуди се дали ветровитото време ще държи акулите настрана. Нямаше да е лошо, като гледаше колко драскотини има. Е, скоро щеше да разбере.

Джим за малко щеше да го отнесе, докато се катереше по котвеното въже. Морякът, когото беше изненадал, беше предупреден, заедно с останалия екипаж, да очаква внезапни нападения.

— Не трябваше да се приближаваш толкова, приятел — каза Джим и му помогна да стане от палубата. — Ударих си главата и не съм в най-добра форма.

Морякът видя, че е от отряда на Каспар, но все още изглеждаше настроен за бой.

— Къде е капитанът? — попита Джим, за да прекрати разправията.

— Сега ще дойде — отвърна друг от моряците, които се бяха събрали и гледаха подозрително мокрия мъж, облечен само с риза и бельо.

— Какво става? — попита първият помощник. — Дезертьор ли?

— Едва ли — отвърна Джим и бавно добави „сър“, за да се върне в ролята си на обикновен крадец. — Нося вест за капитана.

— Аз ще му я предам.

— Това няма да е необходимо — капитанът си проби път през тълпата и се обърна към моряците. — Връщайте се към задълженията си! Йост, този мъж ще дойде с мен.

Първият помощник не изглеждаше убеден, но кимна и отдаде чест.

— Последвай ме — капитан Уилям Грегсън беше опитен и лоялен командир от ролдемския флот. И той, като всички членове на малката флотилия, не носеше униформа и приличаше на търговски капитан, но бе военен до мозъка на костите.

— Какви са новините, лорд Джеймс? — попита той, щом останаха насаме.

— Главата ме боли — Джим седна, без да чака разрешение. — Треснах я в една скала, като скочих на брега. Имаш ли някакво лекарство?

Капитанът отиде до сандъка си, извади бутилка и наля две малки чашки.

— Бренди за медицински нужди. Какво става? Нямаше да плуваш в тези води, ако нямаме сериозен проблем.

— Каспар и останалите са пленници.

— Кой ги е пленил?

— Елфи, но никога не съм виждал такива. Имам много за докладване, но трябва да тръгна максимално бързо, така че ще трябва да изчакаш за подробностите по официалния ред.

— Тоест да си гледам работата, така ли? — попита капитанът навъсено.

— Нещо такова, капитане.

— Какво означава бързо? „Лейди Джеси“ е най-бързият ни кораб.

— Не е за кораб. Имам нужда от онова устройство, което ти оставих.

Капитанът се върна до сандъка и извади една златиста сфера.

— Чудех се за какво служи.

— Това нещо ще ме пренесе до нужното място по-бързо от всеки кораб на света. Но ми трябва още нещо, преди да тръгна.

— Какво?

— Панталони.

Капитанът се засмя, отиде до шкафа с дрехите си и извади панталони. Бяха възшироки, но щяха да свършат работа.

— Искаш ли и ботуши?

— Твоите няма да ми станат.

Грегсън извади резервните си ботуши, но наистина бяха твърде малки.

— Ще си намеря нещо по пътя. Довиждане, капитане — Джим натисна едната страна на сферата и изчезна, преди офицерът да може да реагира.

— Какво ли да кажа на екипажа? — зачуди се капитанът на глас.

На Острова на чародея наближаваше полунощ.

Джим посещаваше за пръв път дома на легендарния Черен чародей. Знаеше, че имат някаква далечна роднинска връзка, защото осиновената дъщеря на Пъг беше съпруга на стария лорд Джеймс, но Джим подозираше, че фамилията рядко се среща с роднините си.

Пренесе се в специално предвидена за това стая, в която дежуреше ученик. Въпреки това момчето подскочи от изненада, когато Джим се материализира. Все пак успя да се овладее бързо и каза:

— Чакайте тук. Сега ще извикам някой.

Крадецът не възрази. Лорд Ерик и братът на дядо му го бяха предупредили да се подчинява стриктно, ако някога се озове на острова.

Не му се наложи да чака дълго. Ученикът се върна с една царствено изглеждаща жена, очевидно току-що събудена.

— Кой си ти? — попита тя и го огледа изпитателно.

Джим се поклони съвсем леко подигравателно.

— Джеймс Джеймисън, внук на херцога на Риланон. С кого имам удоволствието?

— Аз съм Миранда. Ела с мен. Нямаше да си тук, ако ситуацията не е наложителна. Чувала съм за теб, Джим Дашър. При това добри неща. В подобни времена имаме нужда от корави копелета като теб.

Джим не беше сигурен дали това е комплимент, но реши да го приеме за такъв. Миранда го поведе по дълги коридори.

— Повечето ни ученици спят, както може да се очаква. Но на сутринта… може да видиш неща, които не си си и представял. Гледай да не ги зяпаш прекалено.

— След нещата, които видях последните два дни, едва ли има нещо, което да ме изненада.

Миранда влезе в стая, която очевидно се ползваше за кабинет, и му махна да седне срещу нея.

— Ами тогава ми разкажи за последните два дни.

Джим описа събитията точно и подробно.

— Борим се с враг, който е откачен — възкликна Миранда и забарабани с пръсти по писалището. — А сега и това!

Крадецът мълчеше.

— Какво мислиш, че трябва да направим, Джим Дашър?

Той помълча още малко, после изтърси.

— Първо ми трябват панталони и ботуши по мярка. След това трябва да се справите с онези същества. Но няма да е лошо да измъкнем Каспар и хората му от елфите. В тях има нещо налудничаво, както и доза отчаяние. Каспар каза, че народът им умира, и аз съм съгласен с него. Имат само пет-шест деца и едва ли повече жени. Общо са стотина. Едно време в укреплението са живели поне пет пъти повече.

— Ако съпругът ми беше тук… — Миранда въздъхна. — Само че го няма — погледна Джим изпитателно. — В момента сме с малко ограничени ресурси. Съпругът ми и двама други, които биха могли да се справят със ситуацията, отсъстват и нямам представа кога ще се върнат. Все пак имаме и други магьосници, които биха могли да се справят със съществата, които си видял. Но не съм сигурна какво да правим с елфите, които са пленили Каспар.

— Можете ли да ме пренесете в Елвандар? — попита Джим.

— В покрайнините му. Никой не може да влезе в Елвандар без позволение.

— Бил съм там и преди.

— Наистина ли? — изненада се тя. — Кога?

— Преди няколко години, по заръка на лорд Ерик. По времето, когато научих за Конклава.

— Ясно — отвърна Миранда. — Ще те пренесем до границите на Елвандар — тя присви очи. — Май имаш нужда от хапване.

Джим кимна.

— Няма да откажа. Не съм ял цял ден. Какво ти ден — два дни.

Миранда се изправи.

— Ела, ще те заведа до кухнята.

Той я последва до градината, откъдето поеха по друг коридор. Вилата явно беше построена по квегански маниер, с градина по средата.

— За пръв път ли идваш тук? — попита Миранда.

— Да. Вярвам, знаеш, колко информация получават новите попълнения.

— На парченца и по малко.

— Само това, което е необходимо, както казва лорд Ерик — Джим се засмя. — Признавам, че когато научих за Конклава, бях учуден, но сега много неща ми се изясняват.

— Ти си рядка птица, Джеймс Джеймисън. Или предпочиташ да те наричам Джим Дашър? Колкото повече те опознавам, толкова по-малко разбирам.

— Джим Дашър, освен когато не съм в дворците на Крондор, Ролдем и Риланон. Аз пък наопаки, мога да извличам факти от съвсем малки късчета информация.

— Полезно качество. Заради него те избрахме.

— А аз мислех, че е заради семейството ми.

— Семейството ти ли? — възкликна Миранда. — Нека ти разкажа нещо за него.

Стигнаха до кухнята, където двама младежи се готвеха да пекат хляб за следващия ден. Миранда махна към килера и Джим започна да тършува вътре. Успя да намери половин вчерашна питка, сирене, две ябълки и кана с нещо като ейл. След това отиде до ведрото с водата и гребна с черпака.

— Щом си толкова жаден, защо не поиска вода по-рано? — попита Миранда, след като го видя да пресушава трети черпак.

— Научил съм се да потискам глада и жаждата за известно време. Сметнах, че е по-важно да ти предам вестите.

— Богове — засмя се Миранда. — Наистина отговаряш на репутацията си, Джим Дашър. Едва ли ако беше помолил за чаша вода, щяхме да загинем всички. Сега хапни, а аз ще ти разкажа за твоето семейство.

Джим отхапа от хляба и сиренето и се съсредоточи върху първата ябълка.

— Както знаеш, ти си далечен роднина на съпруга ми. И не, изобщо не си помисляй да ми викаш „бабо“, ако ти е мил животът! Прапрадядо ти Джеймс умря преди създаването на Конклава. Дядо ти и баща ти са дълбоко лоялни на Короната, но понякога интересите на Кралството и Конклава се разминават. С дядо ти и баща ти се разбираме добре, но трябва да знаеш, че разделението между двете части на фамилията е дълбоко. Враждата е от края на Войната на студенокръвните, защото съпругът ми отказа да се намеси, когато кешийската армия се появи пред вратите на Крондор. Принц Патрик, който по-късно стана крал, затаи дълбока обида. Конклавът се е посветил на опазването на този свят, дори на глупавите му лидери, но не поставя интересите на една нация пред друга.

Джим преглътна и попита:

— Това значи ли, че ако лоялността ми беше насочена в друга посока, нямаше да съм тук?

— По-скоро нямаше да си жив или поне нямаше да те вербуваме.

— Кралете идват и си отиват. Дядо ми е служил на четирима. Сегашният изглежда млад и обещаващ, но това не означава, че когато трябва да изиграе картите си, ще го направи правилно.

— Поне разполага с дядо ти като съветник.

— Дядо ми е много мъдър, много твърд — и вече много стар. Знам, че ще ми липсва, но ако не измислите някакво чудо като това с лорд Ерик, ще се наложи да бъде заменен след най-много година.

— Баща ти?

— Не. Той е талантлив администратор. Казват, че прилича на дядо си Арута Джеймисън, но не е политически хищник — Джим въздъхна. — Назрява опасна ситуация. След смъртта на принц Арута не сме имали западен владетел. Сменят се най-различни наследници, които идват да отбият номера и да се върнат в Риланон, за да седнат на трона. Западните лордове почват да се вълнуват и се чуват дори призиви за отделяне от Кралството.

— Тези слухове явно не са широко разпространени, защото още не сме ги чули.

— Спекулации. Нищо сериозно засега. Повярвай ми, ако бях доловил дори лек намек за съществуването на такова движение, щях да кажа на дядо ми, който пък сигурно щеше да го сподели с лорд Ерик.

— Който на свой ред щеше да каже на съпруга ми.

— В момента имаме по-сериозни проблеми от политиката на Кралството. Ще ме пренесеш ли до Елвандар?

Миранда кимна и каза:

— До брега на реката. Все още не са ми позволили да влизам, когато си искам — това явно я дразнеше, но Джим не направи коментар. — Застани до мен.

— А какво стана с ботушите?

— Вярно — тя погледна краката му и добави: — И други панталони, доколкото си спомням.

Изпрати един от пекарите и след малко момчето се върна с ботуши по мярка и панталони, които определено бяха по-добри от тези на капитана.

Джим се преоблече и застана до Миранда. Тя го хвана за рамото и внезапно двамата се озоваха в тъмна гора на брега на бърза река.

— Бродът е плитък, затова тече бързо — каза Миранда, докато Джим се мъчеше да задържи вечерята в стомаха си. Явно магическото пътуване изискваше време за свикване.

И без повече думи магьосницата изчезна.

Джим си пое дъх и осъзна, че е тръгнал без оръжия. Все пак прекоси брода, защото знаеше, че няма да остане сам задълго. Щом стигна другия бряг, спря, ослуша се и подвикна:

— Знам, че сте тук.

Двама елфи се появиха сякаш отникъде.

— Добре дошъл, Джим Дашър — каза единият.

Крадецът се вгледа в тъмното и се усмихна.

— Благодаря, Трелан. Радвам се да те видя отново — двамата се здрависаха дружески. — Трябва да говоря с кралицата и лорд Томас.

Трелан се обърна към другия елф.

— Ще го отведа и ще пратя някой да ме смени — и се обърна и хукна. След миг Дашър затича след него.

Знаеше, че ще трябва да тичат цялата нощ и част от сутринта, за да стигнат двореца. Затова се съсредоточи върху това да поддържа темпото на неуморимия елф. Само след пет минути отново започна да мисли за Мишел и се прокле за глупостта си.

10

Призив

Бек стоеше, опръскан с кръв.

— Спри! — извика Мартук, неговият наставник в бойното общество Садхарин.

Промененият като дасатски воин човек трепереше от гняв, стискаше меча си и се оглеждаше за нов враг. Мартук, Валко и половин дузина други членове на Бялото стояха в полукръг, също покрити с кръв. И те бяха въвлечени във Великото клане като всички останали дасати, но дори най-опитните ветерани не бяха виждали подобно нещо.

Отряд от тридесет и петима млади бойци беше налетял на група Низши, които бяха рискували да излязат от скривалищата си твърде рано. И сега небето бе оцветено в оранжево от залязващото слънце, а булевардът бе залят със същия цвят от клането.

Бек бе смушкал варнина си, сякаш бе роден на седлото, преди Мартук да нареди на хората си да заобиколят конфликта. Шестима от младите воини загинаха, преди да се усетят, а докато другарите му пристигнат, Ралан вече бе успял да убие осем.

— Всички са мъртви — каза Мартук.

В очите на Бек гореше пламък, който плашеше дори закоравелите дасати.

— Да намерим други!

— Не. Клането свърши — намеси се Валко и погледна телата на улицата. — Тези не трябваше да загиват — разкъсваше се между дасатското си наследство, което жадуваше за кръвопролития, и новооткритото уважение към живота. — Всъщност беше свършило, преди да се включим и ние.

Мартук се обърна към останалите.

— Плячкосайте телата. Ако не го направим, ще привлечем внимание. По-добре да ни мислят за разбойници, отколкото за еретици.

Набързо събраха трофеите. Докато ги товареха на варнините, се зададе нов отряд и тръгна към тях. Мъжете на Валко се престроиха, без да чакат заповед. Клането официално беше свършило, но Бек едва ли беше единственият, обзет от желание да убива.

— Свалете оръжията — нареди Мартук, когато отрядът ги наближи.

Ездачите носеха униформи на гвардията на ТеКарана и ескортираха двама йерофанти — жреци, които се грижеха всички да почитат Мрачния. Но тъй като вече нямаше особена нужда от духовници, йерофантите действаха предимно като шпиони и инквизиция, която преследваше ересите.

— Слава на Мрачния! — извика единият жрец, който явно беше водачът на групата.

Всички сведоха глави и отвърнаха на поздрава. Другият жрец набързо огледа телата по земята.

— Колко хора загубихте?

— Нито един — отвърна Мартук спокойно.

— Наистина ли? — учуди се първият жрец. — Виждам поне тридесет мъртви воини и немалко Низши — и вие деветимата сте успели да пратите всички при Мрачния?

— Изненадахме ги — отговори Валко.

— Убих шестима, преди да разберат, че са нападнати — каза Бек без никаква следа от самохвалство. — После още двама, а след това се включиха и спътниците ми. Възползвахме се от объркването им.

— Бяха млади и неопитни воини — допълни Хиреа. — Аз съм Хиреа от Опустошителите и съм обучил всички тук, включително лорд Валко от Камарийн. Това са най-способните ми ученици, а тези неща — той посочи труповете — не са с нищо по-добри от Низшите. Изклахме ги лесно. Няма голяма слава в това.

— Ти си от Опустошителите, но яздиш с лорда на Камарийн, който е Садхарин, ако не се лъжа — каза водачът.

Вторият жрец се взря във Валко.

— Защо сте го оставили жив?

— Той е мой учител. Опустошителите и Садхарин яздят заедно от много години. Не сме кръстосвали мечове от времето на дядо ми и поддържаме добри връзки — тонът на Валко подсказваше, че темата е приключена, а дръзкият му поглед ги подканяше да продължат на собствена отговорност.

Жреците на Мрачния традиционно игнорираха политиката на бойните общества, но се отнасяха с подозрение към продължителните съюзи. Ключът към управляването на такъв кръвожаден народ бе поддържането на множество враждуващи фракции. Опустошителите и Садхарин бяха уважавани, но не много мощни и влиятелни, особено на Омадрабар. Въпреки че имаха сериозна власт на Косриди, тук си оставаха две дребни провинциални общества.

Вторият жрец се обърна към Бек.

— Ти от Опустошителите ли си, или от Садхарин?

Бек се огледа и видя, че по време на битката отличителният му знак е паднал.

— Той е мой повереник, от Садхарин — намеси се Мартук.

Първият жрец вдигна вежди с интерес.

— Ученик? Като гледам купчината тела в краката му, бих предположил, че е поне капитан.

— Има потенциал — спокойно отговори Хиреа. — Но не е по-различен от останалите, които съм обучил.

Водачът за момент се замисли.

— Значи няма да имаш нищо против, ако ти го отнемем — посочи Ралан. — Как се казваш?

— Бек — отвърна промененият човек.

— Бек, ти си призован! — заяви йерофантът.

Валко и Мартук се спогледаха за миг. И двамата изпитваха подтик да нападнат и да попречат на жреците да отведат Бек. Но въпреки че не бяха толкова мощни, колкото другите жреци, йерофантите с лекота щяха да се справят с отряда им.

— Трябва да тръгнеш с тях — каза Мартук и добави съвсем тихо: — Гледай да не се издадеш. До довечера ще се свържем с теб.

Бек прибра меча си и се обърна към духовника.

— Къде съм призован?

— ТеКарана винаги има нужда от могъщи бойци. Обучението е тежко и много по-трудно от това, което си получил при стария си учител — натърти на думата „стар“ по начин, който щеше да доведе до смъртта му, ако не владееше заклинания. — Ако оцелееш, ще се присъединиш към личната му гвардия.

— Ако се отличиш особено, може да те включат в Свещения орден на талноите — добави другият жрец.

— Ще има ли убиване? — ухили се Бек.

— Непрекъснато — отвърна мъжът с не по-малко широка усмивка. — Днешното клане беше само тренировка. Скоро ще последва изобилие от смърт.

— Тогава ще дойда с вас — каза опръсканият с кръв младеж.

Метна се на варнина си и се включи в отряда на духовниците.

Щом те тръгнаха, Валко се обърна към Мартук.

— Сега какво?

— Трябва да стигнем по най-бързия начин в градината на Делмат-Ама и да говорим с Градинаря. По седлата!

Групата яхна варнините си и потегли през потъналия в смърт град.

Поздравленията бяха претупани набързо. Имаше твърде важни въпроси за обсъждане.

Убежището беше широко, но не предлагаше комфорт. Вероятно в миналото беше използвано за подземен склад. В момента вътре имаше само нарове, маса и няколко стомни с вода. Осветяваше се само от два фенера, но усиленото зрение на Пъг му помагаше да вижда топлината.

Мартук, Валко и Хиреа бяха слезли при Макрос и спътниците му, а останалите им хора пазеха горе. Накор изглеждаше сериозно разтревожен заради отвеждането на Бек.

— Защо са го взели? — обърна се той към Мартук.

Воинът сви рамене в типично човешки жест, който за пореден път озадачи Пъг.

— Има множество възможни причини. Но в никакъв случай не смятам, че е свързано с истинската му същност. Ако имаха някакви подозрения, щяха да изпратят двадесет жреци и стотина воини. И въобще нямаше да се стига до разговор.

— Да, несъмнено щяха да ви нападнат — съгласи се Накор. — И коя от възможните причини ти се вижда най-смислена?

— Смислена ли? — дасатският воин отново докара почти човешко изражение. — Накор, на този свят не е останало почти нищо смислено. Но ще ти кажа най-вероятната. Бек се промени, откакто е тук. Вече не успява да се преструва на млад воин.

— Мартук е прав — добави Валко. — Той излъчва мощ. Когато ви срещнах, нямаше да се поколебая да го съсека, ако ми бе дал повод. Днес дори най-могъщите воини на расата ми ще се замислят, преди да го предизвикат. Той вече не играе роля. Станал е дасат до мозъка на костите. Чак е плашещо.

— Ако наистина ми беше ученик, щях да го обявя за най-опасния, когото съм обучавал — включи се и Хиреа. — Щеше да ме е страх да влизам в тренировъчен двубой с него.

— Трябва да отида при него — каза Накор. — Възможно ли е?

Мартук кимна.

— Имаме агенти в двореца. А и няма да изглежда странно, ако отида там. Като негов наставник, имам право да се сбогуваме.

— И аз, като инструктор — допълни Хиреа. — Щом започне обучение за личната гвардия на ТеКарана, ще е недостъпен. Ако искаме да говорим с него, трябва да стане днес.

Накор кимна и се изправи.

— Да тръгваме. Ако не успея да го инструктирам какво да прави, плановете ни може да се сринат.

— Накор изглежда като Низш — намеси се Пъг.

— Ще е просто поредният слуга — отвърна Мартук. — Ще е по-малко подозрително от това трети воин да дойде да се сбогува с обикновен ученик.

— А аз ще дойда с вас до планините Скелар-ток — каза Валко.

Пъг погледна Макрос, който кимна.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — бившият човешки магьосник наистина изглеждаше зле и сякаш прочете мислите на Пъг. — Боя се, че не ми остава много.

— Съветвам те да не изричаш такива думи извън това помещение — каза разтревожено Хиреа. — Въпреки цялата ми любов към теб като към наш водач, едва се сдържам да не те съсека заради проявяването на подобна слабост.

Валко се беше намръщил.

— Съветът е мъдър.

Само Мартук изглеждаше необезпокоен.

— Боя се, че е заложено в кръвта ни. Все пак се надявам, че ще успеем да спасим бъдещите си потомци.

— Тогава всички трябва да тръгваме — каза Пъг и се обърна към Магнус. — Отново ти ще поемеш тежестта, а аз ще ни скрия. Само че този път няма да пресичаме града, а половината свят. Така че се подготви, сине.

Магнус кимна.

— Аз ще ни пазя от разкриване — добави Макрос. — Но пътуването няма да е бързо. Надявам се да съберем информацията, преди Мрачният да изиграе картите си.

— В такъв случай да не се бавим — Пъг се обърна към Накор. — Надявам се, че ще се видим скоро, приятелю.

Исаланецът се усмихна.

— Ако боговете са рекли. Късмет.

— И на теб — Пъг кимна на Мартук. — Тръгвайте първи, ние ще ви последваме след малко.

Мартук кимна и поведе групата си по стъпалата. Пъг се замисли дали да предупреди Валко за невидимостта и летенето, но се отказа. Младежът нямаше да прояви слабост дори да беше уплашен до смърт, а на Пъг не му се занимаваше с него, ако се обиди.

— Сложи ръката си на кръста на Магнус и се дръж здраво, защото няма да го виждаш — каза той и с един жест направи цялата им група невидима.

Изкачиха се горе, а Низшите затвориха капака зад тях. Вече наближаваше обяд. Заклинанието на Магнус ги издигна във въздуха и след малко се разнесе гласът му:

— Накъде?

— Засега на запад, а като спрем да почиваме, ще ви дообясня — чу се гласът на Макрос. — Трябва да обиколим половината планета. Пази си силите и гледай да ни движиш максимално бързо.

Магнус се съсредоточи и се понесоха в небесата на Омадрабар по-бързо от сокол. Въпреки това пътуването щеше да е дълго и тягостно. Пъг се надяваше, че ще имат време да попречат на злите планове на Мрачния.

За пореден път се замисли за изборите си, защото дори не можеше да се каже, че има план. По-скоро се опитваше да реагира на ужасната заплаха, като разчиташе на собствения си ум, на таланта на Магнус и Накор и на един плашещ младеж, който беше, меко казано, обладан от лудост. Както и на поредица мъгляви бележки, изпратени от някаква бъдеща негова версия. Пъг се стараеше да ги държи невидими, но му се искаше да се помоли. Само че на кого ли можеше да се моли в този ужасен свят?

Накор беше свел поглед според инструкциите как да се държи в света на дасатите. От време на време поглеждаше напред, за да не изостане от „господарите си“, Хиреа и Мартук. Освен това се опитваше внимателно да запомни всичко по пътя. Дворецът беше огромен като всичко останало в този град и надхвърляше и най-смелите му предположения. За около час бяха стигнали до дворцовия квартал, а оттам им отне почти половин ден езда и още не бяха стигнали до самия палат. След около час щеше да се мръкне. Двамата дасатски воини се опитваха, доколкото е възможно, да му обяснят за гигантската конструкция.

Великият дворец заемаше повече площ от цуранската столица Кентосани, която беше с около един милион население. Тук живееха два, а в целия град бяха около пет милиона. Накор осъзна, че представите им за мощта на армията на ТеКарана са погрешни. Макрос беше предположил около два милиона воини, но Накор си помисли, че Мрачният може да опразни всичките си светове. А това беше ужасно. Ако дасатите нахлуеха на Келеуан или Мидкемия, още множество планети щяха да бъдат изложени на риск.

Дребният комарджия започна да премисля всички доказателства, които бе събрал с наблюдение и дочуване на неща, които не разбираше напълно. Заключението се набиваше на очи. Дасатите не можеха да бъдат победени от комбинираната мощ на Мидкемия и Келеуан. В най-добрия случай щяха да ги забавят. В най-лошия хората щяха да бъдат прегазени все едно са деца с дървени мечове.

Накор разбираше, че независимо от информацията, която Пъг щеше да получи от Кръвните вещици, и от истината за Макрос, който определено не изглеждаше като това, за което се представяше, им остава само един изход: унищожаването на Мрачния.

Замисли се за миналите действия на божеството. Нещо започна да изплува бавно, някаква цел за привидно налудничавите убийства и разрушения. Тук имаше някакъв план, някаква нишка и той почти можеше да я разбере.

Исаланецът усещаше, че в това общество има нещо фундаментално зло. Изкуството на дасатите, доколкото съществуваше, беше под формата на извратено отразяване на мрачната им съдба. Откакто бяха минали във втората реалност, не беше виждал никакви предмети на изкуството и украса — освен може би самите дасати. Да, дасатите имаха доста красиви черти, когато човек се настроеше към неземната им физика, но пък нямаха никакви картини и гоблени и не си боядисваха различно сградите. Може би част от това се дължеше на различното им зрение. Те виждаха в друг спектър, подобно на някои от земните хищници, а също така виждаха и топлината, което ги правеше опасен противник през нощта.

Видя първите следи от изкуство чак когато влязоха в двореца — неприятни стенописи, показващи убийства, мъчения и екзекуции в прослава на Мрачния. Не беше сигурен какво точно изобразяват, но интуицията му подсказваше, че става дума за някакво грандиозно завоевание в миналото.

На някои от фреските се виждаше и нещо, за което предположи, че е изображение на Мрачния. Беше изрисуван като тъмна сянка, без определени черти и костюм. Това беше малко странно, като се имаше предвид колко подробно бяха изобразени останалите. Воините бяха нарисувани прецизно, с по-големи глави, за да се виждат уникалните им шлемове, които по-късно бяха заменени от отличителни знаци по броните. Мечовете също бяха по-различни, както и знамената и флаговете. Жертвите бяха натрупани на купчини за приношение на Мрачния.

На друг стенопис имаше дълги колони пленници — хвърляха ги в черна бездна. Малко по-навътре преобладаваше военната тематика. Имаше изображения на ТеКарана и воините му, триумфиращи над различни чуждоземни същества.

Всъщност в това нямаше нищо триумфиращо. Накор беше посетил множество светове, както и почти всички народи на Мидкемия. Беше виждал множество военизирани общества, но никъде болката и страданието не се почитаха като тук. Беше точно според видението на Каспар, показано му от Банат, божеството на крадците. Тези хора се радваха на болката и смятаха, че страданието е забавно. Накор никога не бе виждал толкова извратено схващане за живота и смъртта.

Не, поправи се той, докато наближаваха целта си. Имаше обща тема. Животът е страдание и води до смърт. Единственият въпрос е дали ти ще страдаш, или ще причиняваш страдание. Изведнъж в коридора, водещ към Залата на воините, видя нещо странно. Изображение на Низш, облечен като лечител, предлагащ вода на страдаща жертва. Беше изненадващо, но със сигурност имаше някакво значение.

Един детайл привлече вниманието му. Малък символ под лечителя, почти незабележим, ако не се вгледаш внимателно. За момент почти щеше да спре. Според всички представи този символ не трябваше да съществува в тази вселена, камо ли на тази стена. Накор се отърси от изненадата си. Знаеше, че всяко излизане от ролята може да му коства живота.

Залата беше обширна и естествено по стените нямаше никаква украса. Тъмносивите камъни грееха с обичайната си енергия, към която Накор бе взел да привиква, макар да не можеше да я опише с думи. Младите воини седяха на дълги пейки и чакаха да бъдат призвани. Около тях се въртяха бащи, учители и бойни другари, които им пожелаваха късмет и да донесат голяма слава на обществата си. На ничие лице не беше изписано съжаление, а само гордост от това, че са избрани да служат на ТеКарана.

Бек седеше на една пейка близо до стената, достатъчно отдалечена, че да могат да си говорят, без да ги подслушват. Накор се огледа, видя, че около някои от младите воини се въртят Низши, и попита:

— Могат ли да си вземат слуги?

— Да — отвърна Хиреа. — Но ти не…

— Напротив — прекъсна го Накор. — Налага се.

Дебатът им бе прекъснат от появата на един жрец и двама стражи.

— Разпознавам знаците на Садхарин и Опустошителите — жрецът се обърна към Бек. — Ти нямаш знак. От кое общество си?

Мартук се намеси, преди Ралан да отвори уста.

— Това е моят повереник Бек.

— От кой клан си?

Навлизаха в мътни води. Въобще не бяха предполагали, че ще ги подложат на такъв разпит.

— Лангорин — каза Мартук.

Жрецът повдигна леко вежди.

— Как се казваш?

— Мартук — воинът наклони глава в жест, който граничеше с предизвикателство.

— Известен си и по тези места, Мартук от Лангорин. Това синът ти ли е?

— Не — отвърна бързо ветеранът. — Бек е от Низш произход.

Накор се зачуди дали това е опит да измъкнат Бек от ситуацията.

Жрецът гледаше объркано, едновременно с любопитство и съмнение.

— Как е възможно?

Мартук погледна Бек, сякаш се опитваше да му каже да запомни внимателно историята. Ралан изглеждаше простоват, дори на моменти леко видиотен, но не беше глупав. Беше кръвожаден и се наслаждаваше на страданието на другите, но имаше остър ум. Накор знаеше, че младежът ще следва плана на Мартук.

— Намерих го по време на един лов. Беше се натъкнал на един от младите ми повереници, син на близък мой приятел. Смъкна го от коня и го уби със собствения му меч.

— Впечатляващо — каза жрецът и изражението му се промени.

— Не е само това. Докато стигна до тях, той успя да убие още един воин и рани тежко друг с новопридобитото си оръжие. Стоеше прав, без следа от страх, и ни подканяше да го нападнем. В този момент разбрах, че трябва да го взема с мен и да го обуча за някаква специална роля. Сега разбирам, че Мрачният му е отредил висше призвание.

— Явно — жрецът направи лек жест с ръка и най-близкият пазач със светкавично движение извади меча си и замахна към врата на Бек. Младежът реагира още преди острието да излезе от ножницата — дръпна се надясно, без да става от пейката, и замахна със собственото си оръжие. Ударът на стража срещна празния въздух, а мечът на Бек го прониза в корема, все едно бронята беше от хартия, и излезе през гърба.

Мартук и Хиреа отстъпиха назад и извадиха оръжията си, а Накор се дръпна встрани. Никой не му обръщаше внимание, но той бе готов да използва своите „трикове“, ако се наложи.

— Спрете! — за всеобща изненада извика жрецът.

— Изпитвате ли ме? — ухили се Бек.

— Впечатляващо — повтори жрецът и се обърна към Мартук. — Този призван воин ще донесе слава и на вашия род. Признавам, че отначало историята ти ми се стори невероятна — той направи пауза и погледна Бек, който вадеше меча си от трупа. — Но сега вярвам, че този млад мъж е отнел меча и е убил двама…

— Трима — прекъсна го Мартук. — Раненият не издържа дълго.

— Трима от твоите воини. Бек, стани.

Младежът се подчини. Прав беше още по-впечатляващ, защото дасатската маскировка го бе направила още по-застрашителен.

— Беше добра сделка — каза Мартук. — Той струва колкото дузина мъже.

— Мисля, че ще се издигне бързо — жрецът се обърна към Накор. — Това слугата му ли е?

— Да. Дадох му това нещо преди известно време.

— Ела с мен.

Бек тръгна след жреца, а Накор ги последва.

Изрече молитва наум, на който бог го чуваше в момента. Хвърли последен поглед през рамо към Мартук и Хиреа и тръгна след младия си спътник в сърцето на злото.

Когато кацнаха, Пъг беше съвсем изтощен. Един от неочакваните проблеми при този метод на пътуване бяха особено настървените летящи хищници, които имаха по-остри сетива от дасатите. Първата атака дойде час след тръгването им и той за малко не изгуби контрол. Все пак успя да унищожи птиците с помощта на Магнус, който през цялото време се стараеше да ги държи във въздуха.

След тази случка се наложи Пъг да усъвършенства заклинанието, за да покрие допълнителен спектър, защото съществата се ориентираха и по топлината. Задачата не беше лесна, особено по време на полет, и затова, когато пристигнаха, беше на ръба на физическото изтощение.

Валко беше издържал пътешествието със стоицизъм, който щеше да засрами и най-твърдите цурани. Младежът дори беше „симпатичен“, доколкото този термин можеше да се използва за дасатите. По време на пътуването беше изразил желание да ги убие само два пъти. При това в контекст, че му е трудно с новите концепции и загърбването на традиционните ценности. Пъг за първи път виждаше, по-точно чуваше, дасат да споделя нещо лично. Направо беше достойно за възхищение.

Планинското укрепление беше невидимо освен за най-надарените магьосници, но Пъг нямаше проблем, може би защото бе използвал уменията си през целия ден, докато прекосяваха половината свят. Когато се приземиха, Макрос въздъхна с видимо облекчение.

— Пъг, не се мъчих колкото вас, но се боя, че състоянието ми се влошава.

— Ще срещнем ли някаква опасност, ако доближим укреплението? — попита Магнус, който въпреки трудния ден изглеждаше свеж. Пъг беше впечатлен от издръжливостта на сина си.

— Сигурно. По-добре да изчакаме те да дойдат при нас.

Измина почти час преди едно потреперване на въздуха около невидимия вход да оповести пристигането на четири млади жени. Вероятно това бяха най-могъщите Кръвни вещици или пък тези, които можеха да си позволят да изгубят в случай на стълкновение.

— Не сте желани тук — каза първата, доста красива и висока според дасатските стандарти. Излъчваше повече самочувствие от останалите и явно беше водачката.

Валко отвърна:

— Аз съм Валко, владетел на Камарийн. Син на Наруийн.

Името очевидно предизвика реакции, но преди жените да отговорят, се включи и Макрос.

— А аз съм Градинаря. Трябва да обсъдим множество неща.

Водачката кимна.

— Така е. Елате с нас — погледна за момент Валко и се обърна. Другите жени им направиха път да я последват.

Когато стигнаха до привидно пустата клисура, Пъг усети магическата вълна и пред него се появи укреплението. Знаеше, че е преминал през могъща илюзия, която щеше да заблуди всеки, докато не стигне дотук. А за нежеланите гости вероятно бяха приготвени неприятни изненади.

Укреплението беше древно. Камъните му сякаш бяха положени преди стотици, а може би и хиляди години и бяха загладени от вятъра и дъжда. Стъпалата пред входа на главната зала бяха почти изтъркани от безброй крака.

Пъг си даде сметка, че вижда първата постройка, която да не е част от някакъв грандиозен градски план. Приличаше на планинските цитадели в Кралството — квадратна каменна сграда с кръгла кула в центъра. От кулата имаше добър изглед към проходите и никой враг нямаше да се приближи незабелязан.

Вътре се чуваше глъч, която надхвърляше очакваното. Долавяше се дори детски смях!

Високата жена се обърна към Валко.

— Трябва да изчакате тук. Освен това си остави меча на нея — и посочи една от сестрите.

— Защо? — мечът му беше извоюван с мъка и труд и символизираше това, което бе преживял.

— Защото така се прави — каза Макрос. — Моля те.

Това беше рядко използван израз и обикновено се употребяваше за пощадяване на живот. Искането беше просто, но могъщо. Валко се подчини и подаде колана с ножницата на младата жена.

Водачката се отдалечи и ги остави с ескорта им. Помещението, в което бяха, беше точно според очакванията на Пъг. Къс коридор с по една врата от двете страни и глуха стена насреща. Беше построен срещу евентуални нападения. Отгоре имаше балкон, откъдето защитниците можеха да обсипват нашествениците със стрели и камъни и да ги заливат с врящо масло. Вратите от двете страни бяха масивни, вероятно със здрави резета, и нямаше да паднат без таран. Пъг реши, че това укрепление никога не е било превземано.

За разлика от другите дасатски сгради, тази имаше украса. По стените висяха флагове с емблеми на отдавна изчезнали родове и общества. Един от тях му се стори бегло познат и той се загледа по-внимателно. Представляваше червен флаг с бял символ по средата. Сякаш разпознаваше формата. Единична вертикална линия, която на върха се извиваше надясно и почти се допираше сама. На това място имаше къса хоризонтална черта, а малко по-надолу друга, по-дълга. Защо ли изображението му се струваше познато?

Високата Кръвна вещица се върна с още три, а останалите от ескорта се оттеглиха.

Пъг огледа новодошлите. Бяха по-възрастни и излъчваха могъщество.

— Кой е Градинаря? — попита най-старата.

— Аз — Макрос пристъпи напред.

Жената го изгледа за момент.

— Не, не си. Но знам кой си.

— Кой съм?

— Ти си нещо различно и ще ни трябва повече време, за да го обясним. Очаквахме те — погледна спътниците му и посочи Валко. — Но не и тях. Особено този.

— Изминахме дълъг път — намеси се Пъг.

Жената се вгледа по-внимателно в него и той усети, че не използва само зрението си, а и някаква магия. Очите й се разшириха.

— Аха, ясно. Разбирам. Елате, ще ви предложим нещо освежително, защото имаме много за обсъждане.

Тя поведе Макрос към лявата врата, Пъг и Магнус ги последваха.

— Татко, тук има нещо различно. Тези жени са различни.

Пъг кимна.

— И аз го усещам. Не са луди като останалите.

Младата жена, която ги бе посрещнала, пристъпи към Валко.

— Ти трябва да дойдеш с мен.

— Къде? — попита той с подозрение.

— Няма да ти се случи нищо. Останалите ще обсъждат много неща. Някои от тях те засягат и ще бъдеш уведомен, когато трябва. Искам да поговоря с теб за други неща. Важно е. Освен това искам да те опозная по-добре.

— Защо? — попита младежът с нарастващо подозрение.

Тя се усмихна, но не изкусително, както правеха младите жени, когато се натискаха на важните благородници.

— Защото слушам за теб, откакто си роден, Валко. Аз съм Лурин, твоята сестра. Наруийн е и моя майка.

Смаяният Валко се остави сестра му да го поведе към вътрешността на цитаделата на Кръвните вещици.

11

Съглашение

Джим спря.

Наближаваше обед и той беше изтощен. Но пък бяха стигнали Елвандар.

— Мисля, че знаеш пътя нататък — каза неговият водач.

— Благодаря, Трелан. Ще се оправя.

Джим беше най-вече благодарен за това, че ще забави крачка. Представата на Трелан за леко темпо беше смайващо неправилна, освен може би за най-изключителните следотърсачи и ловци. Крадецът не беше нито едното, нито другото, а още по-малко изключителен. В разчистеното пространство между гората и Елвандар се размина с неколцина елфи. Някои от тях го поздравиха, но никой не го заговори. Елфите бяха изключително любезни и нямаше да го спрат, ако той не се обърне към тях. Знаеха, че щом човек е стигнал толкова близо до града, значи е добре дошъл.

Когато наближи гигантските дървета, в които се помещаваше кралският двор, Джим затаи дъх. Беше зашеметен не по-малко от първия път, когато бе посетил това място. Още повече че сега бе ден и гледката бе още по-впечатляваща. Дърветата леко светеха, което изглеждаше много красиво, особено нощем. Многообразието от цветове спираше дъха. Короните на дърветата бяха червени, златисти и дори бели, в допълнение към преобладаващото зелено.

Джим тръгна към едно със сини листа, на което имаше рампа, водеща към кралския двор.

Кимаше на елфите, които бяха заети с всекидневната си работа — щавене на кожи, изработка на стрели, готвене или най-обикновена медитация. Децата не бяха многобройни, но изглеждаха пакостливи, съвсем като човешките. Две момчета за малко щяха да го блъснат, докато бягаха от по-голяма и шумна група. Все пак веселата глъчка почти не нарушаваше спокойствието на това място.

Джим изпита лека завист, като видя как най-малките играят в краката на майките си. Едва ли на този свят имаше по-мирно място от Елвандар. Представи си, че един ден може да се установи тук за постоянно.

Изкачи дългата рампа и тръгна по пътеките, прокарани по огромните клони. В някои стволове бяха издълбани апартаменти с врати и прозорци. По дънерите пък имаше спираловидни пътеки, които явно не пречеха на дърветата, сигурно заради грижовната елфска магия.

Джим погледна надолу, доволен, че няма страх от високото. От друга страна, броденето по хлъзгавите покриви нощно време не предоставяше голям избор. Ако човек се притесняваше, че ще падне, нямаше работа там.

Все пак гледката беше стряскаща. Под него нямаше нищо, което да спре падането, освен някакъв клон далече долу и при това встрани. Той си пое дъх, по-скоро от умора, отколкото за да се овладее, и продължи.

Вестта за пристигането му вече се бе разнесла. Кралица Агларана седеше на трона си, а до нея беше съпругът й Томас. Агларана беше най-царствената личност, която Джим бе виждал, а той познаваше немалко владетели. Беше наземно красива и се държеше, сякаш е свикнала да й се подчиняват, но без обичайната за подобни случаи горделивост. Топлото й излъчване допринасяше за благородната й аура. В червеникаворусата й коса нямаше следи от сиво, въпреки че бе на няколко века. Лицето й беше гладко и тя приличаше на не повече от тридесетгодишна. Имаше блестящи сини очи и сърцеразбиваща усмивка.

Мъжът до нея беше най-заплашителната фигура, въпреки че поне досега се бе отнасял с Джим изключително любезно. Томас беше странно същество, макар крадецът да не знаеше колко от историите за него са верни. Според легендите Томас беше роден като обикновено момче в замъка Крудий. По време на Войната на разлома някаква древна магия го бе трансформирала в получовек — полу-… Джим не беше сигурен какво. Имаше вид на елф, с остри уши и дълги кичури, но чертите му бяха някак различни. Според историите той беше наследник на легендарната раса на Драконовите господари. При предишното си посещение Джим се бе надявал да научи нещо повече, но обстоятелствата го бяха запратили в друга посока.

От двете им страни стояха двама елфи, които изглеждаха млади, доколкото тази концепция важеше тук. Принц Калин беше син на Агларана от първия й съпруг, починалия крал на елфите. Другият беше Калис, синът й от Томас. Двамата носеха чертите на майка си, но Калис бе наследил и могъщото излъчване на баща си, което при брат му липсваше. И двамата се усмихнаха, когато Джим влезе и се поклони.

— Добре дошъл, Джим Дашър — каза кралицата. — Радвам се да те видя отново. Какво те води насам без предупреждение, въпреки че си винаги добре дошъл?

— Нося лоши вести и имам нужда от съвет, ваше величество.

— Изглеждаш изтощен — отбеляза кралицата. — Може би трябва да се подкрепиш, преди да говорим.

— Това е отлично предложение, но позволете ми първо да ви кажа защо пристигнах без предупреждение.

— Разбира се. Говори — Агларана се намръщи разтревожено.

— Агенти на нашите врагове, непозната банда мародери акостира… — Джим се запъна. Беше изгубил представа за времето. — Акостираха преди три дни в подножието на Върховете на Куор.

При споменаването на това място кралицата и съветниците й се напрегнаха.

— С тях имаше могъщ магьосник, който призова невиждано чудовище — продължи Джим. — Ако не бяхме получили помощ, съществото щеше да ни избие.

— Каква помощ? — попита тихо владетелката.

Джим осъзна, че тя вече знае отговора.

— Елфи, господарке. Елфи, каквито не съм виждал и чувал, от крепост, наречена Баранор.

Томас кимна и каза:

— Аноредел. Оцелели са.

— Какво стана с твоите спътници? — попита кралицата.

— В плен са. Елфите ни спасиха от нападателите, но ни отведоха в цитаделата си.

— Как се отнасят с вас? — попита лорд Томас.

— Като цяло добре. Макар че имаше един, дето искаше да ни пререже гърлата на място. Но този народ е отчаян. Боя се, че може да решат, че не си струва да запазят живота на Каспар и хората му — Джим се огледа. Явно ставаше дума за някаква елфска политика, с която не бе запознат.

— Върви да починеш, Джим Дашър — каза кралицата. — Хапни, наспи се, а ние ще обсъдим думите ти. Ще говорим отново утре сутрин.

Джим нямаше съмнение, че ще проспи остатъка от деня, така че реши да не спори. Все пак любопитството му бе разпалено и той изгаряше от желание да разбере какво става. Освен това се тревожеше за Каспар и другите. Може и да бяха главорези, но поне служеха лоялно на Короната и Конклава, а и бяха корави момчета. Щеше да направи всичко по силите си, за да ги спаси.

Кралицата нареди на един паж да го отведе до издълбан в дънера апартамент, където го очакваше поднос с плодове и ядки, както и кана вода.

— След малко ще се върна с нещо по-сериозно за ядене — каза младият елф.

— Благодаря — отвърна Джим с пълна уста.

Когато пажът се върна с печена птица, сирене и самун пресен хляб, крадецът вече хъркаше. Елфът тихо остави подноса и излезе.

Джим се събуди и омете храната, която му бяха оставили. След това се облекчи в най-близката тоалетна и слезе от дървото, за да се измие. Заетите със сутрешните си ритуали елфи не му обръщаха внимание. Джим по принцип харесваше хубавите жени, а дори и не толкова хубавите, но у елфите имаше някакво излъчване, което не му позволяваше да изпитва похот, въпреки съвършените им черти. Мъжете също бяха красиви и с идеално пропорционални тела. Джим беше в страхотна форма, но на техния фон се чувстваше скапан и изтерзан от дългите пътувания.

Навлече отново мърлявите си дрехи, защото нямаше време да пере и да чака да съхнат, а не беше прилично да се яви пред кралицата мокър, и тръгна към павилиона, където го очакваха Томас и Агларана.

— Добро утро, Джим Дашър — поздрави го кралицата.

Той се поклони и отвърна на поздрава.

— Добре ли си почина?

— Да. Задължен съм ви за гостоприемството.

— Обсъдихме новините, които ни донесе. За да разбереш какво трябва да се направи, ще ти разкажем неща от историята на нашия народ, които не са известни дори на най-близките ни съюзници. Включително и на Пъг.

Джим сбърчи вежди. Това беше странно, като се имаше предвид изключителната дружба между Пъг и Томас.

— В древните времена е имало война между боговете. Валхеру, или тези, които наричате Драконови господари… — Томас направи пауза, сякаш му беше неудобно да говори за тези неща. — Драконовите господари загубили. Били прогонени от този свят и се разпръснали по другите вселени.

Това предизвика интереса на Джим. През последните няколко години много от сведенията, които се събираха от Конклава, споменаваха други нива на съществуване. Джим не разбираше голяма част от тези приказки, но през ръцете му бе преминала достатъчно информация, за да схване общата картина. Подобни места явно съществуваха, макар че той дори не можеше да си ги представи. Но пък беше видял твърде странни неща, за да се съмнява.

— Преди последното стълкновение един от Драконовите господари се отделил — продължи Томас. — Този, чиято броня нося в битка.

Джим не беше виждал легендарната броня в бяло и златно, но бе слушал много за нея. Вероятно представляваше изумителна гледка. Томас беше впечатляващ дори само с роба и сандали, както беше в момента.

— Той се опълчил на своите и в последните мигове, преди Войните на хаоса да погълнат този свят, освободил всички, които служили на валхеру.

— Повечето от съществата, които познаваш като „елфи“, дошли тук, под управлението на първите крал и кралица, много преди появата на хората — каза Агларана. — Ние се наричаме еледел, или народът на светлината. Чувал си за Тъмното братство, моредел, или народа на мрака. Има и други, които се присъединиха по-късно от земите зад океана. Но едно… племе се отделило и поело специална мисия. Нарекли се аноредел, или народът на слънцето. Те никога не са признавали властта на Елвандар, но с тях имаме съглашение. Те са… уникални и имат важна отговорност.

— В такъв случай имат нужда от вашата помощ, господарке — каза Джим.

— Защо? — попита кралицата.

Дашър им предаде наблюденията на Каспар за умиращото племе. Кралицата и Томас изглеждаха сериозно разтревожени.

— Поради причини, които не би разбрал, ние не можем да се месим на аноредел — каза Агларана. — Но не можем и да ги оставим да загинат, заради причини, които не мога да ти кажа — тя се обърна към съпруга си. — Какво мислиш?

— Мисля, че има само един отговор. Трябва да отида до Върховете на Куор и да говоря с предводителя им.

— Кастданур — намеси се Джим. — Така се нарича.

— Това не е име, Джим Дашър — обясни Томас. — Това е титла. Този, който пази света от Мрака.

— Май не си върши работата много добре — измърмори крадецът, без да мисли, и веднага съжали. — Простете, господарю, господарке. Явно още съм уморен и говоря глупости.

Томас го погледна, без да се мръщи.

— Разбираме те. Милейди, с ваше позволение ще потеглям.

— На добър път, съпруже, и се върни бързо.

Джим беше поразен от връзката между двамата — тя бе започнала далеч преди той да се роди, но все още кипеше със страстта на нови любовници. Замисли се за Мишел и се зачуди дали подобни чувства могат да съществуват и между хората.

— Къде искаш да отидеш? — обърна се към него Томас.

Джим копнееше да каже в Крондор — продължаваше да мисли за Мишел.

— Ще се върна с вас, за да видя какво става с Каспар и другарите ми.

Томас кимна.

— Приготви се за пътешествие, каквото не си и сънувал. Когато стане време, ще пратя да те повикат.

Крадецът се поклони. След малко към него се приближи Калис и му подаде ръка. Здрависаха се. Калис беше уникален, син на кралицата и недотам човешкия й съпруг. Беше прекарал много време сред хората в служба на принца на Крондор и беше основал легендарния отряд на Пурпурните орли. Знамето все още висеше на почетно място в голямата зала, макар че самият отряд бе разформирован отдавна.

— Липсва ли ти? — попита Джим.

— Кое?

— Шумът, тълпите, хаосът?

Калис се усмихна почти като човек.

— Понякога. Но тук намирам покой.

— Разбирам — Джим се огледа. Кралският двор се бе върнал към обичайното си ежедневие. — Тук е… успокояващо.

— Времето тече по различен начин. Един от старите приятели на баща ми, Мартин Дълголъкия, доживя до над деветдесет години и казваше, че времето, прекарано тук, му е дало жизненост — Калис сви рамене. — Във всеки случай, ако ми стане твърде скучно, винаги има задачи от Конклава.

— Как са момчетата?

Калис беше осиновил близнаци, когато си бе взел жена от отвъдморските елфи.

— Добре са. Учат се да ловуват.

— Учат се? — възкликна Джим. — Не са ли тук от тридесет-четиридесет години?

— Още са малки — усмихна се Калис.

— Да бе, направо хлапета — отвърна сухо крадецът.

Двамата започнаха да обменят новини от взаимен интерес. По време на престоя си в двореца Калис бе обикнал футбола и се интересуваше от резултатите в лигата на гилдиите.

Джим пък искаше да научи повече за събитията по Западното крайбрежие, защото напоследък отношенията с Риланон бяха охладнели. Калис вече не живееше сред хората, но често се навърташе около замъка Крудий.

— Младият херцог Лестър прилича на прапрадядо си Мартин. Добър ловец.

— Добър?

— Много добър — потвърди Калис.

— Като елф?

— Е, не чак толкова — усмихна се принцът.

— Жалко, че качествата на владетелите не могат да се съотнесат към нещо по-простичко, като следотърсачеството.

— Политически проблеми?

— Както винаги. Западните благородници мърморят и надигат глас. Вече се стига до открити обиди и заплахи с дуели.

Калис тъжно поклати глава.

— Едно време Кралството се управляваше от велики мъже.

— Името Кондуин все още се почита, но се боя, че не сме имали стабилен владетел от времето на крал Боррик.

— Аз всъщност го познавах.

— Наистина ли?

— Не чак толкова добре. Бях близък с по-младия му брат, Николас.

— Чувал съм истории за вас двамата.

Калис въздъхна.

— Толкова години минаха, а ми се струва, че беше вчера. Николас ми липсва. Той умря като герой, но беше сам — елфът погледна през рамо, сякаш можеше да види семейството си през дебелите дървета. — Неприятно е да умреш сам, Джим Дашър.

— Не мисля да го правя.

— Нима има нов човек в живота ти?

— Ще има, ако зависи от мен — усмихна се широко Джим.

Крадецът въобще не беше подготвен за появата на Томас. Воинът носеше златна броня, бял табард и бял щит с герб на златен дракон. Шлемът му също бе с формата на дракон, като крилата представляваха предпазители за бузи. Беше внушителен и със сигурност вдъхваше ужас у всеки противник.

— Готов ли си?

— Доколкото се може — отвърна Джим.

Калис кимна и го потупа по рамото.

— Радвам се, че се видяхме. Не си голям ловец, но си най-добрият разказвач, който съм срещал. Трябва да ни погостуваш пак, когато настанат по-добри времена.

— Ще очаквам с нетърпение — отвърна честно Джим.

— Ела с мен — каза Томас и се обърна.

Въпреки огромния си ръст той беше пъргав като елф и Джим едва смогваше да го настига по тесните пътечки и мостчета между дърветата. Слязоха на една широка поляна.

— Приготви се — каза Томас и извика някаква фраза на непознат език, повтори я и я потрети.

— Сега какво? — попита Джим.

— Ще чакаме — отвърна Томас.

Минутите течаха. Около тях започнаха да се събират елфи. Джим нямаше представа какво ще стане, но се бе научил, че има моменти, в които трябва да си затваря устата и да прави каквото му кажат.

Точно когато усещаше, че започва да губи търпение, дочу във въздуха плясък на крила. Отначало реши, че е някаква голяма птица, орел или лешояд. Но ритъмът беше твърде бавен, а шумът се усилваше твърде бързо.

Внезапно над тях надвисна огромна фигура, засенчи небето. Джим погледна нагоре с пресъхнало гърло и за пръв път в живота си изпита нещо като паника. Съществото, което сякаш се канеше да кацне точно отгоре им, беше дракон. Огромен като малък кораб.

Като всички жители на Кралството, Джим беше слушал за дракони през целия си живот, но не обръщаше внимание на тези, които твърдяха, че са виждали истински.

Сега не можеше да повярва на очите си.

— Никой няма да ми повярва!

Томас се усмихна, което смекчи свирепия му вид на Драконов господар.

— Тези, които знаят истината, ще, а те са важните.

От гърлото на съществото прогърмя дълбок глас. Джим говореше седем езика и поне дузина наречия, но не го разбра.

— Имам нужда от услуга, стара приятелко — отговори Томас на Общата реч.

Драконът беше яркочервен, а люспите му хвърляха сребърни, златисти и пурпурни отблясъци. Шиповете по дългия му врат меняха цвета си между червено, оранжево и златисто и стърчаха като гребен на петел. Очите му бяха черни като оникс.

— Кажи какво е желанието ти, ездачо.

— Трябва да стигнем максимално бързо до Баранор, във Върховете на Куор. Въпросът засяга оцеляваването на всички същества — на еледел и на драконите.

Съществото наведе глава — голяма колкото каруца.

— Отдавна си ни приятел, ти, който преди беше наш господар. Думата ти е закон и ще те отнеса, където искаш.

— И моя спътник.

Джим пребледня.

— Какво?!

— Не се плаши — каза му Томас. — Магията ми ще ни позволи да пътуваме безопасно, а това е най-бързият начин да помогнем на Каспар.

— Чакай! — възпротиви се Джим. — Имам едно устройство, което може да ни пренесе до Острова на чародея. Миранда може…

Томас се усмихна по-широко.

— Довери ми се. По този начин ще създадем необходимото впечатление.

Джим въздъхна.

— Добре, щом настояваш.

— Стъпвай, където стъпвам и аз, защото въпреки размера си Риатх е доста чувствителна.

Джим потисна желанието да се изхили и го последва. Томас внимателно се изкачи отстрани по лицето на дракона и се смъкна към подножието на шията. На това място вратът на съществото беше дебел колкото тялото на едър боен кон и имаше удобно място за сядане.

— Мини зад мен — каза Томас.

Джим го послуша и се намести зад гърба му.

— Дръж се здраво.

Драконът се издигна с един мах на огромните си крила, които изтрещяха като гръмотевици, и земята почна да се смалява.

Джим за първи път изпита леко замайване от голямата височина. Съществото изравни полета си и започна да ускорява на югоизток.

Дашър се бе вкопчил в Томас като дете в майка си. Могъщият воин явно нямаше проблем с това, защото не му направи забележка.

Джим погледна надолу и откри, че се движат с невероятна скорост. Много по-бързо от най-бързия кон. Докато се усети, вече бяха напуснали горите на елфите и се намираха в подножието на Сивите кули.

Издигнаха се още по-нагоре и продължиха да увеличават скоростта. Джим беше твърде зашеметен, за да говори, а и Томас сигурно нямаше да го чуе.

Над върховете въздухът ставаше хладен, но не беше неприятно. Вероятно беше намесена някаква магия, защото на тази височина трябваше да е смразяващо студено и да не може де се диша. Продължаваха все по-бързо и гледката отдолу се бе замазала. След това се озоваха над широка водна площ и Джим осъзна, че летят над Горчиво море! Бяха прекосили най-голямата планинска верига на Западните предели само за минути!

Драконът отново изравни полета си, сякаш беше достигнал предела на скоростта. На хоризонта се появи някакъв остров и изчезна също толкова бързо, преди Джим да осъзнае, че са подминали Квег. След това се показа Крондор.

Крадецът се опитваше да различи детайли от пейзажа долу, но сетивата му бяха затруднени от настъпващата нощ. Летяха на изток и скоро се смрачи. Джим никога не бе виждал толкова бързо спускане на нощта. Под тях се плъзна голям град с хиляди мъждукащи светлинки. На източното небе изгря голямата луна, а малко по-късно я последва и малката.

— Току-що подминахме Малаково средище — чу се гласът на Томас. — Ще стигнем Върховете на Куор призори.

Продължиха да летят през цялата нощ, но Джим беше твърде погълнат от изживяването и не чувстваше глад или умора. Подминаваха села само с по една-две светлинки, но безоблачното небе и появата на третата луна помагаха да се различава пейзажът.

По някое време драконът зави леко на югоизток и Джим предположи, че наближават бреговете на Кралско море. На изток небето започна да просветлява, отначало в сиво, а след това с розова зора, преминаваща в изгрев. Гледката беше впечатляваща, също като изгряването на луните, от което сякаш бяха минали само няколко минути. Явно магията, която позволяваше безопасна езда на дракона, пречеше да се определи скоростта. Джим знаеше, че са пътували часове, въпреки че му се бе сторило като минути.

В далечината се виждаха планини и крайбрежие. Преминаваха северната граница на Кеш, а онова отпред със сигурност бяха Върховете на Куор.

— Къде точно отиваме? — чу се гласът на Томас.

— Търсим един залив, малко след онзи нос. На север има голям скалист склон. Заливът е дълбок, а нашият лагер е на миля нагоре по пътеката…

— Видях.

— Продължавай на север. Лесно ще откриеш селището на елфите.

Слънцето вече се бе издигнало на хоризонта. Драконът забави полет и сякаш направо спря след високата скорост, поддържана през нощта. Джим се взря в пейзажа под тях.

— Ето там!

— Добре.

Драконът се сниши още повече и вече летеше над самите дървета.

Някакви мъже бяха залегнали в храстите в засада, а към тях, през откритото пространство, се задаваха елфи.

— Това са хората на Каспар! — викна Джим. — Сигурно са избягали и са намерили оръжия!

— Трябва да спра това! — възкликна Томас.

Накара Риатх да кацне в центъра на поляната и драконът се подчини с гръмотевично пляскане на крилата.

Джим не дочака разрешение да слезе, а направо преметна крак през врата й и скочи на земята. Затича към притаените хора и замаха с ръце.

— Чакайте!

Мъжете се изправиха. Гледаха изумено.

— Джим Дашър? — извика Каспар, който се бе появил от другия край на поляната.

Джим се огледа и видя, че елфите се приближават с прибрани оръжия. Изглеждаха съвсем спокойни и изобщо не приличаха на пазачи, преследващи избягали пленници.

— Не се бийте! — изкрещя Джим. — Лорд Томас ще оправи всичко!

Каспар се приближи до него.

— Да се бием ли? — бившият херцог се засмя. — Че от какъв зор? Вие двамата ни развалихте чудесния лов.

— Лов?

— Елфите тъкмо сплашваха стадо сърни към нас — Каспар преметна лъка си през рамо. — Само че животните се разбягаха, като усетиха дракона. Сигурно вече са на половината път до град Кеш — потупа Джим по рамото. — Радвам се, че успя да се измъкнеш, да оцелееш и дори да ни доведеш помощ — Каспар се обърна към дракона, който беше полегнал във високата трева. — Признавам, че никога не съм си представял подобно пристигане.

— Ти пробвай да го яздиш. Какво стана с вас?

Каспар махна на хората си.

— Върнете се в укреплението. Ще организираме нов лов. Този се провали!

Мъжете се подчиниха и командирът пак се обърна към Джим.

— След като избяга, поприказвах нашироко с Кастданур. Не е лош, стига да им свикнеш на елфското държане — двамата тръгнаха към Томас, който говореше с елфите. — Да речем, че постигнахме съглашение.

— Съглашение?

— Да. Ние ще им помогнем да оцелеят, а те ще ни помогнат да спасим Мидкемия.

Джим не можеше да си представи каква помощ би могло да окаже това опърпано племе. Но след събитията от последните дни реши да не прибързва с преценките. Внезапно почувства, че е изтощен.

— Трябва да ми обясниш по-подробно.

Каспар се засмя.

— С удоволствие. Но първо трябва да се запозная със спътника ти. Само съм чувал за него.

Джим се усмихна и поклати невярващо глава. Последното, което би могъл да си представи преди няколко минути, бе, че ще му се наложи да установява социални контакти.

Елфите показваха повече емоции от появата на Томас, отколкото за цялото пленничество на Каспар. Кастданур и другите старейшини бяха видимо развълнувани от воина с бяло-златната броня.

— Валхеру — каза старият елф, когато Томас се приближи.

— Не, макар че имам неговите спомени. Аз съм смъртен, също като теб, предводителю на аноредел.

— Но старата магия живее в теб — каза Кастданур.

Томас кимна.

— Разполагаш ли и с неговите знания?

— Донякъде, но част от спомените липсват. Знам за вашата задача. В невежеството си предполагахме, че щом не ни пращате вести, сте добре — той се огледа. — Явно не е така.

— Трябва да поговорим — Кастданур махна към централната зала и се обърна към Каспар и Джим. — И вие елате.

Двамата се спогледаха.

— Какво е станало? — прошепна крадецът.

— Ще ти обясня после, но основното е, че направи добре, като не уби Сидна и спътника му. Ако не ги беше пощадил, вероятно щяхме да сме мъртви. Но това, че си ги пуснал, и амулетът, който си му дал, убеди Кастданур, че говоря истината. Ще ти доразкажа по-късно.

Влязоха в залата и се настаниха в кръг. От едната страна бяха Кастданур и двама старейшини, а от другата Томас, с Каспар и Джим от двете си страни.

— Ездачо, трябва да знаеш, че — според собствените ти думи — ние сме свободен народ.

Томас си спомни последния полет на Ашен-Шугар, чиято броня носеше. Тогава беше освободил всички слуги на Драконовите господари.

— Помня — не му се искаше да коментира подробности от онзи момент.

— Тогава знаеш каква е задачата ни — каза Кастданур. И внезапно спомените се завърнаха.

Всички елфски племена бяха роби на валхеру. Когато драконовото ято се отправи на бой с боговете, Ашен-Шугар обиколи Мидкемия и освободи всички слугуващи раси. Но аноределите бяха уникални и имаха специална мисия.

— Вие сте пазителите на Куор.

— Задача, завещана от предците ни, и я изпълняваме до ден-днешен. Но вече сме малко и сме заплашени от гибел. Както и Куор.

Джим и Каспар се спогледаха. И двамата имаха един и същ въпрос. Кой или какво беше Куор.

— Как са тези нежни създания? — попита Томас.

— Мъчат се — отвърна старецът. — Съществата от отвъдното ни тормозят, но основната им цел е да унищожат Куор, а ние не можем да помогнем с много. Провалихме се.

— Не сте — отговори Томас с изненадващо нежна нотка. — Ние сме тук и ще ви помогнем. Куор ще издържат, въпреки трудностите.

— Ние сме свободен народ — повтори старейшината. — Но имаме нужда от помощ.

— Ще я получите. Ще помоля жена си, кралицата на Елвандар, да изпрати тези, които искат да ви помогнат. Ловци, занаятчии, както и заклинатели, и воини също. За да може Куор отново да са в безопасност в домовете си над нас.

— Благодарни сме ви — старият елф беше видимо облекчен и дори сякаш щеше да се разплаче.

— Ние ви благодарим — Томас стана и се поклони на тримата старейшини. — Ще отида до Елвандар и ще се върна максимално бързо с тези, които ще окажат незабавна помощ. След тях ще дойдат и други, докато не възродим Баранор напълно.

— А деца? — попита Кастданур.

Томас се усмихна.

— Някои ще доведат семействата си и вашите деца ще има с кого да си играят. Мнозина ще изберат да останат тук. Тези, които дойдоха от север, ще се радват да се преместят тук. Те приличат много повече на вас, отколкото на нас — говореше за гламредел, „лудите елфи“, които се бяха преместили в Елвандар преди столетие след вековна борба с Тъмното братство.

— Тогава ще преглътна своето непокорство и ще се закълна на твоята кралица.

Джим осъзна, че вероятно в миналото е имало сериозна разпра и че Кастданур прави някакъв тежък компромис.

— Само ако желаеш — отвърна Томас. — Ще ви помогнем, защото сте наши роднини и носите огромно бреме. Няма да ви поставяме никакви условия и може да си останете свободни, както досега.

Този път старецът наистина се просълзи.

— Скоро всичко ще се оправи — Томас махна на Каспар и Джим да го последват и щом се озоваха навън, заговори: — Има много за обясняване, но не разполагаме с нужното време. Останете при тях и им помогнете да си набавят храна. Те са застрашени, а рискът е много по-голям, отколкото си представяте — погледна назад и добави: — Това, срещу което са изправени, може да е част от другите ни проблеми. Тези същества, които ги атакуват, са деца на Бездната и нямат място на този свят. Заради едно подобно се превърнах в това, което съм днес. Някой път ще ви разкажа историята, но засега се погрижете за това племе. Ще се върна с колкото воини може да носи Риатх, а после ще дойдат и други.

— Само едно нещо — прекъсна го Джим.

— Какво?

— Какво или кои са Куор?

— Винаги съм мислил, че е просто име на местност — добави Каспар.

Томас наклони глава.

— Те са най-древната раса на този свят и неговото сърце. Ако съществата от Бездната ги унищожат, нищо няма да спре дасатите. Тези елфи се наричат Децата на слънцето и винаги са били пазители на Куор.

— А те къде живеят? — попита Джим.

— Високо над нас. Във Върховете на…

— Куор — отвърнаха в един глас Каспар и Джим.

Томас се обърна, излезе през портата на укреплението и с бърза крачка тръгна към чакащия го на поляната дракон.

— Сега какво? — попита Джим.

— Ще ходим на лов, ако не искаш да изкараш следващите дни на ядки и сушени плодове.

Крадецът въздъхна.

— Щом се налага. Това е едно от нещата, които така и не усвоих.

— Ще се научиш — Каспар го плесна по рамото. — Ела сега да поговорим с новите си приятели. Дано да открием някакъв дивеч, преди Томас да се върне и да го подплаши пак. В онази група имаше едър елен, а тази вечер ми се хапва месо.

— Съжалявам, че ги стреснахме — Джим се зачуди дали не може да убеди Томас да го хвърли до Крондор. Ето това щеше да е гледка. Гигантският червен дракон, кацащ на парадния площад на принца. Определено щеше да впечатли лейди Мишел Фрашет и баща й граф Монтагрен! Въздъхна, зачуди се дали ще я види пак и дали й липсва. След това остави тези мисли и последва Каспар в главната зала на Баранор.

12

Разкритие

Миранда крачеше нервно.

Аленка и част от Великите се бяха събрали на неофициален съвет. Намираха се в широка градина в магьосническия град, където се помещаваше Събранието. Аленка, най-възрастният сред присъстващите, с изключение на Миранда, наблюдаваше с интерес как тя крачи наоколо, неспособна да остане на едно място по време на дискусията.

— По-добре седни и се успокой. Така ще мислиш по-ясно.

Тя поклати глава и продължи да се разхожда.

— Мисленето ми си е добре. Тревожа се, че още не сме намерили Лесо Варен.

Митикал, навъсен маг на средна възраст, чиято обръсната глава го оприличаваше повече на кръчмарски бияч, се намеси:

— Всеки член на Събранието и всички жреци на различните богове са известени. Всички, които разполагат с гадателска магия, търсят и най-дребните следи от некромантство. В момента, в който го засечем, ще бъде унищожен, без значение от последиците.

Миранда спря. Осъзна, че този мъж е посветил живота си на мисията да спре Варен, и разбра, че всички членове на Събранието са готови да загинат, но да отстранят опасността от лудия некромант.

Нейните отношения със Събранието открай време бяха трудни. Допреди издигането на Господарката на Империята и намесата на Пъг всяка жена с магическа дарба беше убивана. Едва през последния век жените бяха започнали да практикуват открито, но много от традиционалистите възприемаха трудно новите си „сестри“, а камо ли тази избухлива и невъзпитана чужденка. Търпяха я само защото бе омъжена за Миламбер, най-великия сред Великите.

Атаката срещу императора бе променила това. Сега съветите й се обмисляха внимателно. Беше се сбъднал най-големият страх — покушение срещу Небесната светлина — и всички загърбваха различията си.

— Може да се е върнал на вашия свят — предположи Аленка.

Миранда поклати глава.

— Не. Съпругът ми е експерт по разломите. Преди да потегли, издигна няколко прегради. Ако към Мидкемия се отвори портал, веднага ще бъде засечен.

— Значи се е покрил дълбоко — каза Митикал.

— Простете нетърпението ми. Мразя да чакам врагът да нападне пръв — тя посочи на север, където се виждаха заснежените върхове на планините. — Сигурно се крие в някоя пещера или пък в някоя колиба в южните блата. Доколкото знам, е издържал и на по-тежки условия. Ще изчака, колкото трябва, и ще ни нападне. Да се надяваме, че следващата му атака няма да е по-лоша от тази.

— Че какво може да е по-лошо от атака срещу императора?

— Успешна атака — отвърна Миранда заядливо.

Възцари се тишина.

— Тук не мога да направя нищо повече — продължи тя. — На Мидкемия изниква ситуация, която може да има връзка с главните ни проблеми. Ако имате нужда от мен, знаете как да ме намерите.

Пренесе се в залата на разлома и оттам — на Мидкемия. Един ученик с черна роба я изгледа с бегъл интерес. Според споразумението разломът беше в Академията на Звезден пристан, а не на Острова на чародея — така се осигуряваше по-добра дискретност за Конклава. Само че пък трябваше да се занимават с Академията. Миранда се дразнеше, че това магическо училище бе създадено от мъжа й, но вече бе в ръцете на други, които често не се съгласяваха с неговите преценки. Не че тя самата винаги се съгласяваше. Но поне се бе научила да цени мнението му, дори когато според нея беше неправилно.

Загърби раздразнението си от отношението на магьосниците в Академията и поздрави небрежно ученика, преди да изчезне. Най-големият й специалитет беше възможността да се пренася мигновено на места, които вече е видяла. Повечето магьосници от Мидкемия и Келеуан имаха нужда от специални устройства за тази цел. Други имаха способността да се пренасят върху сложно подредени геометрични фигури, обикновено разположени като плочки по под. Тази практика беше широко разпространена сред монасите на Келеуан, които така се прехвърляха от храм в храм. Тази услуга не беше достъпна за нормалните хора, освен ако не предложеха „дарение“, което всъщност си беше легален подкуп, на съответния храм.

Миранда можеше просто да види едно място и да се пренесе там. Не беше сигурна как точно става и затова й беше трудно да учи другите. Все пак Магнус се бе оказал добър ученик. Един ден сигурно щеше да я задмине. Пъг също бележеше напредък. Накор твърдеше, че не може, но тя бе сигурна, че лъже. Дребосъкът беше забавен, но тя никога не можеше да му се довери като Пъг. Някъде дълбоко в него имаше нещо скрито и нередно. Съпругът й бе доверявал живота си в ръцете му многократно и дребният комарджия винаги беше оправдавал очакванията. Въпреки това тя се боеше, че някой ден ще изгуби Пъг заради подобна личност, която си има собствени планове.

Появи се в кабинета и видя, че Калеб спи на бюрото. Майчинското в нея проговори и тя си спомни как го бе люляла на ръце като малък. Пое си дъх и потисна емоциите.

— Калеб, върви да си лягаш!

Той почти подскочи на стола.

— А?

— Прибирай се. Сигурна съм, че Мари иска да вижда съпруга си поне от време на време. Аз имам работа.

— Кое време е?

— Нямам представа — тя погледна през прозореца. — Нощ е. На Келеуан беше обед, така че не ми се спи. Докато баща ти и останалите спасяват света, някой ще трябва да свърши дребната работа.

— Знам — Калеб се прозя. — Преглеждах доходите от именията на татко, както и някои от забавените проекти. Трябва да решим кога ще приемем нови ученици и… още много неща — той посочи една голяма купчина документи. — Поне с тези приключих. Тези тук пък могат да почакат, но има и няколко, които искат незабавна реакция — и посочи пергаментите, върху които бе дремал.

— Добре, аз ще се заема, а ти се наспи и утре ще може да си ловуваш, или каквото там правиш. Лягай си.

Калеб я целуна по бузата и излезе. Миранда седна във все още топлия стол и за пореден път си пожела Пъг да се върне. Въпреки че се прикриваше добре, дълбоко в себе си беше изплашена и най-много се боеше, че повече няма да види съпруга си.

Пъг мълчеше и слушаше. Виждаше, че се случва нещо значимо, и искаше да вникне напълно. Магнус беше зад него, също така съсредоточен върху разговора. Трите възрастни Кръвни вещици бяха насядали в полукръг. Носеха еднакви черни роби с оранжеви яки и колани, докато по-младите сестри бяха облечени в бяло и оранжево.

Макрос се бе отпуснал на един стол малко по-настрани. Изглеждаше съвсем изтощен и дори се подпираше на жезъла си.

— Аз съм Аударун, най-старшата сестра в ордена — каза средната вещица. — Отляво е Сабила, а отдясно — Маурин. Ние сме триархът, който управлява Сестринството. Ние сме пазителите на знанието и защитниците на живота — обърна се към Макрос. — Как стана Градинаря?

Макрос ги огледа една по една.

— Не знам. Един ден се прибирах вкъщи и получих… припадък. Стана ми лошо и се скрих зад една ограда, за да не покажа слабост. След това получих спомени от предния си живот. Знаех… — гласът му потрепна. — Прибрах се вкъщи и ми беше зле. Имах сънища. Семейството ми беше уплашено. Жена ми ме умоляваше да се стегна и да отида на работа, защото иначе ще ме убият — той наведе глава. — Напуснах ги и оттогава не съм ги виждал.

— Продължавай — насърчи го Аударун. — Какво стана после?

— Скитах дълго. Не си спомням много. Понякога се криех, друг път ходех смело по улиците, все едно изпълнявам важна задача. Като не ме гледаха, крадях храна… — той затвори очи, сякаш това му помагаше да си спомни. — Накрая стигнах до едно място.

— Какво място?

— Не помня — Макрос отвори очи. — Беше като градината на Делмат-Ама, но друго.

— И там какво стана? — продължи да го насърчава Аударун.

— Срещнах някого.

— Кого?

— Каза, че името му е… — Макрос отново затвори очи. — Каза, че се казва Датамай.

Трите жени се спогледаха.

— Чували сте това име?

— Да — отвърна Аударун. — Това е фалшиво име от една стара легенда. Какво ти каза?

Макрос продължаваше да мижи.

— Каза, че ме бил очаквал. Не, че вие ме очаквате. След това… — отвори очи. — Сложи ръце на главата ми, сякаш ме благославяше, и болката изчезна. Паметта ми се проясни. Спомних си голяма част от предишния живот, както и сегашния.

— Така си и мислех — каза Аударун. — Как изглеждаше този мъж? Като Низш? Като жрец?

— Не мога да си спомня.

Вещиците изглеждаха разтревожени, но не по начина, показващ вътрешна борба при вида на проявена слабост. Тези жени бяха наистина загрижени.

— Какво му е? — попита Аударун и се изправи.

Пъг също се изправи.

— Каза ми, че е тежко болен и умира.

Вещицата го погледна объркано.

— Трябваше да ми кажете по-рано — тя коленичи до Макрос, прегледа го и даде нареждане на една от по-младите сестри да донесе разни неща. После се обърна към Пъг. — Вдигнете го и елате с нас.

Бащата и синът подхванаха Макрос и го понесоха след Аударун. Влязоха в една малка спалня, която приличаше повече на килия. Пъг беше виждал множество подобни из храмовете на Мидкемия и Келеуан. Мебелировката се състоеше само от нар, малка маса и стол. Светлината се осигуряваше от просто кандило на масата.

Положиха Макрос на нара и Аударун продължи да го преглежда. Младата жена дойде с кошница, пълна с колби, стъкленици и торбички с билки, друга сестра донесе гърне с кипнала вода. Аударун бързо приготви някаква отвара и махна на Пъг и Магнус да надигнат Макрос.

Магьосникът се съвзе достатъчно, за да отпие от отварата, и след няколко минути се освести.

— Припаднах ли?

— Да — отвърна Аударун. — По-скоро загуби способността да останеш в съзнание.

— Умирам — каза Макрос.

— Кой ти каза това? — Аударун придърпа един стол и седна до него.

— Един лечител… — той изглеждаше объркан. — Не помня къде. Спомените ми избледняват. С всеки ден ми е по-трудно — обърна се към Пъг. — Знам, че съм забравил повече от човешкия си живот, но сега вече не помня и части от тукашния. Боя се, че не ми остава много време.

Аударун се наведе над него.

— Който и да си ти, нямаш никакво време. Приятелю, ти не умираш. Ти вече си мъртъв.

Пъг и Магнус бяха зашеметени.

— Да, това обяснява всичко — каза бавно Макрос.

— За мен няма никакъв смисъл — намеси се Пъг.

Аударун го погледна.

— Щом си стигнал тук, с тази перфектно направена и поддържана маскировка, значи си някакъв много могъщ жрец или магьосник. Дасатите не се справят добре с илюзиите. Нямаме нужда. Ние ценим силата и могъществото над всичко.

— Жреците са се съсредоточили върху мрачните аспекти на некромантството, но ние, Кръвните вещици, разбираме живота и светлите му аспекти. Това тяло не съдържа истински живот — тя погледна Макрос в очите. — Ти си симулакрум, фалшив живот, който наподобява истинския.

Аударун прати младата сестра за още неща, след това отново се обърна към Макрос.

— Магията, която те е създала, е толкова обширна и чужда за мен, че почти не я разбирам. Никой смъртен не може да създаде нещо подобно, което оставя само една алтернатива.

— Бог — каза Пъг.

— От вашия свят — добави тя бързо. — Някое божество от вашата вселена е решило, че е жизненоважно да пробие бариерата и да помогне на Бялото, като противодействие на Мрачния. Не съм теолог, но Сестринството пази голям обем непокварено знание. Навсякъде другаде йерофантите са изкоренили всичко, което не се вписва в доктрината. Ще проверя в архивите ни дали има сведения за нещо подобно в миналото. Но знам, че това божество е нарушило правила, които са обвързващи, както дишането и храненето за нас. Който и да е изпратил тук това същество, е знаел, че последиците може да са също толкова катастрофални, колкото това, което се опитва да предотврати.

— Отчаяните времена искат отчаяни мерки — намеси се Магнус. — Това е наша поговорка.

— Възможно е — каза старата вещица. — Понякога е разумно да запалиш насрещен огън, за да се сбориш с пожар. Но ако нещата излязат от контрол…

— … се получава истинско бедствие — довърши Пъг и замълча.

— Щом не съм този, който си мисля, защо съм тук? — обади се съществото, представящо се за Макрос.

— Не мога да ти кажа — отвърна Аударун. — Преди десет години получихме сведение, че се е появил някой, представящ се за Градинаря. Знаехме, че зад теб стоят могъщи сили, защото още с появата си започна да трупаш последователи, сякаш си водил Бялото дълги години. Мартук е един от най-надеждните ни агенти и беше помолен от лейди Наруийн да се свърже с теб и да проучи истинските ти цели. Бяхме убедени, че това е план, създаден от слугите на Мрачния, но имаше твърде много… странности. Мартук не само че не откри нещо нередно, но и беше увлечен, подобно на останалите, и призна водачеството на Градинаря. Затова ние зачакахме.

— След няколко месеца вече бе ясно, че това същество има мисия, която до голяма степен съвпада с нашите интереси. Освен това той осигуряваше силен фокус и ясна цел, която ни липсваше. Дотогава Бялото беше просто съвкупност от Кръвни вещици и няколко симпатизанти, които обменяха информация и спасяваха жени и деца от преследване. Имаме подобни убежища из целия свят. Появата на Градинаря ни даде нужния фокус. Събрахме могъщи съюзници като младия Валко и станахме още по-ефективни и силни… Но въпреки че се облагодетелствахме от появата на това същество, знаехме, че в него има нещо дълбоко фалшиво. Никога в историята на дасатите не се е случвало обикновен Низш да се издигне и да стане такъв лидер. Освен това да използва магия, която не познаваме? Невъзможно — тя се обърна към Макрос. — Каква е твоята цел, странно същество? Това искаме да разберем.

Създанието, представящо се за Макрос, я погледна немощно.

— Знам само, че ми повериха водачеството на Бялото, за да го подготвя.

— За какво? — попита Аударун.

— Не знам.

— Аз знам — намеси се внезапно Пъг.

Всички се обърнаха към него. Пъг погледна Макрос и каза:

— Дълбоко в паметта си имаш съобщение от някой, който отчаяно иска да се свърже с нас. Но е трябвало да изчака да видим с очите си срещу какво сме изправени.

— Но нищо не се раздвижва — отвърна Макрос. — Нищо не е очевидно.

Магнус погледна съществото, което твърдеше, че е духът на дядо му в дасатско тяло, с подновен интерес.

— Как се чувстваш?

— Отварата възстанови част от силите ми, но като цяло… се чувствам празен.

— Фалшивият живот, който ти е даден, изтича — каза Аударун. — Остава ти малко време. По някое време ще затвориш очи и ще се свърши. Няма да има болка.

Макрос се излегна и загледа тавана.

— Би трябвало да се чувствам уплашен или ядосан. Вместо това се притеснявам за мисията си. Ако действително съм създаден само за да ти предам послание, Пъг… — той си пое дълбоко дъх. — Странно е да имам тези спомени, за които казвате, че дори не са мои.

Магнус се обърна към Аударун.

— Ами това дасатско тяло?

— Предполагам, че е умряло в онзи момент на слабост, вероятно от сърдечна болест или нещо друго. Някой се е възползвал от този миг и е вкарал вътре фалшивите човешки спомени — тя поклати глава. — Невероятно постижение. Магията изглежда съвсем проста, но е изключително могъщо некромантство. Ще ми се да зная чие дело е.

— На Банат — отвърна Пъг.

— Кой? — попита старата вещица.

— Банат.

— Богът на крадците? — попита Магнус.

— Калкин — обади се Макрос.

— Кое е това същество? — поинтересува се Аударун.

— В нашия свят имаме много богове — обясни Пъг. — Макар и не толкова много, колкото сте имали вие преди Мрачния.

— Как може в един свят да има повече богове, отколкото в друг? — усмихна се тя.

— Теологията е специалност на духовниците. Може би ние слагаме множество общи елементи под един знаменател, за да го разберем по-добре. Петдесет от вашите божества може да са петдесет аспекта на едно от нашите.

— Разкажи ми за този Банат.

— Банат, наричан също Калкин, Адериос, Яшамиш и с още множество имена от различните народи. Определят го като Шегаджията, но той е много повече. Бог на крадците, но също така на изгубените каузи и безнадеждните начинания, майстор на заблудата и нарушител на правилата.

Тя се засмя горчиво.

— Олапанги! Нашият народ го е наричал Измамника. Изучавала съм десетте хиляди божества и той ми беше любимото. Има много истории за това как крои номера на останалите богове и на смъртните. Името Датамай, което това същество спомена, също е от митовете. Датамай е инструмент на Измамника, който казва на хората едно, докато Олапанги върши съвсем друго. Измамника е един от най-колоритните и най-опасните богове. Той може да бъде нежен или рязък, съчувстващ или груб, но винаги постига целта си. Имаме стар израз, макар че малцина от дасатите знаят, че произлиза от Олапанги: „С всякакви средства.“

— Целта оправдава средствата — обади се Магнус.

— Виждам, че и вие имате подобна поговорка.

— Често се случва, когато целта е жизненоважна, да се прибегне до иначе немислими… — очите на Пъг се разшириха. — Толкова съм глупав!

— Татко?!

— Аз… ние сме използвани.

— От Банат?

— Да — Пъг се наведе над Макрос и се взря в очите му, сякаш искаше да надникне вътре в него. — А теб са те използвали най-грубо. Който и да си ти, дори не са ти позволили да умреш и да получиш достойно погребение.

— Сега си спомням — каза Макрос.

— Какво? — попита Пъг.

Дасатът се усмихна.

— Спомням си теб, Пъг. Когато с Томас и дракона Риатх дойдохте да ме освободите от Градината… — той се засмя. — Ха, Градинаря! Калкин е гадно копеле, но му признавам чувството за хумор — Макрос млъкна и преглътна. Пъг виждаше, че страда. — Стояхме в Градината, в покрайнините на Вечния град, и говорехме за опасностите от завръщането на Драконовите господари на Мидкемия. Ти попита защо боговете не са се намесили. Спомняш ли си как ти отговорих?

Пъг кимна.

— Ти каза: „Намесили са се. Защо мислиш, че сме тук? Това е игра, а ние сме пионки.“

— Нищо не се е променило, Пъг. Това е съобщението. Това все още е играта на боговете, а ние сме пешките. Калкин може да изкривява правилата, защото това му е в природата, но и той си има лимит. Освен това не действа сам. Не би могъл да пробие в тази реалност без помощ от останалите богове — гласът му съвсем отслабна. — Аз… Макрос… винаги е бил слуга на боговете и той прокара пътя. Ти също си тяхно творение, но имаш по-различна съдба — Макрос затвори очи и Пъг разбра, че краят е близо. — Трябва да намериш Накор. Той знае отговорите.

Пъг кимна и каза:

— Ще го направя — сложи ръка на очите на Макрос и добави: — Нямаме повече нужда от теб.

Дасатът, който носеше спомените на древния магьосник, се отпусна.

— Погрижете се за тялото — каза Пъг на вещиците.

— Имаме още въпроси — отговори Аударун.

— Но това същество не разполага с отговорите. То изпълни задачата си.

— И сега какво? — попита старата вещица.

— Трябва да се върнем в града. Някъде там има невероятно опасно същество и един дребен комарджия, който ми е приятел, се опитва да го контролира. Доколкото разбирам, той разполага с отговорите.

— Какво е това същество, което твоят приятел контролира? — попита Аударун и махна на подчинените си да изнесат мъртвото тяло.

— Един странен младеж, всъщност необикновен. Казва се Ралан Бек и е тук, за да спаси две вселени. Вашите пророчества го наричат Богоубиеца.

Трите Кръвни вещици се смълчаха.

— Откъде знаеш за Пророчеството? — попита Аударун.

— От Мартук. Той изтърва от време на време по нещо и аз сглобих парченцата. Все още не съм разбрал напълно каква е нашата роля. Но както каза това същество, което носеше спомените на тъст ми, това е игра на боговете, а ние сме обикновени пешки.

— Само че имаме ум и воля и няма да позволя да ни жертват в този гамбит — Пъг се обърна към Магнус. — Чака ни дълъг път.

— Татко, мисля, че мога да ни пренеса направо в градината.

Пъг се изненада.

— Наистина ли?

— Научих се от майка. Сигурен съм, че мога да ни пренеса без устройство.

— Да вземем Валко и да тръгваме.

Аударун вдигна ръка.

— Младият Валко няма да замине с вас.

Пъг я изгледа предпазливо. Вещиците бяха все пак дасати и бяха склонни към насилие. И въпреки че им липсваше обичайната лудост, не бяха по-малко опасни.

— Защо?

— Той също има роля в предстоящите събития, роля, която е не по-малко критична от вашата. В това поне съм сигурна — тя бавно се надигна. — Ако Мрачният внезапно изчезне, убийствата няма да спрат. Има твърде много заинтересовани, от ТеКарана до най-нисшия слуга, нещата да си останат постарому. В сърцевината на нашето общество има зло, което заразява всички аспекти. Дори сърцето да умре, инфекцията ще продължи още векове. Мнозина ще продължат, сякаш нищо не се променило. Ще рече — нужно е да има цялостно преустройство на културата ни. Не само Мрачният, но и ТеКарана, останалите владетели и духовенството трябва да бъдат унищожени. А след това ще има дълготрайни безредици.

— Докато благородниците се борят за власт — допълни Магнус. — Говорите за хаос.

— По-добре да има хаос, отколкото ред, който се е изродил в такава култура на смърт и страдание. По-добре да станем животни, защото те поне се грижат за малките си — Аударун го погледна твърдо. — Нека силните оцелеят, а постепенно ще ги научим да помагат на слабите.

— Тръгвате по тежък път — каза Пъг.

— Ние го избрахме много отдавна, магьоснико — тя се изправи. — Ние не сме съюзници, но имаме общи цели. Не искаме да видим нашествие във вашия свят. Расата ни оцелява само с експанзия, защото в противен случай се обръщаме срещу себе си. По-добре да предизвикаме гражданска война, която да трае десетилетия, но да прекратим този ужас. Трябва да отрежем собствената си ръка, за да предотвратим по-тежката травма.

Пъг кимна.

— Така е. Но мнозина ще опитат да вземат властта в името на Мрачния, дори той да е изчезнал. Ще използват съществуващия ред, за да смачкат опозицията.

— Ние сме единствената опозиция. Едно време, когато сме имали множество божества, сме били нещо повече. Служели сме им с радост и те са ни водили. Но сега единственият ни избор е да се борим с Мрачния. Може би, ако боговете ни се завърнат, ще имаме по-добра съдба. Но това е в сферата на мечтите. Засега… засега Валко е нашият стълб, който ще се опълчи на ужаса. Той е избран, заедно с още неколцина млади благородници, да станат следващите лидери на расата ни. При добро стечение на обстоятелствата може да стане ТеКарана.

— Нямате представа, колко забележително е това, че той се учи бързо — продължи тя. — Повечето воини биха започнали да убиват безогледно, при вида на нещата, които той прие спокойно. Мнозина биха ви убили само защото съществувате… Ние, от триарха, живеем в това убежище и сме пощадени от лудостта на Мрачния. Неговата отрова се протяга от ямата и достига до всички дасати. Ние избягваме докосването му, но дори и за нас вашето присъствие тук е… изпитание.

— В такъв случай ще ви освободим от присъствието си максимално бързо — каза Пъг. — Искам все пак да знаете, че основната ми грижа е оцеляването на моята раса, но искрено се надявам, че ще успеем да помогнем и на вас.

— В такъв случай вие сте по-добри — каза Аударун. — Надявам се, че един ден расите ни ще се изравнят.

Пъг се обърна към Магнус.

— Да тръгваме.

Магнус се приближи до баща си и го хвана за рамото, затвори очи и си представи тайното убежище под градината. След секунда двамата се пренесоха там.

Двамата Низши подскочиха от ужас от внезапната им поява. Пъг им махна да се успокоят, огледа се и каза:

— Да си починем и да видим дали Мартук и Хиреа ще се върнат тази нощ. В противен случай ни очаква доста тежка задача, с която да се справим сами.

— Да открием Накор?

— Да открием Накор.

13

Тайни

Бек замахна с меча.

Инструкторът едва успя да отскочи, но все пак отнесе удар в лявото рамо и залитна. Което всъщност му спаси живота, защото Бек спря замаха си и го завъртя в бекхенд надясно. Движение, което изглеждаше непостижимо и за най-могъщите и бързи бойци в дасатската империя. За един новак направо си беше невъзможно.

— Спрете! — извика властен глас отгоре.

Инструкторът и Бек вдигнаха очи. В галерията над арената беше застанал мъж с внушителна черна броня. Носеше знаците на личната стража на ТеКарана. Бронята му беше украсена с широки нараменници, които завършваха със златисти шипове. Украсата на шлема му представляваше влечуго, увито около дърво. Мъжът излъчваше могъщество.

— Кой те е обучил? — извика той и посочи Бек.

Младежът се засмя.

— Сам се научих.

Накор, който стоеше отстрани със сведен поглед, се намръщи на това арогантно поведение.

Едрият воин обаче също се засмя.

— Да ти вярвам ли? Може и да е така, защото никой обикновен боец няма да ти покаже такова движение. Изчакай ме.

Наблюдателят заслиза към арената, а Накор забърза към Бек и му поднесе вода.

— Запомни, ти си протеже на Мартук и си обучен от Хиреа. Запомни!

Едрият воин с украсената броня се приближи и застана пред младежа, който беше единственият присъстващ, по-висок от него.

— Нападни ме.

Бек започна без колебание със серия удари, които слисаха околните. Но мъжът с черната броня беше опитен и се движеше невероятно бързо за толкова едър боец, при това с такава тежка броня.

Той успя да контрира и нанесе съкрушителен замах към черепа на Бек. Ралан го блокира. Мечовете изтрещяха.

Двамата започнаха да се дуелират настървено. Силата и устремът на Бек бяха контрирани от скоростта и опита на противника му. Зяпачите образуваха кръг около тях, защото усетиха, че наблюдават нещо необикновено, което най-вероятно щеше да завърши със смъртта на единия от противниците.

Двамата разменяха удари и блокове, докато воинът в черно не отстъпи и не извика:

— Достатъчно! Спри!

Бек се поколеба, но отпусна меча си.

— Пак питам: кой те обучи?

— Хиреа от Опустошителите — отвърна този път Бек, гледаше го в очите.

— Знам го. Опустошителите, малко общество, но уважавано. Добър мъж от стар клан. Един от най-добрите на Косриди — воинът свали шлема си. Обсипаното му с белези лице беше строго. — Аз съм Мариан, Имперадо на Съдниците, първия орден на стражите на ТеКарана. Не съм виждал друг като теб.

Бек беше подгизнал от пот.

— Ти си бърз. И силен. Труден си за убиване.

Възрастният воин се усмихна.

— Ще спомена името ти. Съвсем скоро ще имаме нужда от заместници. Кой знае? Може някой ден ти да ми вземеш главата, ако не загина на някоя проклета чужда планета.

— Ще го направя бързо и ще ти отдам чест — усмихна се Бек.

Мариан го потупа по рамото и се отдалечи.

— Почетоха те, млади Бек — каза инструкторът.

Накор умираше от желание да зададе няколко въпроса, но знаеше, че тук, повече отвсякъде, ще срещне смъртта си за секунди, ако не играе ролята си както трябва. Инструкторът се обърна към него.

— Почисти тук. Приключихме. Бек, върни се в казармите и изчакай обяда. Заслужи си допълнителната почивка.

Накор започна да събира принадлежностите на младежа. Видя, че Бек му се усмихва, и прошепна:

— Какво?

— Той се умори и се уплаши, че ще го убия.

— Мариан ли? — попита Накор, докато вземаше парцала, изработен от местния еквивалент на вълна, който младежът използваше за кърпа.

Ралан се засмя.

— И той. Но говорех за инструктора. Беше почнал да се уморява.

— Как се чувстваш?

— Чудесно, Накор.

— Добре — каза тихо исаланецът. — Радвам се за теб. Сега трябва да се върнем в казармата и да изчакаме.

— Харесва ми да се бия.

— Знам, но трябва да правим, каквото ни казват. Още малко.

— Добре, Накор.

Излязоха от тренировъчната зала и тръгнаха по коридора към помещенията на новобранците. Вътре завариха двама воини, които си почиваха от тежките сутрешни тренировки. Единият имаше шев на бузата — безцеремонният инструктор му бе показал, че е важно да държи висок гард, а другият — лека рана на бедрото. Накор внимателно наблюдаваше дасатите и се чудеше как подобна култура е успяла да оцелее толкова време. Ако някой от двамата бе получил по-сериозно нараняване, щеше да бъде оставен да умре на арената, а останалите щяха да се забавляват на агонията му. По-предишния ден бяха видели подобна случка. Дасатите се забавляваха при подобни инциденти и ги използваха, за да си починат от упражненията.

Накор беше обиколил целия Велики Кеш. Беше роден в подножията на южните планини, където бяха васалните държави, и беше виждал много странни неща, но нищо не можеше да се сравни с дасатите. В един малък град, Ахар, беше срещнал трупа пътуващи артисти. Спомняше си разговора с водача им, който пишеше текстовете на пиесите и песните и отговаряше за поставянето им. Накор го попита какъв е начинът да разсмива публиката, защото знаеше, че колкото по е весело, толкова повече пари се изкарват.

Двамата играеха карти и Накор не мамеше, поради което мъжът печелеше, беше в добро настроение и реши да му отговори. „Всичко е в болката, Накор. Ако те е грижа за героя и съпреживяваш болката му, значи е трагедия. Ако му се смееш, е комедия. Комедията е в болката на другите хора.“

Дасатите бяха издигнали тази концепция на невиждани висоти. Откакто беше пристигнал на този свят, бе видял множество страдание и смърт, а смехът беше обичайна реакция. Само някои от Низшите се опитваха да помагат и затова бяха презирани. За дасатите съчувствието беше слабост.

Изведнъж се разнесе дълбок звън, който сякаш разтърси камъните на сградата. Накор погледна другите двама воини, но явно и те нямаха представа какво се случва.

След миг в помещението се появи воин в черна броня.

— Останете по местата си! Това е сигналът за сбор на стражата. Вие ще чакате да ви повикат за обяд.

Сигналът прозвуча отново, след това и трети път. Накор чуваше шума от тичащи крака и знаеше, че стотици Низши се щурат, за да са готови за това, което се иска от тях. Беше му страшно любопитно, но не можеше да направи нищо. Ако беше сам, можеше да рискува, защото с годините бе усъвършенствал умението да остава жив. Но не смееше да остави Бек дори за минута.

Така че продължиха да чакат. Малко преди обед се върнаха останалите новобранци, свалиха потните си дрехи и започнаха да се мият, а Низшите тичаха насам-натам и прислужваха на господарите си. Накор седеше в краката на Бек и гледаше почти небрежния маниер, с който воините ритаха слугите си, когато се ядосаха. Въздъхна. Цял живот беше скитал и не смяташе за дом дори селото, в което бе роден, но сега изпита носталгия. Искаше му се да е на Мидкемия. Където и да е. Дори знойната пустиня Джал-Пур изглеждаше по-привлекателна от това място.

Бек се изправи, без да каже нищо, и тръгна към столовата. Накор и другите слуги трябваше да изчакат воините да излязат, след което да почистят казармата, да обядват набързо в друго помещение и да се върнат преди господарите си. Съществуване, напълно лишено от радост.

Обядът беше някакво задушено и парче клисав хляб. Въпреки че Накор вече беше свикнал с дасатската храна, специално тук яденето беше крайно незадоволително. Поредният пример за лишения от удоволствие начин на живот. Дасатите приемаха храната като необходимост и повод за социални събирания, но не и като форма на изкуство. Спомни си с носталгия за ресторанта на Талвин Хокинс в Оласко и се зачуди дали отново ще опита подобни гозби.

Чу гласове от вратата към двора. Огледа се да види дали не го наблюдават и се промъкна да надникне. Командирът беше застанал на един подиум и се обръщаше към бойците.

— Тази нощ! Събираме се и потегляме на зазоряване! Очакват ни светове за завладяване! Всички вие сте заслужили вниманието на Мрачния и ще застанете до него. Радвайте се, защото започваме кампания, невиждана в историята на нашата империя! Слава на Мрачния!

— Слава на Мрачния! — извикаха събраните стражи.

Накор побърза да се дръпне от вратата, след това остави купата и се върна в казармата да чака Бек.

Тази вечер започваше нещо важно. Не можеше да е очакваното нашествие, защото все още не се бяха събрали достатъчно воини. Но този сбор на гвардията беше прелюдия към нещо жизненоважно.

Искаше му се да бе успял да чуе повече.

Джоми се обърна към Каспар и останалите.

— Е, такова нещо не се вижда всеки ден. А на нас ни се случва за втори път.

Каспар кимна.

— Обзалагам се, че няма да го видим повече — добави капитан Стефан. Четиримата стояха малко по-встрани от елфите. Серван беше приклекнал до стената на главната сграда, а Джоми, Стефан и Каспар се бяха облегнали на нея.

Този път на гърба на огромния дракон седяха трима — воинът със златната броня и две жени с дълги черни рокли. Те слязоха на земята и се отправиха към Кастданур и двамата му съветници.

— Кастданур, това е Миранда от Острова на чародея, а това — нейната ученичка Лети — каза Томас.

Девойката с Миранда беше слаба и стройна и наперената стойка й придаваше почти комичен вид. Тя огледа елфите и кимна.

— Добре, тръгвам — каза Миранда и изчезна.

— Какво става? — попита Кастданур.

В следващия миг магьосницата се появи отново заедно с група елфи, облечени като тези в Баранор. Носеха огърлици от необработени скъпоценни камъни и бяха вплели пера в косите си.

— Това са елфи от Севера — обясни тихо Каспар. — Наричат ги „лудите“ заради някаква древна история. Ясно си личи, че не са като тези в Елвандар. Мисля, че Баранор ще им допадне повече.

Водачът на дошлите с Миранда пристъпи към Кастданур.

— Братко, чухме, че искате помощ, и се отзоваваме. Аз съм Таландел.

Старият елф го гледаше с блеснали очи.

— Добре дошли, братя и сестри — огледа групата и видя, че сред новопристигналите има четири деца. — Вие ни връщате живота и надеждата, братко.

Децата гледаха учудено могъщия дракон, който се излежаваше кротко на двора. Миранда ги разбута и изчезна отново. След по-малко от минута се появи с нова група, която се присъедини към първата. Това продължи, докато не бяха пренесени стотина елфи от Елвандар.

Дворът се изпълни с глъчка.

— Не съм чувал толкова шум в Елвандар — обади се Джим Дашър.

Каспар сви рамене.

— Съмнява ме, че сме виждали някога толкова щастливи елфи — и посочи децата от Баранор, които вече бяха почнали да си играят с новодошлите.

Кастданур заговори високо, за да го чуят всички.

— Братя и сестри, има жилища за всички! Харесайте си, които искате, защото това е вече и ваш дом. Тази нощ ще пируваме!

Томас се приближи до Каспар.

— Как са хората ти?

— Ранените ще оцелеят. Помагаме на елфите с лова и като цяло сме по-скоро гости, отколкото пленници.

Томас сниши глас.

— Кастданур е като старите заклинатели в Елвандар. Опира се твърде много на традициите, а това е нож с две остриета. Спомням си достатъчно от човешкия си живот, за да знам, че представите за време на елфите са малко… странни. В този случай за малко щяхме да загубим нещо твърде ценно.

— Слънчевите елфи? — попита Джоми.

— Куор — отвърна Томас.

Каспар му представи капитана и двамата младежи.

— Ти си синът на Калеб — каза Томас.

— Може да се каже — отвърна Джоми и се ухили. — Двамата с Мари ме приеха като свое дете. Те са добри хора.

Томас отвърна на усмивката и за момент изглеждаше почти като нормален човек.

— Баща му ми беше като брат едно време. Родителите ми почти го бяха осиновили — погледна към насъбраните елфи и добави: — Ще трябва да остана за пира тази вечер — обърна се към Каспар. — Добре, че доведохме тази група. Това са най-буйните сред гламредел. Тук ще намерят сродни души.

Миранда дойде при тях.

— Каспар, Джоми — бившият херцог й представи капитана и Серван. — Къде е Джим Дашър?

Каспар се огледа.

— Нямам представа. Изчезва като сутрешната мъгла.

— Беше притеснен заради съществата, които е видял на север — намеси се Томас. — Дали не е отишъл на разузнаване?

— Не знам, не го познавам толкова добре — отвърна Каспар.

— Познаваш го повече от нас — прекъсна го Миранда. — Дали е отишъл да се прави на герой?

Каспар поклати глава.

— Той е импулсивен, но чак герой… От друга страна, има силно чувство за дълг, така че… не знам.

Томас се огледа.

— Все още има време, докато се стъмни. Ще успеем да уловим следата му, ако е тръгнал натам.

— Скучно ми е. Ще дойда с теб — заяви Джоми.

— Ако това, което каза Джим, е вярно, ще имате нужда от мен — добави Миранда. — Момент, само да се разбера с Лети.

Капитан Стефан и Серван също изявиха желание да се включат, но Каспар отказа.

— Ще станем твърде шумни.

Погледна към Миранда, която обясняваше нещо на младата магьосница, и добави:

— Чудя се как ли ще се справя в гората.

Джоми се ухили.

— Не я познаваш. Ако онези същества имат поне малко акъл, ще си плюят на петите още щом я усетят.

— Томас, ще е добре да кажеш на Кастданур, че отиваме на разузнаване на север — каза Каспар. — Двамата имаме… споразумение, но доверието е все още крехко.

Томас кимна и се отдалечи.

— Мислех, че сте дружки с вожда — обади се Джоми.

— Помниш ли какво каза Томас? За елфите и представата им за време?

— Да.

— През последните години те са срещали само бандити, пирати, контрабандисти и всякакви отрепки. Мнението им за човешкия род не е никак високо. Ще отнеме известно време, докато почнат да ни вярват — Каспар посочи оживено разговарящите елфи. — Все пак това е добро начало да спечелим доверието им.

Джоми се замисли какви неща бе чувал за Каспар и реши, че е иронично точно той да говори за доверие. От друга страна, бившият херцог се бе доказал като надежден агент след завръщането си от изгнание.

Томас дойде с Миранда и каза:

— Ако ще търсим Джим Дашър, по-добре да тръгваме веднага.

Каспар преметна на рамо лъка, който носеше, откакто Кастданур им бе разрешил да ловуват.

— Знам, че с вас двамата сигурно няма да ми трябва, но се чувствам по-сигурен с оръжие.

Джоми само потупа дръжката на тежкия си ловен нож в знак, че е съгласен с думите му.

Томас махна за сбогом на Риатх и драконът се издигна в небето. Елфите мълчаливо наблюдаваха отлитането му.

Излязоха през портите и тръгнаха на югозапад, след което завиха на север по една животинска пътечка. След четвърт миля Томас посочи едно счупено клонче, от което все още капеше мъзга.

— Улеснява ни.

— Доколкото го познавам, го прави нарочно — отвърна Каспар.

Продължиха по пътечката още около два часа и в късния следобед се натъкнаха на друго счупено клонче, което показваше, че Джим е завил на североизток към една седловина между два върха. Не след дълго го видяха — беше залегнал на билото и наблюдаваше нещо от другата страна.

— Много се забавихте — каза Джим, щом стигнаха при него.

— Социални ангажименти — отвърна Каспар.

Томас бавно извади меча си.

— Къде са?

— Точно под нас. Още почиват. Доколкото видях, се активизират по залез и най-вече през нощта — Джим погледна слънцето, което преваляше западния хоризонт. — Ще се задействат след около час.

— Кастданур каза, че тези същества изсмукват живота от телата.

— И ги изяждат, доколкото видях — прошепна Джим.

Томас се надигна и без колебание тръгна напред.

— Стойте тук!

— Е, явно свършихме с промъкването — обади се Джим.

Миранда също стана и тръгна след воина.

Дашър се обърна към Джоми и Каспар.

— Явно свършихме и с изчакването — извади двете си ками и се приготви да последва Миранда.

Каспар протегна ръка, дръпна го за яката и почти го събори.

— Какво искаш? — сърдито попита Джим.

— Знаеш ли, когато човек, който командва дракони, ми каже да изчакам, съм склонен да го послушам.

Джим се обърна към Джоми. Изражението на младежа недвусмислено показваше, че не смята да нарушава заповедта на Томас.

Воинът излезе на поляната и видя първото същество — един от огромните „вълци“: лежеше пред една от колибите и щом видя Томас, нададе вой и се хвърли срещу него. Златното острие разсече въздуха и удари създанието. Избухнаха ослепителни искри, които накараха Джим, Каспар и Джоми да извърнат очи. От раната изригнаха сребристи пламъци, вълкът падна на една страна и цялото му тяло се запали.

Суматохата изкара хуманоидните „ездачи“ и останалите същества от колибите. Томас се задвижи с невероятна бързина. Миранда стоеше по-назад и от разперените й ръце излитаха стрели от синя енергия, които поразяваха противниците. Заклинанията отхвърляха съществата назад и помитаха колибите.

Разнесоха се странни писъци, сякаш звуците отекваха в стените на невидим каньон. Миранда смени атаката и около нея започна да набъбва бяла сфера. Не оказваше никакъв ефект върху Томас, но когато докоснеше съществата от черен пушек, те падаха на земята и започваха да се гърчат с още по-силни писъци.

Томас размахваше меча си и с всеки удар поваляше противник. Движеше се като фермер с коса сред зашеметените от заклинанието на Миранда същества.

Спря пред клетката на стрелите от бездната, които се опитваха да излязат на свобода, и попита:

— Миранда, можеш ли да ги унищожиш, без да отваряме вратата?

— Какво ги убива?

Той кимна към меча.

— Това оръжие съдържа магия отпреди появата на човека. Не съм съвсем сигурен как действа. Тези същества се хранят с живот, но и мечът е подобен.

— Ще опитам нещо — отвърна Миранда, размаха ръце в сложен жест и пред нея се появи пулсираща лилава сфера. Магьосницата я запрати в клетката. Съществата започнаха да пищят по-силно, но заклинанието явно не можеше да ги убие.

Миранда реши да опита с друг подход и от дланите й изригна оранжев пламък, опърли създанията и те нападаха по земята. Томас отвори клетката и бързо ги довърши с меча. От тях останаха само пушещи купчини пепел.

— Много трудно се убиват — каза Миранда.

Джоми, Каспар и Джим се приближиха. Каспар бе получил видение от Калкин да предупреди Конклава за дасатите, но не бе виждал подобни създания преди.

— Това някакъв непознат вид дасати ли са?

— Въобще не приличат на жреците им — отвърна Миранда.

Томас се беше навъсил.

— Не са дасати. Те са нещо много по-лошо.

— По-лошо? — попита невярващо Джим.

— Има пукнатина в тъканта на вселената. Това са същества от Бездната. На това място съществува разлом. Може да се появят още такива, ако не… — воинът се огледа и се обърна към Миранда. — Можеш ли да унищожиш всичко наоколо?

— Всичко ли? — попита тя.

— Включително земята под краката ни. На дълбочина… поне двадесет стъпки. Трябва да остане само кратер.

— Взривяването на разни неща беше специалитет на Магнус, когато беше по-малък. Но щом трябва да унищожа всичко, ще се справя — Миранда тръгна да излиза от центъра на селището и подметна на четиримата: — По-добре се отдалечете повечко.

Те побягнаха, а магьосницата се покатери на една скала, за да вижда целия лагер, и започна дълго и сложно заклинание. Внезапно земята започна да се тресе, сякаш предстоеше опустошително земетресение, само че се клатеше много по-силно и странично. Последва неописуем звук, който премина в свистящо пищене. Джоми, Каспар и Джим си запушиха ушите. Внезапно се чу трясък и в небето се издигна колона от скали, дървета и пръст. Все едно две гигантски ръце бяха изгребали целия лагер и го стриваха на прах.

Миранда изтича до тях.

— По-добре да побързаме, защото след малко ще завалят камъни.

Забързаха по пътечката и след секунди зад тях започна да се сипе дъжд от камъчета и пръст. За щастие вече се бяха отдалечили достатъчно.

— След като унищожихме тази частица от техния свят, вероятно ще им трябва доста време да се върнат тук — каза Томас.

— Кои, или по-скоро, какви са тези същества? — попита Миранда.

— Деца на Бездната. Когато Джим ми разказа за тях, въобще не разбрах за какво става въпрос. Мислех, че са някакви слаби духове или пък проява на агентите на Мрака. Но тези същества са деца на Ужаса. Валхеру нямат дума за създанията, които яздят, нито за летящите, които изпълняват ролята на ловни соколи и гонят плячка за Ужасите.

— Елфите ги наричат стрели от бездната — каза Каспар.

— Подходящо име. Те са опасни, но не колкото Ужасите, господарите, на които служат.

— Кои са Ужасите? — попита Джоми.

— Същества, които са толкова неземни, че пред тях дасатите са ни като братя. Хранят се с живот и души. И са успели да намерят път до нашата реалност.

Каспар се опитваше да поддържа крачката на Драконовия господар надолу по склона.

— Може ли да са част от плана на дасатите?

— Не! — отвърна рязко Томас. — Това е нещо много по-лошо — спря и се обърна към Миранда. — Събери всички магьосници и жреци, на които имаш доверие. След три дни ще се срещнем. Първо трябва да се върна до Елвандар и да говоря със старите заклинатели и летописци. Кастданур нямаше представа кои са тези същества и това показва колко са западнали аноредел. Имат старейшини, но не разполагат със знания. Ще трябва да говоря и с Куор.

— Кои са Куор? — настояха Каспар и Миранда в един глас.

Томас отново тръгна.

— Древни същества, сърцето на Мидкемия. Дори валхеру не са ги закачали, защото имат някаква необяснима връзка с живота на този свят. Според легендата, ако Куор загинат, ще загине и светът.

Отново спря и се обърна към тях.

— Тези същества, които унищожихме, са… деца. Група хлапета, излезли да си поиграят на открито.

Миранда пребледня.

— Но аз не можах да ги убия. Само ги зашеметих.

— Не можеш да убиеш нещо, което не е живо. Те са деца на Бездната и живите същества не могат да ги разберат. Ужасите са най-могъщият противник, на който са попадали валхеру. Ние сме нападнали техния свят и мнозина от нашите са загинали. Въпреки това сме се завърнали с чувството, че сме страшно могъщи…

— Двамата с Пъг се сблъскахме с Господар на ужаса преди много години, докато търсехме Макрос. Победихме го повече с хитрост, отколкото с мощ, а и бяхме двама. Доколкото знам, моят меч е единственото нещо на този свят, което може да им навреди. Разбира се, може да има и други артефакти, за които не съм чувал. Затова искам да поговорим с най-могъщите магьосници и жреци. Ако Ужасите са намерили път към този свят… — той спря и посочи планината. — Тези хлапета може да са се натъкнали случайно на прохода, без да знаят какво са открили. Но ако се промъкне някой от техните господари, целият континент ще се превърне в пепел. Принцовете на Ужаса са невероятно могъщи, може би не по-малко от боговете, и ако имат нещо общо с това… — Томас си пое дъх. — Иска ми се Пъг да беше тук.

— И на мен, всеки ден — отвърна Миранда.

Томас продължи да слиза.

— Ще извикам Риатх и ще отида в Елвандар. Ще се върна със заклинатели. Трябва да говорим с Куор и да изследваме мястото, което унищожи. Трябва да знаем дали в тъканта на вселената все още има дупка, която ни доближава до Бездната. Каспар, обясни това на Кастданур — с непосилен за нормалните хора скок той се метна на една скала и разпери ръце. — Риатх! Призовавам те!

След минута грохотът на пляскащите крила обяви пристигането на дракона.

— Дойдох, ездачо.

— Отново имам нужда от помощ, приятелко. Светът ни е заплашен от разруха и трябва да го спасим.

Томас не изчака дракона да кацне, а направо се метна на гърба му. Съществото махна с крила и се издигна високо над четиримата слисани човеци.

Миранда забърза надолу по пътеката, без да прикрива яда си. Останалите почти не чуха думите й:

— Къде се дяна Пъг точно сега?

Щом Мартук и Хиреа влязоха, Пъг попита:

— Какво става с Накор и Бек?

— Добре са, доколкото видяхме — отвърна Мартук. — А къде е лорд Валко?

— Със сестра си и другите вещици — отвърна Пъг. — Казаха, че трябва да остане с тях за известно време — подбра следващите си думи внимателно. — Усещам, че нещо ще се случи. Доколкото разбирам, Бялото се гласи да действа, ако се отвори подходяща възможност.

— Аха — каза Хиреа. — Явно Градинаря също е останал.

— Трябва да ви разкажа някои неща, които ще ви е трудно да разберете. Но преди това: какво се чува за мобилизацията?

— Още никой не е издал заповед на водачите на бойните общества и благородните кланове. Знаем, че предстои, но все още не е ясно кога. Има необичайно раздвижване сред имперската гвардия. Предполагаме, че е прелюдия.

— Към какво? — попита Магнус. — Нямате ли агенти в двореца, които да хвърлят светлина по въпроса?

— Нашите съюзи са странни — отвърна Мартук. — В Бялото има множество фракции. Преди да се появи Градинаря…

— Досещам се — прекъсна го Пъг. — Преди това предимно сте си говорили.

Мартук се намръщи, а Хиреа посегна към меча си.

— Мнозина загинаха, за да изковем тези съюзи, човеко — обади се старият инструктор. — Бащата на Валко доброволно отдаде живота си, за да може синът му да вземе титлата. Ние сме народ от бойци. Заговорите и кроежите не ни се удават. Освен това мразим да чакаме.

— Не мисля, че ще чакате дълго — каза Магнус. — Татко, обясни им за Бялото, за Кръвните вещици и за Градинаря. И най-вече за Банат.

Пъг кимна и въздъхна.

— Чуйте ме, приятели. Знам, че думите ми ще ви се сторят невероятни, но всичко е истина.

И магьосникът започна да им обяснява за Черния Макрос и Измамника.

14

Бедствие

В Съвета цареше пълен хаос.

Няколко от лоялните на императора фракции се бяха обединили, за да спрат това, което според тях бе нагъл опит на Военачалника да възстанови предишната си позиция. Тецу Минванаби, Властелин на войната на нациите на Цурануани по милост и благоволение на своя братовчед Небесната светлина, се изправи и вдигна ръце.

— Тишина!

Постът на Военачалник беше най-важният в отсъствието на владетеля, но насреща му имаше поколение благородници, които не бяха приучени да се съобразяват с новата му власт и не бяха склонни да се подчиняват безпрекословно като предците си преди столетие. Тецу обаче беше харизматичен лидер, а и беше довел десетина имперски стражи, които се опитваха да въдворят ред.

— Чуйте ме! — изкрещя Тецу.

Разкъсваше се от противоречиви чувства. Беше отраснал по различен начин от другите. Кланът Минванаби беше един от петте най-големи, така че мястото му сред управленския елит му бе гарантирано още отпреди да се роди. Но Минванаби трябваше да живеят в сянката на рода Акома, от който произлизаше имперската династия. Тецу бе заговорничил и упорствал цял живот, за да се докопа до най-влиятелната позиция в държавата. Но каквито и убийствени фантазии да имаше, си ги пазеше за себе си, защото все пак бе цуранин. Днес обаче беше дълбоко развълнуван. Днес бе първият ден, в който трябваше да води Съвета от името на императора. Сутринта, в старото имение на Акома, Небесната светлина му бе казал неща, които не можеха да не смутят всеки нормален човек. Беше му дал нареждания и каквито и амбиции да имаше, Тецу ги бе загърбил, защото все пак бе цуранин.

— Чуйте ме! — изкрещя отново Тецу и в помещението настъпи тишина. Той огледа събралите се, мнозина от които му бяха стари приятели и политически врагове. — Днес говоря от името на Небесната светлина. Преди малко бях прехвърлен тук с помощта на Великите. Първо трябва да ви предам пожеланията на Небесната светлина да сте живи и здрави — направи пауза за по-голям ефект. — Втората ми задача е да ви напомня за немислимата атака срещу нашия владетел в този дворец.

Възцари се абсолютна тишина. Никой благородник не можеше да си представи по-ужасно дело. Според цуранските традиции императорът беше символ на надеждата, поставен на трона от боговете, за да бди над народа. Императорът беше свещен.

— Чуйте думите на Небесната светлина! — извика Тецу. — Армията е мобилизирана! Червеният печат на войната в храма на Джастур е счупен! Небето е озарено от символите на войната! Империята Цурануани е във война с расата на дасатите!

— Къде са тези дасаги? — извика Азулос Кечендава. — Какви са? Никога не съм чувал за такъв народ!

— Дасати — поправи го Военачалникът. — Колкото до това къде са… Чуйте думите на Великия Аленка, който ще говори от името на Събранието и Небесната светлина.

Старият магьосник стоеше близо до трона и очакваше този момент. Бавно излезе в центъра на залата и огледа всички присъстващи.

— Нека ви разкажа за дасатите… — започна старецът.

И за около един час обясни всичко научено за предстоящото нашествие, като надграждаше предишното предупреждение на Миранда. Благородниците, които бяха присъствали предния път, гледаха разтревожено, но новодошлите бяха скептично настроени. Отначало имаше множество прошепнати въпроси, но към края на речта на Аленка всички бяха убедени. Империята беше в ужасна опасност. Бяха изправени срещу по-могъщ, по-решителен и по-многоброен противник.

— Благодаря на Великия Аленка за тази трезва оценка — Военачалникът се изправи. — Сега ще говоря от името на Империята!

Официалната фраза привлече вниманието на всички. Каквото и да последваше, нямаше да е плод на лична облага, а щеше да е за благото на нациите.

— Всички сме обвързани с Империята и Небесната светлина. На мен се пада тежката грижа да поведа тази война. Днес ще издам няколко декрета. Всеки от водачите на двадесет и петте клана ще получи командването на регион…

Чу се оглушителен трясък и Аленка отхвръкна назад, сякаш пометен от гигантска ръка, падна на пода и остана да лежи неподвижно.

Във въздуха се отвори овал от лилава енергия и от него започнаха да изскачат воини с черни брони със златен кант. Крещяха на неразбираем език и се хвърляха върху първия видян благородник.

Церемониалните мечове и копринените роби не можеха да предложат голяма защита и цураните бяха изклани с плашеща ефикасност. Мъжете от имперската стража бяха самоотвержени, но нямаха шанс пред превъзхождащия ги противник.

Докато дасатите се разпръсваха из двореца, от един сервизен коридор, който се ползваше от бюрократичните служители, излезе човек. Приближи се до неподвижния Аленка, който вероятно умираше от вътрешни наранявания, погледна го с фалшиво съжаление, вдигна крак и премаза гърлото на стареца.

Рязкото движение го накара да залитне и той за малко щеше да падне. Тялото на Винтаката, което приютяваше Лесо Варен, имаше леки недъзи и това го дразнеше. Но не можеше да си осигури ново, докато не намереше безопасно място, за да започне отново черните си магии. Усмихна се на писъците и кръвопролитието. Цуранските благородници гинеха като мухи под остриетата на гвардейците на ТеКарана. Махна с ръка и изрече заклинание, така че бойците да не го атакуват по погрешка. Знаеше, че въпреки договорката с жреците от Омадрабар едва ли някой е предупредил дасатите да не убиват куция невзрачен тип в черна роба.

Варен беше свикнал с кръвта и болката, защото смъртта бе в основата на черното му изкуство, но намираше цялата касапница за недостатъчно забавна. Вече беше вдигната тревога и все повече стражи се хвърляха, за да умрат като котенца срещу лъв. Просто не беше честно. Дасатите бяха твърде могъщи в тази реалност. Все пак, за негов интерес, някои от първите пристигнали вече показваха признаци на онова странно опияняване, същото като при малкия симулакрум, който беше пратен на разузнаване. След известен престой на слънце дребното създание бе избухнало в пламъци. Варен се зачуди дали някога ще разбере напълно концепцията за различните реалности и енергийните потоци между тях. Великите изучаваха доста съвестно тази материя. Специално той никога не се бе интересувал, освен от жизнените енергии, и то когато се опитваше да ги плени в момента на смъртта. Тези фанатици цураните обаче бяха доста полезни. Щяха да изгинат до крак, за да защитят императора, който несъмнено беше укрит на друго място. Гвардейците на ТеКарана също бяха обречени, защото който оцелееше след клането, щеше да загине от излишъка на енергия. Зачуди се дали просто ще паднат на земята и ще умрат, или ще избухнат в пламъци като малкото създание. Жалко, че не можеше да остане и да види.

Огледа залата, която се бе превърнала в кланица. За негово забавление, част от кръвта беше оранжева, което означаваше, че дасатите понасят жертви, докато унищожават елита на империята Цурануани.

Войниците продължаваха да прииждат и взе да му става скучно да гледа как съществата се избиват. Обърна се и тръгна по коридора към административната част на двореца. Докато минаваше покрай кабинетите, където се помещаваше канцеларията на първия съветник, спря, за да се наслади на собствената си работа. Десетина служители лежаха в сгърчени пози, неколцина бяха издрали лицата си в агонията, която ги бе погубила преди няколко минути. Ето това вече беше изкуство!

Започна да си подсвирква несвързана мелодия и продължи покрай пълните с трупове канцеларии. Убийството на почти всички благородници в империята щеше да създаде сериозни проблеми. Той се усмихна. Да видим как това хлапе ще управлява държавата си без бюрократичен апарат!

Мартук бързо се спусна по стълбата в убежището.

— В двореца се разнесе мълва и вече знаем за какво е била вчерашната суматоха.

Пъг, Магнус и Хиреа се надигнаха от наровете.

— По повеля на Мрачния ТеКарана е изпратил Трети и Пети легион, десет хиляди воини, във вашата реалност.

— Къде? — попита Пъг.

— В света на цураните. Не знам подробности, но според слуховете всеки воин е приготвил смъртното си наследство.

— Какво значи това? — попита Магнус.

— Всеки боец на служба при ТеКарана има кутия с принадлежности, които после отиват при семейството или бойното общество. Може да са лични вещи, писма до бащи и въобще всичко, което воинът иска да остави като наследство — обясни Хиреа.

— Това означава, че са били изпратени на смърт — добави Мартук. — Това е било самоубийствено нападение. Обяснили са им, че ще загинат в името на Мрачния.

Хиреа поклати невярващо глава.

— Два легиона. Знаеш ли, че най-големият син на Астамон Хинглара служеше в Пети?

— Харесвах Астамон, макар че Хинглара са Салмоди — отвърна Мартук и обясни на Пъг и Магнус. — Салмоди и Садхарин почти винаги са на враждуващи страни. Но пък добри мъже могат да се намерят във всяко общество.

— Какво означава това? — попита Пъг. — Защо такова самоубийствено нападение?

— Означава, че много цурани са загинали, а на Мрачния не му пука колко от нас ще жертва, за да изпълни целите си — Мартук въздъхна. — Много от нещата, които отричам, се възприемат за нормални от моя народ. Но дори най-закоравелите трудно ще преглътнат загубата на десет хиляди само за да обезкървим противника. Ние сме завоеватели, а не чатак, че да ни колят!

— Това не го разбрах — обади се Магнус.

— Добитък — обясни му Пъг.

— Въпрос на чест е да запазим това, което сме завзели — допълни Хиреа. — От издигането на Мрачния сме завладели шест свята и никога не сме отстъпвали. Всички очакваме да умрем, но го правим, за да може империята ни да се разширява. Не умираме заради самата смърт. Това не е пътят на дасатите.

Мартук видя, че двамата човеци продължават да не го разбират. Той обаче беше живял сред съществата от първата реалност и беше наясно с техните виждания.

— Ние не сме философски народ като ипилиакците. Те разбират неща, които ние не си представяме. Представят си неща, до които дори не може да се докоснем. Ние сме насилствена раса и за нас завоеванието е висшата форма на успешно насилие. Иначе безсмисленото кръвопролитие е…

— Комедия — довърши Пъг. — Болката на другите.

— И това е обидно. То е подигравка с това, което тези десет хиляди бойци, най-добрите сред нас, е трябвало да направят!

— Да се смееш на болката на другите е едно — добави Хиреа. — Но подобна загуба…

— Зависи каква мисия са имали — намеси се Магнус. — За какво са ги използвали.

— Какво искаш да кажеш? — попита Мартук.

Магнус изгледа замислено стария воин.

— Ако ТеКарана искаше да превземе Келеуан, щеше да изпрати милион.

Мартук и Хиреа кимнаха.

— Цураните са доблестни воини и ще измрат до крак, за да защитят дома си, но нямат шанс в такава битка.

— Така че трябва да има някаква причина за жертването на десет хиляди гвардейци вместо започването на мащабно нашествие — каза Пъг. — Не съм сигурен, но предполагам, че за дасатските воини ще е нужно обучение, за да оцелеят в първата реалност, точно като в нашия случай.

— Абсолютно — отвърна Мартук. — Аз мога да пътувам до Делекордия, без да изпитвам сериозни неудобства. Ипилиакците са като мен и Хиреа, но живеят между нашата и вашата реалност. Вероятно са им трябвали векове, за да свикнат с енергиите на света си. Без подготовка ще е трудно на който и да е дасат да живее там повече от седмица. Някои сигурно ще се приспособят, но повечето ще умрат. Направо ще е невъзможно без подготовка като вашата дасат да оцелее повече от няколко часа в първата реалност.

Пъг си спомни колко тежки тренировки бяха преминали с Магнус, Накор и Бек.

— Нима се надяват да подготвят цяла армия без магически способности?

— Не — отвърна Мартук. — Ние не се нагаждаме към новия свят. Ние променяме света според нуждите си.

— Как? — попита Магнус.

— С магия — отвърна Хиреа, сякаш отговорът беше очевиден.

— Но толкова могъща магия… — Пъг замълча. — Ясно. Мрачният не се нуждае от милионите животи, за да отвори разлом и да прекара армията си. Той използва енергията, за да променя световете!

Магнус видя, че баща му е поразен от необятното могъщество на противника им.

— Татко?

— Днешната атака не е била завоевателска, а диверсия.

— Как така, човеко? — попита Мартук.

— ТеКарана има съюзник. Лудия некромант Лесо Варен. Той може да обсебва тела и се крие в империята на цураните. Жена ми и неколцина други го издирват, но той може да е навсякъде. Търсят следи от смъртоносната му магия, но докато не се разкрие…

— Но защо да са съюзници? — включи се Хиреа.

— Защото имат общи цели: да донесат разруха и смърт на Келеуан.

— Защо един човек ще има такива желания?

— Защото е луд — обясни Магнус.

— Но не е глупав — добави Пъг. — Ако мисли, че ще има полза да ви отвори портал на Келеуан, ще го направи — Мартук и Хиреа слушаха внимателно. — Вече е научил достатъчно за цураните. Знае, че ако силите на Мрачния направят пробив, императорът ще изпрати милион воини, всеки готов да се жертва. Заедно с комбинираната мощ на духовниците и Събранието ще успеят да отблъснат нашествието. Няма да им е лесно, но ще затварят всеки разлом, който засекат — Пъг спря за момент, обмисляйки думите си. — Мрачният има нужда от време, за да разгърне силите си, така че цялата воинска и магическа мощ на цураните да не може да го спре.

— Което означава, че му трябва хаос — каза Магнус.

— Да — съгласи се Пъг. — Трябва да хвърли империята в хаос, така че тя да не може да реагира.

— Как? — попита Мартук.

— Като убие императора — отвърна Магнус.

— Или унищожи Събранието. Не могат да нападнат храмовете, защото се твърде разпръснати, така че трябва да е Събранието или императорът.

— Или Върховният съвет — предположи Магнус.

— Да, може би това… — Пъг се изправи и погледна Хиреа и Мартук. — Трябва да говоря с Накор веднага.

— Невъзможно — отвърна старият воин. — Вече се сбогувахме официално като инструктор и ментор. Не може да отидете сами. Няма причини двама Низши да искат среща с друг, слуга на новобранец от гвардията.

— Има ли начин да следим какво правят новобранците, в случай че ни се отвори възможност?

— Възможно е — отговори Мартук. — Разполагаме с членове на Бялото на ключови места. В двореца на ТеКарана, при останалите владетели, в храма на Мрачния. Никой не знае какво ни разказахте за Градинаря и Кръвните вещици. По-добре да си мислят, че сме под нечие мъдро ръководство — изглеждаше уморен. — Ще направим каквото трябва. Нямаме избор. Ако се наложи да ударим, ще ударим.

— Без значение дали сте готови — каза Магнус.

— Ако успея да се свържа с Накор, може би ще успея да ви помогна някак.

— Ще видя какво мога да направя — Мартук се изправи и тръгна към стълбите. — Починете си. Боя се, че скоро няма да имаме време за почивка. Освен ако не намерим вечен покой.

— Това, което казахте за Градинаря, го разтърси дълбоко — каза Хиреа, след като приятелят му излезе. — Ние разчитахме, че той ще ни избави от лудостта на Мрачния.

Пъг внимателно обмисли следващите си думи.

— Може все пак да сте прави.

Хиреа го изгледа любопитно.

— Последните думи на частичката от Макрос, която се намираше в онова тяло, ме карат да вярвам, че Накор е ключът към всичко. Накор и Бек.

— Бек — повтори Хиреа. — Обучил съм някои от най-великите воини на моето време, но това същество е необикновено. Доколкото знам, никой човек не би трябвало да е способен на подобни неща. А сега вече е по-могъщ и от останалите дасати. Какъв е той все пак?

— Според мен е оръжие — отвърна Пъг. — Но само Накор знае със сигурност.

Хиреа разкопча колана с ножницата и се излегна на един нар.

— Тогава трябва да почакаме.

— Но не твърде дълго — отвърна Пъг и се обърна към Магнус. — Каквото и да открие Мартук, трябва да се свържем с Накор още тази вечер.

Миранда беше ужасена от информацията, която пристигаше от Келеуан през Академията. Свещеният град беше подложен на тежко нападение.

Според докладите хиляди дасатски бойци се бяха изсипали през разлом в залата на Върховния съвет. В радиус от половин миля не бе останал жив човек.

Имперската гвардия, с изключение на онези, които пазеха Сезу, бе дала живота си в защита на благородниците. Аленка и още десетина Велики бяха загинали в първите минути на атаката. Други се бяха притекли на помощ и също бяха убити. Повечето магии нямаха ефект срещу дасатите. Един находчив маг бе оцелял, след като бе съборил каменна статуя върху връхлитащите воини. Миранда се замисли и за съществата в подножието на Върховете на Куор. Може би трябваше да пробва да стовари огромни скали отгоре им. Това можеше и да ги убие.

Отпусна се в стола на Пъг, потресена от текущите събития. След няколко минути влезе Калеб.

— Още новини от Келеуан.

— Какво?

Той й подаде съобщението.

— Последните дасати са умрели преди два часа. Някои са били отслабени от престоя на слънце или от въздуха. Във всеки случай последният воин е бил разкъсан на площада в търговския квартал от озверяла тълпа.

— Хубаво е да се знае, че поне са смъртни — отвърна горчиво Миранда. — Какво друго?

— Жертвите възлизат приблизително на петдесет хиляди.

— Богове! Толкова много?

— Десет хиляди дасати са нахлули на три места в града. Един отряд в залата на Съвета, посред заседание, втори в административната част на двореца и трети в най-богатия търговски квартал.

Миранда вече бе видяла доклада, че атаката е започнала по време на заседанието. Все още нямаше окончателна равносметка за щетите, но във всички случаи бяха потресаващи.

— Това е работа на Варен.

— Откъде знаеш?

— Дасатите няма как да организират толкова фокусирана атака. Варен им е дал информация. С един удар успяха да обезглавят цуранската империя.

— Императорът е жив — каза Калеб.

— Но кого ще управлява? — Миранда стана и закрачи нервно. — Първородните синове? Дъщерите? Съпругите? Всяка значима фамилия в империята Цурануани е осакатена, което значи дестабилизация на политическите партии и кланове. За всяко семейство, което разполага с подходящ наследник, ще има сто потънали в скръб и без ефективен водач. Това е по-лошо, отколкото ако бяха убили императора.

— Е, поне той е оцелял — каза Калеб.

— Да, и това дава на цураните едно сериозно преимущество.

— Какво?

— Сляпото подчинение — отвърна Миранда.

Калеб я погледна колебливо.

— Какво предимство е това при липсата на ефективно командване?

— Цураните имат нужда от пълководци. Ние можем да им предоставим. Трябва само да им бъде заповядано да се подчиняват на чужденци…

— А ако императорът им нареди, те ще се подчинят — довърши Калеб.

— Какво става със срещата, която поиска Томас?

— Всички ще се съберат преди залез.

— Добре. Не знам какво точно ще каже Томас, но имам идея. Виждала съм го само няколко пъти, но от думите на баща ти знам, че не се паникьосва лесно. Този път изглежда наистина разтревожен.

— Татко разказвал ли ти е за Ужаса? — Калеб се настани на един стол в ъгъла.

Миранда въздъхна.

— Има много неща, за които баща ти не говори. Особено за младостта си. Мисля, че го прави по множество причини.

— Например?

Калеб не беше от празнословните и майка му знаеше, че наистина му е интересно. За пореден път осъзна колко по-различен е от Магнус и от тях двамата с Пъг. Заради липсата на магически дарби той винаги изглеждаше малко встрани от техния живот въпреки опитите им да го приобщят и голямата им любов.

— Нямаме много време преди срещата, но ще се опитам да ти обясня — тя затвори очи, сякаш си спомняше нещо. — И аз не говоря за младостта си, а знаеш, че съм по-възрастна от баща ти.

Калеб се ухили.

— Казала си ни да не повдигаме тази тема.

Тя отвърна на усмивката. По принцип не беше суетна, но играеше тази роля пред семейството си. Един от малките й недостатъци.

— Това, което помниш, е истинско. Няма значение колко ясни са спомените ти, за теб то е истина. Реалността е това, което възприемаш като реалност.

— Не съм сигурен, че разбирам — отвърна Калеб.

— От всички нас ти живееш в най-реалния свят. Не ти се налага да боравиш с абстрактните концепции на магията. Живееш сред неща, които можеш да видиш, да пипнеш, да помиришеш. Да речем, че си излязъл на лов — тя направи пауза. — И видиш следи от мечка. Само че изкуствено създадени. Да кажем, някой носи ботуши, които оставят мечешки следи.

Калеб поклати глава.

— Дълбочината няма да е същата, заради разликата в теглото.

Миранда вдигна ръце.

— Друго се опитвам да кажа. Да предположим, че аз използвам магия, за да създам перфектните мечешки следи и ти се натъкнеш на тях. Какво ще си помислиш?

— Перфектни? — той не беше сигурен, че подобно нещо е възможно, но сви рамене. — Добре. Ако видя тези перфектни следи, ще реша, че си мечка.

— Именно. Ще ги проследиш и преди да ме видиш, ще си мислиш само: „Мечка, мечка, мечка“. И като откриеш, че не е животно, какво става?

— Не знам. Трябва да се засмея ли?

Тя се сдържа да не се намръщи.

— Ако преди да разбереш, че съм аз, дойде брат ти и попита какво става, ще отговориш, че следиш мечка. Но след като видиш, че съм аз, вече ще си мислиш: „Майка е оставила следите.“ — Миранда го погледна в очите. — Разбра ли?

— Не съм сигурен.

— Възприятията ти ще са се променили. От този момент, като се сетиш за тези следи, ще си казваш: „Майка беше.“ Или: „Мислех, че е мечка“, но в съзнанието ти няма да има мечка.

— Няма мечка — произнесе Калеб още по-объркано.

Миранда се засмя.

— Ако не те бях раждала, щях да се усъмня чие дете си.

— Не съм глупав, майко.

— Знам — тя се засмя по-силно. — Но си заседнал в реалния свят, където можеш да докоснеш всичко. Баща ти живее в главата си, повече от всеки друг, включително мен и дядо ти. Някой ден Магнус може да го засенчи, но трябва да натрупа огромен опит, за да го настигне. Баща ти е изживял много неща и възприятията му за тях може да са се променили. Но не и чувствата.

Калеб разбра за какво му говори.

— Тоест аз ще си спомням как съм се чувствал, докато съм следял мечката, въпреки че не е имало мечка!

— Да! Баща ти е преживял много болка и страдание като млад. Сега посреща изпитанията с опита и усвоените с труд уроци. Но чувствата от младостта му си остават, и то същите, както ги е преживял. Някога разказвал ли ти е за принцеса Карлайн?

— Не си спомням.

— Тя била дъщеря на лорд Боррик и след осиновяването станала нещо като братовчедка на баща ти. Но като чираче в Крудий той бил влюбен в нея. Съдбата му дала възможност да докаже чувствата си и после му я отнела при пленяването от цураните. Карлайн се омъжила за негов приятел, станала херцогиня на Саладор и накрая починала. Някъде дълбоко в себе си баща ти пази ехото от тази младежка любов към недостижимата принцеса — тя направи пауза и добави спокойно: — Освен това му липсва жена му.

Калеб я погледна малко изненадано, после се сети.

— Катала.

— Знам, че баща ти ме обича, и в много отношения аз съм перфектната му спътница в живота, както и той за мен. Но да си толкова могъщ и да гледаш безпомощно как жената, която обичаш, чезне от коварна болест… — Миранда въздъхна. — Не мога да си представя как се е чувствал. Освен това скърби и за децата си.

Калеб кимна. Уилям и Гамина бяха загинали в битката за Крондор по време на Войната на студенокръвните.

— Понякога забравям, че съм имал брат и сестра, които са загинали, преди да се родя.

— Но баща ти ги е обичал силно. Все още не може да си прости, че се е отчуждил от Уилям. Това е една от причините никога да не се меси в избора ти на житейски път.

Калеб сви рамене.

— Мислех, че татко ме оставя да скитам и да ловувам, защото съм безполезен като магьосник.

Миранда се усмихна нежно.

— Ако брат ти искаше да ходи на лов или за риба, баща ти щеше да го остави. Това е урокът, който е научил от Уилям.

— Значи затова не говори много за миналото.

— Защото не иска да събужда болезнени спомени. А и в момента си има достатъчно други проблеми.

— Значи татко не ти е разказвал за Ужаса?

— Съвсем малко. Всъщност не се различава от казаното от Томас — тя се изправи. — Трябва да тръгваме. Не исках да се отплесвам в такъв разговор, но въпросите ти повдигнаха нещо, което ме тормози. За тази част от съпруга ми, която не мога да докосна: спомените и чувствата за първото му семейство.

— И аз се тревожа за него.

Миранда примигна.

— Ще речеш, че след всичко, което сме преживели, би трябвало да съм свикнала… — тя се стегна. — Да вървим да поздравим гостите.

Калеб я последва по коридорите на вилата. Излязоха на моравата пред най-голямата сграда на острова, ако не се броеше замъкът на носа. На тревата в полукръг бяха подредени дървени скамейки. Присъстваха четиридесет от най-могъщите магьосници и горе-долу толкова духовници от различни ордени, които бяха повече или по-малко добре разположени към Конклава. Мнозина от присъстващите ги поздравиха, други бяха увлечени в разговори. Миранда не обърна внимание на представителя на фракцията Ръцете на Корш от Академията. Кешийските традиционалисти бяха по-слабо реакционно настроени от другата фракция, Жезъла на Ватум — бяха прекалено увлечени в собствената си значимост, за да представляват някаква политическа опасност. За щастие се изолираха от всякакви социални и политически конфликти, така че Кралството и Кеш не ги смятаха за заплаха. Сигурна беше, че двете монархии ще реагират по друг начин, ако разберат колко магическа мощ е струпана в Академията. Все пак от Звезден пристан имаше полза, защото отвличаше вниманието от Острова на чародея. За останалия свят Черния магьосник живееше сам. През годините тази маскировка бе поддържана от баща й, Пъг, Накор и всеки ученик, достатъчно кадърен, че да прогонва пиратите и отклонилите се от курса си кораби. Няколко сини светлини от прозорците на кулата. Малко ужасяващи звуци. В краен случай две-три илюзии — и готово.

Сега обстановката наподобяваше прием в кралския палат на Ролдем. Само дето нямаше млади придворни.

— Благодаря ви, че се отзовахте — каза Миранда и всички разговори секнаха. — Томас от Елвандар ще пристигне след малко. Преди това искам да кажа нещо.

Огледа събралите се и продължи:

— Всички вие се познавате, поне по репутация. Тук сте, защото сте признати майстори в изкуството си и заемате важни длъжности. Искам да ви предупредя, че това, което ще каже лорд Томас, може да ви се стори невероятно, но е самата истина — чу приближаването на дракона зад гърба си, но не се обърна. Гледаше смаяните лица на събралите се.

Калеб й прошепна:

— Златният е по-хубав.

Този дракон беше доста по-голям от червения. Главата му беше като товарен фургон, а крилата му можеха да покрият главната сграда. Въпреки това кацна леко като носено от вятъра листо. Томас ловко скочи от рамената му, които се извисяваха над покрива, благодари му и драконът бавно се издигна във вечерния въздух.

Томас започна направо:

— Това, че сте тук, значи, че Пъг и Миранда ви вярват. Нося ви изключително важно предупреждение — изгледа ги строго. — Аз съм Томас, консорт на ослепителната Агларана, владетелка на Елвандар. По нейната воля съм Военачалник на Елвандар. Нося бронята на Ашен-Шугар, владетеля на Орлови предели, и неговите неземни спомени. Отреден ми е по-дълъг живот от нормалното, но съм смъртен като вас. Пътувал съм отвъд звездите и в царството на самата Смърт. Говорил съм с богове и демони. Казвам ви тези неща, за да разберете какъв съм и да се вслушате в думите ми, защото сега ще ви говоря за Ужасите… Някои от вас може да са се натъквали на информация за Ужасите в старите легенди, а други никога да не са чували за тях. И в двата случая няма значение. Само двама човека от този свят са срещали Ужас и единият в момента се намира много далече. Затова загърбете всякакви представи и слушайте.

— Току-що ни каза да забравим за мечката, нали? — прошепна Калеб.

Майка му кимна.

Томас започна своята история.

Събраните магьосници и духовници бяха потресени. Без преувеличения и драматизъм Томас им бе разказал за единствения сблъсък на валхеру с Ужасите, в място, наречено Границата. То съществуваше между реалностите и Бездната и подобно на Пътя на световете и Вечния град не подлежеше на рационално описание.

— В Кеш, близо до Ролдем, има място, наречено Върховете на Куор — завърши Томас. — Там открихме местност, в която нашият свят и Границата са се сплели. Няколко деца на Ужаса, почти незначителни същества според критериите на Бездната, бяха успели да се промъкнат. Те просто си играеха, но действията им бяха смъртоносни. Двамата с Миранда ги унищожихме и премахнахме риска. Въпреки това поисках да се съберете, защото опасността може да не е преминала. Ако Ужасите намерят път към нашия свят, няма да има време за реакция.

— Как бихме могли да се справим с толкова голяма опасност? — попита върховният жрец на Дала от Крондор. Носеше проста бяла роба вместо натруфените си церемониални одежди.

— Точно затова помолих Миранда да свика тази среща. Може никога да не се наложи, но по-добре да сме подготвени, отколкото опасността да ни изненада.

— Какво можеш да ни кажеш за тези същества? — попита Комис от Звезден пристан. За разлика от повечето магьосници, предпочитащи черни роби, той носеше богато украсена лилава, везана с бели шнурове. Въпреки че беше относително млад, беше главен инструктор по така наречената сенчеста магия, която изучаваше енергиите, свързани с другите реалности. Изследванията му бяха в основата на въпросите, повдигнати от Томас.

— Не много, освен че докосването им изсмуква живота и умъртвява плътта. Колкото са по-могъщи, толкова са по-интелигентни. Тези, които унищожихме вчера, бяха като деца. Дори не можеха да комуникират, поне според нашите представи. Но нямаха търпение да ловуват в този свят. По-силните обаче могат да бъдат разбрани. Говорил съм с един и знам къде е затворен.

— Трябва да го изследваме! — възкликна върховният жрец на Ишап от Риланон. Това беше най-старият орден и единственият, който служеше на някой от великите богове. Всички храмове бяха автономни, но ишапианците имаха голямо влияние и бяха предотвратили не един религиозен конфликт с напътствията си.

Томас поклати глава.

— Пътуването е опасно, а мястото е почти невъзможно за достигане — той се замисли за момент. — Може да се обсъди подобна експедиция, ако се комбинират способностите… — погледна Миранда, която само сви рамене.

Знаеше за какво говори Томас. Двамата с Пъг бяха пленили Господар на Ужаса в подземията на черната цитадела във Вечния град.

— Ако проучим това същество, може да създадем заклинание! — каза един магьосник.

— Или ритуал за прогонване! — добави един жрец. — Щом не е от този свят, може да бъде изгонено с правилен екзорсизъм.

Това даде начало на оживена дискусия. Томас махна на Миранда и двамата отидоха малко встрани.

— Добро начало — каза воинът.

— Надявам се — отвърна тя. — Свърши отлична работа, като не описа заплахата докрай, това я направи още по-страшна — лицето й помръкна. — Не че съм сигурна, че може да има нещо по-страшно.

— Ужасите не могат да бъдат убити. Онзи, който пленихме, сигурно е още жив, ако някой не го е освободил — Томас хвърли поглед към дискутиращите. — Сигурно ще имат много въпроси. Може ли да остана тук тази вечер?

— Разбира се. Не е нужно да питаш. Ти си част от семейството.

— Повече от всякога ми се иска Пъг да е тук. Неговите познания в тази област далеч надвишават моите.

— И аз искам същото, даже повече от теб.

— Естествено.

— Имам чувството, че всичко е свързано — каза тя. — Появата на тези същества при Куор и дасатите. Възможно ли е Варен да се опитвал да докара създания от Бездната, преди да избяга?

— Всичко е възможно. Варен е тотално луд. Но е слуга на Безименния. Той може да желае да потопи света в хаос, но със сигурност знае, че появата на Ужасите няма да му е от полза. Боговете са им естествени врагове, защото представляват есенцията на тази реалност, а Ужасите са точно обратното.

— Искам да дойда с вас, когато отидете да проучвате плененото същество. Искам да знам дали може да бъде убито, или поне прогонено.

Томас се съгласи, после каза:

— Сега няма да е зле да поговоря с тези влиятелни хора.

— Кога ще потърсиш Куор? — попита тя.

— До няколко дни. Защо?

— Искам да дойда с теб.

— Ще видим — отвърна Томас и се обърна. — Има неща на света, които е по-добре да не научаваш.

Миранда кимна. Много добре го знаеше.

15

Разследване

Пъг изчезна.

Мартук беше подготвен за заклинанието, но въпреки това потръпна. След като научиха какво се е случило на Келеуан, бяха взели решение да потърсят Накор и Бек. Агенти на Бялото носеха късчета информация през целия следобед и ранната привечер. Когато тези късчета се съберяха, се получаваше ужасяваща картина.

Три отряда бяха нахлули на Келеуан. Жреците бяха създали разломи, през които можеха да преминават по десетима воини наведнъж. Бяха ударени Залата на Съвета, административното крило, където се намираше целият бюрократичен апарат, и центърът на търговския квартал.

Пъг не се съмняваше, че дасатите са получили информация от Лесо Варен. Те знаеха ползата от това да се унищожи командването и администрацията, но никога нямаше да им хрумне да нападат търговци. На този свят нямаше и помен от търговия, така че концепцията за удар по финансовата стабилност можеше да дойде само от Варен.

Усети, че му се вие свят. Ако успееше да открие кой се е свързал с Варен, може би щеше да издири лудия магьосник.

— Това е лудост — каза Мартук.

Пъг се засмя и откри, че не може да спре. Хиреа и двамата Низши, които служеха на Бялото, се стреснаха от смеха, който звучеше от видимо празния въздух. Ефектът беше двойно по-объркващ, защото в дасатското съзнание смехът се свързваше с болка и смърт.

— Татко, какво има? — попита Магнус и Пъг спря да се смее.

— Извинявам се — той си пое дълбоко дъх и издиша бавно. — Бях поразен от необятността на това, което правим, а после Мартук го нарече лудост… Откакто се сблъскахме с Лесо Варен, всичко ми се струва лудост. Представих си колко откачено трябва да е сегашното начинание, за да бъде отделено от всичко останало. И аз не знам защо ми се видя смешно.

— Просто си уморен, татко — отвърна Магнус.

— Всички сме уморени.

— Не виждам нищо смешно — обади се Хиреа и стана. — Ако искате да намерите приятелите си, трябва да тръгваме — изкатери се до капака на тавана и го открехна. Искаше да се увери, че в градината няма никого.

Пъг и Магнус го последваха, след тях се изкачиха Мартук и двамата Низши, които отново замаскираха входа.

Беше вечер, но градът бе достатъчно оживен, че двама воини, яздещи по работа, да не бият на очи. Мартук беше категоричен, че трябва да свършат с мисията преди зазоряване. Беше дал точни инструкции на Пъг как да стигне до казармата на новобранците, където най-вероятно щеше да открие Накор и Бек.

Пъг и Магнус яздеха зад двамата воини и се държаха здраво, защото бойните варнини не бяха свикнали с допълнителна тежест. Мартук и Хиреа потеглиха с висока скорост, понеже присъствието на двама воини в пустата градина можеше да събуди подозрение.

Минаха по първия тунел и навлязоха в града. Булевардите бяха по-малко претъпкани от обикновено. Великото клане си бе казало думата. Дасатите бяха свикнали със смъртта, но във въздуха се усещаше някакво напрежение, подсказващо, че клането е само прелюдия към много по-страшни събития.

Когато бяха пристигнали на този свят, Пъг бе забелязал, че привечер мнозина воини се разхождат без доспехи и яздят по-кротки създания от бойните варнини. Освен това жените се движеха свободно и посещаваха места за хранене, подобни на човешките кръчми. Или пък Низшите с еднаква професия се събираха на места, наподобяващи работилници. Тази вечер не се виждаше нито една жена, а всички воини бяха с брони.

Нямаше следа от жреци и йерофанти. Явно бяха заети, което бе поредният знак, че предстои нещо важно. Пъг не знаеше дали се готвят за нашествието — все пак на командирите на бойните общества още не бе дадена заповед. Може би подготвяха ново клане, ако Мрачният се нуждаеше от още енергия за създаването на разломи.

Когато стигнаха квартала с казармите, Хиреа и Мартук забавиха варнините.

— Ще продължим да обикаляме по задните улички — заговори Мартук, без да се обръща. — Ще се върнем на това място по изгрев. Ако имате възможност, бъдете видими и ще ви приберем, все едно принадлежите на нас. Ако не, ще спрем и ще ни кажете какво става. Ако не сте тук… — той млъкна. Пъг знаеше какво има предвид.

— Ако не се срещнем, ще се върнем сами до градината.

— Късмет — пожела им Хиреа.

— И на вас — отвърна Пъг, смъкна се от гърба на варнина и щом ездачите се отдалечиха, каза тихо:

— Магнус?

— Тук съм — чу се глас отдясно и Магнус се пресегна и го хвана за ръката.

— Трябва да вървим покрай стената. Ако се бутнем в някой Низш, сме свършени.

Влязоха в тунела и тръгнаха покрай затворените врати.

— Всички са се покрили — прошепна Магнус.

— Това е в наша полза — отвърна баща му.

Проходът беше достатъчно широк, че шестима воини да могат да яздят един до друг, но в момента беше пуст. Пъг се притесняваше, че стъпките им се чуват в тишината, но нямаха избор. Никъде не се виждаха стражи и това му се стори странно. После си спомни, че тук няма работа с хора. Дори цуранските владетели бяха имали вътрешни проблеми през вековете. Но тук ТеКарана разполагаше с пълно подчинение. Само Бялото му се противопоставяше, а в него членуваха шепа дасати. Когато огромна част от населението е въоръжена и ти е фанатично предана, няма голяма нужда от охрана.

Мартук им беше обяснил как да открият казармата и скоро стигнаха до спалното помещение. Щом влязоха, осъзнаха колко трудна е задачата им. В залата имаше стотици легла, на които спяха дасатски младежи. Как щяха да открият Бек?

По пода бяха налягали Низши, което правеше преминаването още по-трудно. Двамата решиха да се придържат към стената и бързо обиколиха помещението. От младия воин и Накор нямаше следа.

Минаха през втора, а след това и трета зала, без да открият приятелите си. Дасатите не хъркаха и почти не помръдваха насън. Абсолютно всички спяха по гръб със съвсем малки разлики в позите. Пъг се зачуди дали това е талант за оцеляване. Може би неподвижността пречеше на хищниците да те видят или пък позволяваше по-бърза реакция в случай на атака. Нямаше представа, но тези еднакви пози му се струваха странно обезпокоителни.

Късметът им се усмихна в четвъртото помещение. Бек седеше на леглото си в отсрещния ъгъл, а Накор на пода до него. Дребосъкът говореше много тихо.

— Скоро нещата ще се променят и ще трябва да свършиш нещо важно.

— Знам, Накор. Разбирам — прошепна Бек.

— Добре. Не винаги ще съм до теб и искам да съм сигурен, че знаеш какво да правиш, ако ме няма.

— Разбирам — повтори младият воин.

— Добре. Сега заспивай. Аз трябва да поговоря с Пъг и Магнус.

Бек легна в същата поза като останалите, а Накор се обърна към двамата магьосници.

— Чудех се кога ще ме откриете.

— Как ни усети? — попита невидимият Пъг.

— После — Накор се изправи. — Направете ме невидим. Трябва да ви покажа нещо, а ако ме открият, ще ме убият.

Пъг веднага изпълни искането му.

— Трябва да излезем през лявата врата и после по коридора надясно. Като стигнем разклонението, ще ви обясня.

Излязоха през вратата и Пъг видя, че са напуснали казармата. Коридорът беше пуст и шепотът на Накор се чуваше ясно.

— Скоро ще се случи нещо голямо. Всички са ужасени. Дори воините. Не знам защо. Никога не съм виждал такова нещо сред дасатите. Е, Низшите се плашат, но при тях е по-скоро роля, отколкото истински страх. Не биха се поколебали да убият жрец или воин, ако това ще им донесе издигане. Но в момента дори воините едва прикриват страха си.

— И аз го усещам — каза Магнус. — Нещо ги притеснява.

Пъг въздъхна.

— И аз имам такова чувство, откакто напуснахме градината.

— Ние сме със силни съзнания — каза Накор. — Представи си какво им е на тях, които не познават страх.

— Какво го предизвиква?

— Точно това искам да ви покажа… Тук сме наляво и коридорът е доста дълъг. Предлагам да тичаме. Като стигнете края, ще видите къде да спрете.

— Чакай — спря го Магнус. — Можем да прелетим дотам, ако се държим ниско.

Издигнаха се над пода и полетяха по коридора. Пъг се надяваше, че синът му ще удържи прецизния контрол, защото магическите сили нямаше да помогнат, ако се забиеха в някоя стена с тази скорост.

Коридорът беше дълъг поне миля и нямаше осветление. Пъг разчиташе на невидимата за човешкото око светлина на камъните. Усиленото зрение на дасатите щеше да му липсва, когато се върнеше вкъщи. Неочакваната мисъл за дома го прободе.

Знаеше, че ще се прибере някак. Лично Богинята на Смъртта бе предрекла съдбата му. Той щеше да изпълни поставената му от боговете задача, но трябваше да види как всички, които обича, умират преди него. Щеше да се прибере, но не можеше да е сигурен за Накор и Магнус.

— Забави — прошепна комарджията. — Скоро ще стигнем.

Стигнаха края на коридора. Според изчисленията на Пъг бяха изминали над две мили.

— Предния път за малко да ме спипат — каза Накор. — Не бях невидим. Отдавна трябваше да науча този трик. Наложи се да се измъкна с приказки.

Пъг се усмихна. Искаше му се да види подобна сцена. Нямаше съмнение, че дасатите щяха да са не по-малко объркани от хората, когато Накор започнеше със своите трикове.

— Трябва да ми разкажеш някой път.

— Вече може да станем видими — каза Накор.

Пъг спря заклинанието и попита:

— Къде сме?

— При едно много удобно изобретение — каза Накор. Намираха се на платформа и можеха да усетят вибрации под краката си, както и да чуят приближаващо бучене. — Скоро ще се появи нещо като каруца и трябва да се качим. Бъдете бързи, защото не спира.

— Какво? — попита Магнус, но в този миг нещото, за което говореше Накор, се появи.

Наистина приличаше на каруца със скамейка отпред, но не го теглеха животни. И вместо товарен отсек отзад имаше още пейки.

— Скачайте! — извика Накор.

Тримата се метнаха тежко върху една скамейка.

— Трябва малко практика, докато му свикнеш — отбеляза Накор.

— Какво е това?

— Не съм сигурен, но според мен е голяма вагонетка.

— Какво? — попита Магнус.

— Миньорите ги използват — обясни баща му. — Кралят на джуджетата Долган ми обясни за тях. Докато пътувахме през древните мини, видяхме изоставени релси с вагонетки.

— Виждал съм такива и по мините в Кеш — каза Накор. — Имат колела и ги теглят мулета. С тях извозват рудата на повърхността. Понякога използват малки, които бутат на ръка, за да натоварят големите. И строят дървени релси.

— Как работи това нещо?

— Има някакъв голям двигател. Задвижван от вода или нещо друго. Той върти цялата система. Ако се возим достатъчно дълго, ще се върнем там, откъдето тръгнахме. Дръжте се, защото напред… — преди да довърши, вагонетката се разтресе и ускори. — Мисля, че има устройство, което сменя скоростите. В другия край ще забави пак.

— Кой го е построил? Дасатите ли? — попита Магнус.

Конструкциите на този свят и на Косриди бяха отвъд човешките възможности. Мащабът на постройките изискваше немислими неща, като мостове, които се простираха цели мили, и огромни порти. Дасатите не изглеждаха раса, която притежава таланта и познанията за такива конструкции. Не бяха виждали и нови строежи. Дасатското общество бе застинало почти до степен на некроза.

— Накъде води това? — попита Пъг.

— В сърцето на лудостта — отвърна Накор. Вагонетката ускоряваше по тъмния тунел.

Тунелът изглеждаше безкраен. Пъг загуби представа за времето, но пътуваха от поне половин час. Ако се съдеше по скоростта, бяха изминали повече от десет мили.

— Още колко?

— Минахме половината. Затова ви казах, че трябва да побързаме. Не можем да се мотаем много, като пристигнем. Или поне аз не мога. Вие с Магнус ще прецените за себе си. Аз трябва да се върна, преди Бек да се събуди и да направи някоя от обичайните си глупости.

Пъг бе забелязал, че откакто бяха дошли във втората реалност, обичайното чувство за хумор на Накор е изчезнало. Дребният комарджия може би се чувстваше потиснат, защото дасатите се смееха единствено на болката и страданието. Но имаше и други причини. През последните седмици се носеше някакво отчаяние и обичайните навици на населението се променяха. Малцина излизаха слез залез-слънце и обикновено претъпканите улици сега бяха почти пусти. Низшите се спотайваха в сенките и тръпнеха от ужас от преминаващите воини. Жреците и йерофантите бяха изчезнали. Вероятно се бяха събрали в храма на Мрачния и подготвяха следващата ужасия.

Мартук и Хиреа бяха по-намръщени от обикновено и отговаряха само на директни въпроси. Пъг беше останал с впечатлението, че след Великото клане ще има момент на облекчение и сравнително спокойствие. Но не стана така. Градът беше пълен със слухове, но никой не знаеше какво ще последва, защото досега не се бе случвало нищо подобно. Загубата на два легиона беше без прецедент в историята на дасатите.

Вагонетката премина на по-ниска скорост.

— След малко слизаме — обяви Накор.

Изправиха се и когато стигнаха до една дълга платформа, скочиха от возилото.

— Насам — каза дребният комарджия.

Тръгнаха по един дълъг коридор и след малко Накор ги спря.

— Тук се загубих и не ме убиха само защото Бек се държа добре и никой не се усети, че липсвам. Скитах цял ден и открих това, което искам да ви покажа. Сега поне можем да идем направо там. Пъг, направи ни отново невидими. Магнус, искам да полетим право нагоре — махна към мрака над тях. — Много е високо. След това ще летим право напред, а после надолу към едно много мрачно място. Готови ли сте?

— Да — Пъг махна с ръка и задейства заклинанието за невидимост.

Магнус ги издигна и започнаха да набират височина, докато отвсякъде не ги обгърна мрак.

— Колко нагоре? — попита Пъг.

— Седемдесет и пет етажа, но по едно време се обърках, така че може да са седемдесет и шест, или седем.

Стигнаха до най-горния етаж и Накор ги насочи в нужната посока. Все още не виждаха небе.

— Колко голямо е това място? — попита Магнус.

— Огромно. Използвах най-добрите си трикове и успях да определя, че покривът е на още две хиляди стъпки нагоре.

— Кой би могъл да построи подобно нещо? — възкликна Пъг.

— И как? — добави Магнус.

— Според мен само боговете — отвърна Накор. — Старите богове на дасатите.

Пъг си спомни Некрополиса на Новиндус.

— Може би. Не мога да си представя смъртен да построи подобно нещо.

— И аз — каза Накор. — А имам огромно въображение.

Стигнаха до гигантска пещера.

— Много ли е дълбока?

— Мили — отвърна Накор. — Има асансьорно устройство, но ми отне много време да го намеря. Каквито и трикове да опитах, не успях да видя отсрещната страна. Все едно си в голям залив. Виждаш бреговете от двете страни, но не и хоризонта.

— Къде сме? — попита Магнус.

— Мислех, че вече сте се сетили. В храма на Мрачния. Той е там, долу.

Спускаха се през тъмнина, каквато Пъг дори не си беше представял. Не само че нямаше никаква светлина, а сякаш самият живот бе изсмукан от тъканта на реалността. Скоро в дъното се забеляза оранжево-червен блясък със зелен оттенък в краищата.

— Богът е там — каза Накор тихо, сякаш се боеше, че ще го чуят.

— Няма ли да ни види? — попита Магнус.

— Изглежда, че си има собствени грижи. Поне предния път не ми обърна внимание.

Продължиха надолу, докато не различиха нещо сред сиянието. От това разстояние приличаше на безформена черна маса, но когато приближиха, видяха, че се движи по краищата.

— Какво е това? — прошепна Магнус.

— Мрачният бог.

Пъг беше стъписан. Боговете на Мидкемия винаги се проявяваха в приблизително човешка форма. Нещото под тях нямаше никаква прилика нито с хората, нито с дасатите.

Беше огромно, поне стотина метра, и без определена форма. Сякаш бе мърдаща се течност, но с доста по-бавни движения. Приличаше и на коприна, полюшвана от вятъра. Нямаше цвят, но и не можеше да се нарече черно. Сякаш беше лишено от всички оттенъци, видими за дасатското око. Пъг го възприемаше като зло, макар че това описание беше твърде жизнено и придаващо смисъл. Не беше срещал подобно нещо… освен един път! Едва овладя напиращата паника.

Главата на съществото беше огромна и се издигаше над тялото на нещо като врат.

— Някъде отдолу трябва да има крака и ръце — каза той пресипнало. Магнус и Накор никога не го бяха чували да говори така.

— Какво има, татко?

Пъг огледа по-внимателно съществото и двете пламтящи петна оранжева светлина на мястото на очите. Около главата му подобно на корона играеха червени пламъчета.

— Знам какво е.

— Как така знаеш какво е? — попита Накор.

— Това не е бог, или поне не според нашите разбирания.

— А какво е? — обади се Магнус.

— Мрачният бог на дасатите не е от тази реалност, нито от другите. Това е същество от Бездната. Господар на Ужаса.

— Какво?! — възкликна Магнус и ги пренесе към ръба на дълбоката яма. Не знаеше много за Ужасите, но бе чувал достатъчно, за да разбере странния тон на баща си. Пъг беше уплашен. Нещо, което Магнус не бе виждал никога. — Какво търси тук?

— Аха — каза Накор. — Това обяснява нещата — изобщо не изглеждаше изненадан от това разкритие. Магнус видя, че комарджията се е съсредоточил върху Ужаса и наблюдава движенията му из ямата.

Усещаха как се надига странна и неприятна топлина. Червеникавооранжевата светлина отдолу сякаш се втечняваше и Ужасът седеше в средата на езеро.

— Виждате ли зелените пламъци на повърхността — попита разтревожено Пъг.

— Да — отвърна Накор. — Животът се опитва да избяга.

— Нима виждате жизнената енергия? — учуди се Магнус.

— Случвало ми се е и преди. Когато с майка ти помогнахме на Калис да унищожи Камъка на живота.

— Това е едно от подобренията на дасатското зрение — обясни Накор. — Това чудовище живее в море от пленени животи и се е раздуло. Като лакомник на пир, който никога не свършва, като кърлеж, смучещ кръв. Вижте!

На ръба на широката яма течеше някаква церемония. Десетина жреци се бяха подредили в две редици, а зад тях имаше воини в оранжеви брони, вероятно стражи на храма. Към тях се точеше дълга колона Низши. Жреците ги благославяха и ги хвърляха в ямата един по един. Низшите падаха и потъваха в течността, която явно се състоеше предимно от кръв.

Повечето плачеха, но някои опитваха да се съпротивляват. Стражите ги посичаха и хвърляха телата им при останалите.

— Ето там! — Накор посочи малък подиум, който бе издигнат за някое официално лице, може би дори за ТеКарана, за да наблюдава безкрайните жертвоприношения.

— Магнус, може ли да запомниш това място, така че да ни пренесеш веднага тук в случай на нужда?

— Според мен ще е по-добре да ни пренеса вън от тук веднага.

— И това също — прошепна Накор. — Съществото спи понякога, но не бих искал да се промъквам по трудния начин. Предния път се бях смесил с нещастните жертви и никой не ми обърна внимание.

— Как успя да се измъкнеш? — попита Пъг.

— С няколко трика. Хайде, време е да се връщаме. Не искам да оставям Бек без надзор.

— Накор, Бек ли е Богоубиеца?

— Може би. А може и да не е — отвърна дребният комарджия, докато Магнус ги издигаше нагоре. — Във всички случаи обаче има някаква роля. Когато съм сигурен, че е безопасно да го оставя, бих посетил някои места.

— Какви? — попита Пъг.

— В този храм има помещения с книги и свитъци, които никой не поглежда. Това е бил велик народ. Даже величествен. Мисля, че дасатите са построили тези сгради. Едно време са били като ипилиакците. Тук са живеели велики поети, музиканти, учени и архитекти. Вероятно са били почти като богове, преди да ги застигне този ужас.

— Толкова много неща няма да узнаем — въздъхна Пъг. — Как въобще това същество от Бездната е попаднало на този свят…

— По-добре да побързаме, Магнус — каза Накор. — Времето минава.

Магнус увеличи скоростта и бързо се издигнаха до ръба на ямата, след което започнаха да се спускат към вагонетката.

— Каквато и да е ролята на Бек, мисля, че трябва да опита да го убие.

— Нали каза, че не си сигурен дали е Богоубиеца — рече Магнус.

— Може и да не е, но трябва да опита.

— Откъде знаеш? — попита Пъг.

Дребният комарджия стана отново видим.

— Не съм сигурен. Има неща, които просто зная, без да имам представа как и откъде. Хайде, побързайте.

Пъг и Магнус също станаха видими и тръгнаха по тунела към рампата. Спогледаха се мълчаливо. Накор бе успял сам да свали заклинанието за невидимост.

Пъг се зачуди дали някога ще научи истината за странния дребосък.

16

Слънчевите елфи

Миранда изпищя.

Не можа да сдържи гнева си и хвърли съобщението на пода.

— Кралят няма да ме приеме!

— Разбираемо е — отвърна Калеб. — Татко е в лоши отношения с Короната от много години. Като се замисля, всъщност е в лоши отношения с всички благородници освен тези, които работят за Конклава.

— Аз съм ти майка! Не очаквам да разсъждаваш, а да се съгласиш с мен.

Калеб за момент замръзна, след което се засмя.

— Извинявай.

— Почвам да откачам — Миранда закрачи из кабинета на съпруга си. — Боя се, че няма да видя баща ти отново, въпреки всичките му обещания. Тревожа се за Магнус, че дори и за Накор. Калеб, наистина не знам какво да правя.

Калеб никога не беше виждал майка си толкова отчаяна. И беше искрена, като казваше, че е безпомощна. Трябваше да има някаква причина за това състояние.

— Какво има?

Тя седна зад писалището.

— Чудя се как ли щеше да постъпи баща ти? Дали щеше да се пренесе в покоите на краля и да го заплаши?

— Едва ли — усмихна се кисело Калеб. — Това са по-скоро твоите похвати, не татковите.

Тя го изгледа и се усмихна насила.

— Прав си.

— Според мен той щеше да говори с най-влиятелните благородници, които са благосклонни към нас.

— Тоест със стария лорд Джеймс или с Ерик.

— Джеймс ни се пада роднина. Това може да го накара да пледира пред краля. От друга страна, Ерик е стар другар на Накор и е виждал на какво са способни врагове като дасатите. Той се е бил при Кошмарния хребет.

Битката при Кошмарния хребет беше легендарна. Миранда беше наясно, че ветераните от Войната на студенокръвните отлично знаят каква е цената да не се подготвиш срещу нашествие. Ако дасатите не бъдеха спрени на Келеуан, нищо нямаше да им попречи да нахлуят и на Мидкемия. Проблемът беше, че малцина от тези стари ветерани бяха живи. Повечето вече прехвърляха осемдесетте и бяха заменени от младоци. За тях пък Войната на студенокръвните беше събитие от времето на дядовците им. Също като Войната на разлома или Войната на Джон Претендента. Просто поредното късче история, което не може да се повтори.

Миранда премисли думите на сина си. Отвън се чу чуруликане и тя вдигна поглед. На острова настъпваше красива утрин и слънцето пробиваше остатъците от нощната мъгла.

— Прав си. Трябват ни хора, които разбират риска. Ще изпратя вест на лорд Ерик. Но няма да се откажа от лорд Джеймс. Мисля да използвам посредник.

— Кой?

— Джим Дашър, внук му. Вече е навътре в нашите неща, след като откри съществата от бездната. Скоро ще се видим и ще го накарам да се намеси пред херцога на Риланон.

— Кога ще го видиш?

— Следобед. Тоест след час. Зависи колко на изток се падат Върховете на Куор.

— Интересно ми е какво ще откриете там.

Миранда отиде до сина си и сложи ръка на рамото му.

— Знам, че не ти е приятно да командваш тук. Освен това ти отмъкнах и Лети, така че остана без помощник. Но тя трябва да вникне във всичките дейности на Конклава, ако ще поеме твоята работа.

— Да поеме моята работа ли?

— Мислиш, че не знам колко ти е трудно? Ти винаги си бил единак, Калеб. Не знам дали защото нямаш магическа дарба, или просто такава ти е природата. Зарадвах се, когато доведе тук Мари и момчетата, защото се притеснявах, че няма да си намериш половинка. Не бих имала нищо против, ако един ден ме дариш и с внуци, защото Магнус определено не показва такива признаци.

Калеб се засмя, разчувстван от притесненията на майка си.

— Аз съм зрял мъж, както казват в Ябон. Направил съм много избори, различни от заложените от теб и татко. Нямаше да съм ваш син, ако не бях стигнал до същото заключение. Ние служим, защото това е наш дълг.

— Благодаря ти — прошепна тя.

— Не се тревожи за Магнус — добави Калеб. — Той беше влюбен… веднъж.

Тя кимна. Една младежка любов беше разбила сърцето на Магнус и той се бе отдръпнал от интимните аспекти на живота. Миранда се притесняваше като всяка майка, но често си повтаряше, че самата тя бе създала семейство едва след като навърши двеста години.

— Трябва да тръгвам. Нямам търпение да видя тези Куор. Учудващо е, че за тях няма никаква информация в библиотеката на баща ти. Като се има предвид колко томове наследи от дядо ти и колко събра впоследствие… — тя си пое дъх. — Странно.

— Преди да заминеш, само да изясним: какво ще правим с Кеш и другите кралства?

— Източните кралства не са от значение. Там имаме съюзници, но те са бедни на ресурси. Кеш има дълг към нас, защото ги спасихме от Варен. Те ще се отзоват. Боя се обаче какво ще стане, когато поискам следващата услуга.

— Бежанците?

— Да. Ще са милиони. Повече от населението на Кеш и Кралството, взети заедно. Никой владетел не би приел толкова чуждоземци с неясна лоялност. Трябва ни друго решение.

— Уинет?

— Равнините щяха да са перфектни, ако баща ти не беше заселил оцелелите сааурци там. Засега сме в мир, защото не се срещаме. Ако разположим до тях няколкостотин цурански воини, нещата ще излязат от контрол.

— Ами Западните острови?

— Архипелазите след Островите на залеза ли? Стават, ако искаш да живееш в колиба от клони и да ядеш риба. Но за възстановяване на цяла нация… — тя въздъхна. — Трябва ни празен свят.

— Има ли такъв?

— Баща ти щеше да знае — отвърна Миранда с неприкрита горчивина.

Калеб замълча. Знаеше, че родителите му се обичат, но като при всяка женена двойка, и двамата се дразнеха от някои качества на другия. Пъг мразеше това, че Миранда често си правеше собствени планове, без да се съобразява с решенията на Конклава. Тя дори поддържаше собствена агентурна мрежа. Миранда пък завиждаше на Пъг за широките му познания за другите светове. Въпреки могъществото си тя бе посещавала само Келеуан и Пътя, а нямаше да стигне и до там, ако не беше съпругът й.

— Скоро ще тръгна към селището на Слънчевите елфи. Върви да закусиш и се върни.

Калеб кимна и се прозя.

— Съжалявам. Станах още по тъмно.

Миранда се усмихна. Знаеше много добре, че Калеб винаги става призори. Загледа докладите на бюрото. Беше й трудно да се съсредоточи.

Пъг й липсваше повече, отколкото си бе представяла. А и това налудничаво пътешествие… Бяха се разделяли и преди, но винаги уверени, че ще се видят отново. Този път не беше толкова сигурна. Съпругът й имаше тайна. Нещо, което бе забелязала още при срещата им по време на Войната на студенокръвните. Дълбоко в себе си таеше нещо, за което отказваше да говори, но тя го познаваше добре. Понякога го засичаше да гледа нея или момчетата някак странно. Сякаш се опитваше да прогори образите им в съзнанието си, уплашен, че няма да ги види повече.

Надигна се от стола. Не издържаше вече. Калеб нямаше да се сърди, когато разбереше, че е тръгнала. Тя затвори очи за секунда, представи си къде точно в укреплението иска да отиде и се пренесе там.

— Миранда! — възкликна Томас. — Мислех, че си се отказала.

— Никога — отвърна тя с храбра усмивка. Каквито и тревоги да имаше, нямаше да позволи на другите да ги видят. Първо, защото мразеше да демонстрира слабост, и второ, защото Конклавът трябваше да вдъхва увереност в съюзниците си. Тези елфи бяха все още твърде подозрителни. Присъствието й тук беше необходимо, за да се спечели напълно доверието им.

Миранда се огледа. В селището се долавяше някаква промяна, но не можеше да разбере каква точно. Може би така й се струваше просто защото беше оживяло.

— Лейди Миранда… — почна Кастданур. Лицето му сияеше от щастие.

— Само Миранда.

— Миранда, народът ми ви е задължен. Лорд Томас ни разказа как сте му помогнали да унищожи съществата от бездната. Те ни тормозеха от години и дадохме множество свидни жертви.

Миранда погледна Томас. По свъсеното му лице разбра, че е по-добре да не зачеква някои неща. Например защо Слънчевите елфи не са се обърнали към другите за помощ. Дебатите за независимостта, упорството и глупостта трябваше да бъдат оставени за по-добри времена. В момента имаха по-належащи грижи.

— За мен беше удоволствие. Всъщност Томас ни отърва от тях. Аз просто разчистих след него.

— Беше необходимо — отвърна воинът. — Иначе можеше да се върнат. Сега трябва да се притесняваме само за слабостта в тъканта на вселената, която им е позволила да се промъкнат.

Тя стисна зъби, за да не каже, че най-способният човек да открие пукнатината във вселената е на друг свят, в друга реалност! Вместо това само кимна.

— С ваше позволение ще накарам най-талантливите ни магьосници да работят с вашите заклинатели по този проблем.

Томас кимна и се обърна към Кастданур.

— Готови сме.

— Тогава ме последвайте — старейшината махна на двама елфи да се присъединят към тях.

— Кастданур, не мисля, че имаме нужда от ескорт.

Старият елф кимна и пак махна на двамата, този път да останат. Докато излизаха от укреплението, Миранда видя, че новодошлите са започнали да възстановяват запуснатите части.

— Явно новите ви сънародници се чувстват като у дома си.

— Те са наши братя и сестри. Върнаха ни това, което бяхме загубили, а вие ни отървахте от тормоза на онези същества. Ще видя как Баранор се преражда, преди да потегля на пътуване към отвъдното.

— Това е добре — Миранда изведнъж осъзна какво е различното. — Къде са Каспар и хората му?

— След завръщането на нашите братя и добрата работа, която свършиха за нас, решихме да ги освободим. Каспар и онзи, когото наричате Джим Дашър, доказаха, че са приятели на елфите. Върнах амулета на Джим и дадох друг на Каспар. И двамата са добре дошли, когато поискат.

Миранда въздъхна.

— Трябваше да говоря с Джим Дашър.

— До довечера ще са на морския бряг.

— Може да ги настигнем, след като приключим тук — предложи Томас.

— Няма нужда — отвърна Миранда. Вече заобикаляха укреплението и тръгваха нагоре в планината. — Ще настигна Дашър в Ролдем.

Тръгнаха по една пътека и след половин час Миранда установи, че не може да се сравнява с елфа и могъщия Драконов господар. Въпреки тежката броня Томас сякаш нарочно забавяше крачка, за да могат да го настигнат. Миранда малко се подразни и реши да използва магия. Едно незначително заклинание за левитация смъкна тежестта от краката й и тя все едно вървеше по равна морава, а не по стръмния склон.

Продължиха по почти незабележимата пътека още около два часа и излязоха на широка поляна.

— Тук започва истинското царство на Куор — каза Кастданур.

— Спомням си — каза Томас.

Миранда го изгледа въпросително.

— Понякога спомените на Ашен-Шугар се връщат сами. За някои не се сещам, докато нещо не ги отключи — Томас стоеше с юмруци на бедрата и очевидно се опитваше да се ориентира в обзелите го чувства. — Спомням си…

Ашен-Шугар се спусна от небесата и обяви на събралите се:

— Вече сте свободни. Правете каквото искате!

Елфите, или едел, което на техния език означаваше „народа“, сведоха глави пред бившия си господар. Останалите от Драконовото ято бяха тръгнали на бой срещу новите богове, но владетелят на Орлови предели беше поставил съдбата им в собствените им ръце.

Имаше още освободени раси, а други пристигаха през портали в тъканта на реалността.

— Наближава голям сблъсък — извика Ашен-Шугар и благодарение на магията гласът му стигна до всички. — Вземете този свят и го направете ваш!

Народът избра различни пътища. Тези, които пазеха знанията и мъдростта, елдар, поведоха своите последователи и изградиха дом в горите, по-късно наречен Елвандар. Тези, които ги последваха, бяха наречени елфи на Светлината, еледел, и от тях произлизаха първите крале и кралици.

Други решиха да последват стремежа за власт на бившите си господари. Бяха наречени елфи на Мрака, моредел.

Трети бяха обзети от ужас, защото се чувстваха изоставени от владетелите си. Те започнаха да скитат като подивели кучета и бяха кръстени Лудите елфи, или гламредел.

Някои заминаха отвъд моретата и избраха да живеят сред други раси. Забравиха собствената си природа и се отчуждиха. Това бяха Отвъдморските елфи, оцедел.

Високо, във Върховете на Куор, Ашен-Шугар откри същества, които бяха толкова свързани със сърцето на Мидкемия, че дори валхеру не ги закачаха. Те живееха високо в планините и бяха свързани със самата същност на живота. Безобидни и нежни създания, които бяха загадка и за най-могъщите Драконови господари, и за най-мъдрите сред еледел. Тяхното съществуване не можеше да се обясни, но имаше важна цел, която можеше да се усети само интуитивно.

В подножията на върховете живееха загорели от слънцето елфи, които трябваше да пазят това необикновено място от неприятности. Валхеру ги наричаха пазителите, или тиритедел, но самите те предпочитаха името аноредел — Слънчевите елфи.

Ашен-Шугар се обърна към тях накрая.

— Вие сте свободни, но трябва да продължите да изпълнявате задачата си, защото ако нещо се случи с Куор, този свят ще загине — и с тези думи се обърна и отлетя.

Томас примигна.

— Спомних си.

— Какво? — попита Миранда.

Той поклати глава.

— Много неща. Да продължаваме.

Кастданур кимна и тръгна през ливадата. В другия й край започваше пътечка. Томас го последва. Миранда остана най-отзад. Щом стъпи на пътечката, спря и потръпна. Всичко беше променено. Самият въздух беше различен. Цветовете бяха по-ярки, звуците по-хармонични, а вятърът разнасяше екзотично ухание. Миранда потръпна от удоволствие. Имаше чувството, че се случва нещо прекрасно.

Не беше пътувала толкова, колкото съпруга си, но не се впечатляваше лесно. Това място обаче можеше да повали на колене и най-обръгналия пътешественик. Усети, че в очите й напират сълзи от цялата тази красота. Не можеше да я опише с думи, защото пейзажът не се различаваше от този само преди минути, но в него имаше нещо невероятно. Можеше да види живота! Жизнените енергии на всички същества. Дърветата светеха с лек блясък, а птичките в небето искряха. Насекомите бяха като мърдащи се скъпоценни камъни. Тя проследи една колона мравки, които събираха сок от кората на някакво дърво. Изкачващите се приличаха на диаманти, а слизащите — на смарагди.

— Какво става?

— Куор го правят — отвърна Томас. — Хайде.

Миранда си пое дъх, съсредоточи се и последва стария елф и Драконовия господар. Томас беше като жарко слънце, ако задържеше погледа си твърде дълго. Направо излъчваше неудържима мощ. Кастданур, от своя страна, беше като догарящ огън. Пламъците му бяха взели да стихват, но все още излъчваше приятна топлота.

Приближиха се до горичка в закътана долинка.

— Куор се появиха в началото на Войните на хаоса — каза Томас. — Или поне Ашен-Шугар няма спомен отпреди това. Войната се проточи. Нямам представа дали е било седмици, години или епохи. Самата същност на съществуването се е променила. Когато срещнали Куор, валхеру мигновено разбрали, че има нещо, което дори те няма да посмеят да оспорят.

Пред горичката спряха.

Дърветата бяха гигантски, с цветове, които нямаха място на този свят, а листата им пееха на лекия ветрец. В клоните им се рееха кристални отломки, отразяващи всички цветове на дъгата. Във въздуха се носеше смес от аромат на цветя и подправки, едновременно познат, но и неземен.

Навсякъде се лееше музика. Странни мелодии, свирени на непознати инструменти. Толкова тихо, че едва се долавяха сред шумоленето на листата и падащите капки роса.

— Какво е това място? — прошепна Миранда, сякаш се боеше, че гласът й ще развали магията.

— Царството на Куор — отвърна Кастданур.

— Това е едно от най-големите чудеса на нашия свят — добави Томас и посочи някакви приближаващи се фигури. Бяха зелени, с хуманоидна форма, но с по-издължени глави, без коса и с остри челюсти. Имаха заострени уши и дълги тънки крака. Бяха облечени с къси туники от някакъв кафяв материал, пристегнати с колани на кръста, и носеха сандали от нещо като тръстика. Имаха черни очи и малки нослета, а формата на устата им придаваше постоянно изненадано изражение. Държаха дълги пръчки — може би жезли, а може би копия.

Зад тях вървяха светещи създания.

Миранда не можеше да ги опише. Приличаха на колони от кристал, светлина или енергия, но някак си се разбираше, че са интелигентни същества. Те бяха източникът на всички чудеса. Леката музика се излъчваше от тях, а светлината им придаваше невероятните оттенъци наоколо. Вероятно странните аромати също идваха от тях.

Кастданур се обърна към Томас.

— Ездачо, трябва да изчакаш тук. Те не могат да търпят досега до хладния метал. Лейди, ще дойдете ли с мен?

Миранда го последва, поразена от чудесата наоколо.

Кастданур се поклони с уважение пред първото зелено същество.

— Миранда, това са Куор — и заговори на някакъв непознат напевен език.

Съществото отвърна по същия начин, но гласът му звучеше като тръстикова флейта. То също наклони глава и Миранда видя, че вратът му е слабо подвижен. Кожата му приличаше на кора на растение.

Кастданур посочи колоните светлина.

— Това са господарите на Куор, Свен-га ри.

Миранда нямаше думи. Тези същества излъчваха красота.

— Кастданур… — усети се, че шепне. — Какво са Свен-га ри?

— Не знам. Те са нещо невероятно, което съществува от зората на времето.

— Никога не съм чувала за Куор или Свен-га ри, а съм живяла много години. Бродя още отпреди да се родиш, но никога не съм виждала подобно нещо.

— Малцина са виждали — обади се Томас зад тях.

Миранда внезапно осъзна нещо.

— Те не са от този свят.

— Да, не са. Но са част от него — отвърна Томас.

— Как е възможно? — Миранда бе поразена от красотата на светещите създания. Носеха се на около стъпка от земята и бяха високи десетина-дванадесет стъпки. Бяха заострени в двата края и по-широки в средата. Някои бяха по-високи, други по-широки, но всички излъчваха светеща аура. Около главите им кръжаха разноцветни светлинки. Имаше зелено-златисти, сребристосини, червено-бели и най-различни комбинации. Гледката беше зашеметяваща.

— Никой не знае — каза Томас и пое дълбоко дъх, сякаш се опияняваше от въздуха. — Ако на света има добро, то се намира тук. Тези същества се уникални. Не знам откъде, но чувствам с костите си, че ако нещо се случи с тях, последствията за света ще са катастрофални.

— Могат ли да ме разберат?

— По някаква причина те не могат или не искат да използват човешка реч — каза Кастданур. — Куор говорят от тяхно име.

Миранда кимна и се обърна към Томас.

— Значи затова настоя да се срещнем с магьосниците и жреците и беше толкова притеснен от появата на Ужасите.

— Да. Това, че децата от Бездната са влезли в нашия свят, е тревожно, но самата им поява точно на това място е вече ужасяваща.

— Защо? Какво ще направят? — попита Миранда.

— Ще изсмучат всичко тук. Светът ще се промени… или дори по-лошо…

— По-лошо?

— Кастданур, кажи й.

— Ние, както и валхеру, вярваме, че тези същества са свързани със сърцето на Мидкемия. Ако нещо се случи с тях, светът ще бъде наранен и ще загине.

Изведнъж очите на Миранда се напълниха със сълзи и тя възкликна:

— Какво ми става?

— Свен-га ри говорят с теб — отвърна Кастданур.

— Това са били единствените същества, които валхеру са уважавали и може би дори са се грижили за тях. Никога не се опитали да ги подчинят или наранят, което е уникално за тях като раса. Не ги разбирали, но не били неподатливи на чудесата им. Това може би е бил единственият път, в който валхеру се разчувствали — Томас за момент се замисли. — Според мен Свен-га ри говорят чрез чувствата.

— Да — отвърна Миранда. Очите й бяха пълни със сълзи, гласът й трепереше. — Бих дала живота си за тях.

— Така се чувства всеки, който ги срещне — каза Кастданур.

— Трябва да тръгваме — обади се Томас.

Миранда не искаше да се откъсне от приятната топлина, която излъчваха тези същества, но се налагаше. Тримата тръгнаха обратно и постепенно чувствата взеха да избледняват. Когато излязоха от Горичката на Куор, както я бе нарекла, нещата се върнаха в рамките на нормалното. Тя си пое дъх и разтърси глава, за да проясни мислите си.

— Дали това е някакъв защитен механизъм?

— Ако беше така, за какво щяха да се нуждаят от Куор, а те от нас? — отвърна Кастданур и погледна Томас. — Валхеру не случайно са ни направили пазители.

Воинът сви рамене.

— Спомените ми са непълни, но в думите ти има мъдрост. Аз лично не бих оставил съдбата на света в ръцете на Свен-га ри. Няма гаранция, че дасатите и Ужасите ще реагират като нас на прекрасните им песни.

— Съгласна съм — отвърна Миранда. Преди да тръгне от Острова на чародея беше почти отчаяна, но сега усещаше, че устремът й се е подновил. Закле се, че няма да позволи тези чудесни същества да бъдат наранени.

Тръгна надолу с нов хъс. Наближаваха ужасни събития, но тя нямаше да се крие по ъглите и да гледа как всичко, което обича, загива. Напротив, щеше да срещне противника в битка и да даде всичко от себе си, за да спаси този свят.

17

Прелюдия

Валко замахна.

Противникът му беше опитен и успя да парира, но се откри и младежът го промуши с върха на меча си. Завъртя се бързо, търсейки нов враг, и за малко щеше да бъде повален от удар отгоре. Блокира, като хвана дръжката на оръжието с две ръце, след което приклекна и посече краката на нападателя. Извъртя се, разсече гърлото му и се огледа за следваща схватка.

Неговите хора едва удържаха пълчищата на ТеКарана. Въпросът как бяха открили седалището на Кръвните вещици и ръководството на Бялото трябваше да почака. Може би имаше предател или пък някой заловен член не бе издържал на мъченията. Във всички случаи непоправимото беше станало. Дори да успееха да победят, което в момента беше съмнително, трябваше да избягат и да се разпръснат. Това щеше да предизвика сериозни трудности в координацията на Бялото.

Валко махна на двама от бойците на Бялото да подсилят десния фланг и огледа обстановката в големия двор. Кръвните вещици се бяха вкопчили в битка с половин дузината жреци, които придружаваха воините на ТеКарана.

Облечените в черно-червени брони нападатели не бяха проблем. Бойците на Валко бяха по-добри. Но надеждите за победа угасваха, защото жреците сякаш вземаха превес над вещиците, а воините на Бялото не можеха да се борят срещу магия.

Внезапно прозвуча нечовешки писък и насред битката се появи някакво същество, поне два пъти по-високо от дасатите. На раменете му имаше мантия от пушек, а кожата му излъчваше синкава светлина. Косата на Валко настръхна от енергията, която се излъчваше от него.

Съществото размаха дългите си ръце, черните му нокти оставяха пушещи рани, където удареха. Първата му жертва беше един от бойците на Валко, но след това счупи с ръка врата на жрец, който тъкмо бе убил една вещица.

— Назад! — извика младият благородник.

Беше забелязал, че повечето хора около чудовището са от противниците, и веднага реши да се възползва от възможността. Нареди на мъжете си да се изтеглят и остави дворцовите стражи да се оправят със съществото. Кръвните вещици губеха двубоя с жреците и затова той нареди на четирима от воините си да им помогнат.

Те се подчиниха безпрекословно.

Валко нямаше командващ ранг в Бялото, но след започването на нападението преди петнадесет минути спонтанно бе застанал начело и останалите се подчиняваха. Не беше най-опитният воин, но като лорд на Камарийн бе най-високопоставеният благородник. Освен това бе признат за един от най-добрите ученици на Хиреа. Беше успял да удържи катастрофалното положение и сега сякаш имаха шанс да спечелят.

Стига да откриеше как да се справи с чудовището.

Въобще и не помисляше за отстъпление. Това не беше в природата на дасатите. Беше просто — или побеждаваш, или умираш. Но Валко не гореше от желание да жертва живота си — нито живота на останалите — безцелно. Със задоволство откри, че воините, които бе пратил срещу жреците, са си свършили работата. Така сестрите можеха да си починат малко, докато противниците се биеха с чудовището.

Валко изтича до Аударун, която беше изхабила цялата си енергия в битката.

— Какво е това същество?

— Никога не съм чувала за подобно нещо. Дори не знам кой го призова. Жреците изглеждат също толкова объркани като нас.

Младежът махна на хората си да се прегрупират и те се подготвиха за защита на вещиците. Бяха останали само шепа от воините на ТеКарана и Валко се вгледа в опитите им да наранят съществото, за да открие някаква слабост. Сестрите зад него започнаха да напяват със затворени очи — опитваха се да проучат чудовището чрез магия.

То вече почти се бе справило с дворцовите стражи. Валко искаше всичките да загинат, но ги уважаваше за проявената храброст.

Скоро последният останал боец започна да отстъпва и Валко се подразни, когато неколцина от хората му се разсмяха при тази проява на страх.

— Стига! Колкото и да е забавно да видим как този страхливец ще умре, имаме по-важни грижи. Например как да победим това същество.

— Не мога да открия някаква слабост — каза Лурин, която бе застанала до него.

— Не трябва да си тук — отначало бе възприел трудно идеята, че има сестра, но впоследствие започна да открива у Лурин приликите с майка им и се привърза към нея, което беше едновременно приятно и плашещо. Сестрите служеха за скрепяване на съюзи с могъщи фамилии, не бяха нещо, за което да си загрижен.

Нещата, които бе научил от майка си, сега разкриваха нова и плашеща перспектива. Валко откри, че го е грижа за тези наоколо. Целта му беше не само да победи чудовището, но и да защити вещиците и воините, служещи на Бялото. Тези чувства му създаваха вътрешен конфликт вместо простото желание да убие всичко пред себе си.

Внезапно се появиха Мартук, Хиреа, двамата човеци и още четирима воини. Онзи, когото наричаха Пъг, веднага започна заклинание.

Чудовището мигом бе обвито от енергиен купол. По купола се появиха кристали, които излъчваха ярки лъчи и се свързваха един с друг, образувайки мрежа.

Същество се хвърли към мрежата и от рамото му изригна пламък. То нададе болезнен писък, от който Валко настръхна отново. Чудовището продължи да се блъска, но всеки път се нараняваше повече.

Валко го гледаше с нарастваща погнуса. То продължаваше да се стрелка из енергийната клетка, а по тялото му цъфваха димящи рани.

Пъг каза нещо на Магнус и той пристъпи напред и започна друго заклинание. От ръцете му се изстреля енергиен импулс и удари чудовището. То изпищя за последен път и избухна в сребристочервена светлина. В двора се разнесе неприятна миризма на изгоряло.

Двамата магьосници бяха унищожили съществото за по-малко от минута. Мартук и Хиреа гледаха смаяно. Дългогодишният им опит не ги бе подготвил за подобно нещо.

Пъг и Магнус бяха оставили Накор при Бек и бяха побързали към мястото на срещата, но откриха, че са изтървали Мартук и Хиреа. По зазоряване градът се бе оживил, защото бе дошла дългоочаквана команда за мобилизация. Всички воини трябваше да получат нареждания от ТеКарана по обед на следващия ден.

Магнус бе използвал способността си, за да ги пренесе до градината, а малко след това дойдоха Мартук и Хиреа. След кратка дискусия решиха, че трябва да открият Валко, защото отсъствието на младия лорд на Камарийн щеше да се забележи на сбора. Все пак Пъг успя да ги информира какво са открили в храма на Мрачния.

Мартук огледа касапницата на двора.

— Всички трябва да се махнат. Веднага.

Аударун плесна с ръце и извика:

— Пригответе се за евакуация — обърна се към Мартук и Валко. — Имаме план за такива случаи. Знаехме, че рано или късно слугите на Мрачния ще открият това убежище.

Невредимите вещици се втурнаха да приготвят най-ценните вещи, а петте ранени лежаха, където бяха паднали. Мартук ги посочи и Аударун кимна.

Старият воин извади меча си и тръгна към ранените. Те бяха затворили очи и стоически очакваха смъртта си.

— Защо? — попита развълнувано Пъг.

— Пътуването ще е трудно — отвърна Аударун. — Ако ги оставим, жреците може да извлекат информация, въпреки твърдостта им. Всички знаем риска и бихме предпочели да загинем, вместо да станем предатели.

— Предателство — каза Хиреа. — Сред нашите редици има предател. Тази атака е твърде добре организирана, за да е плод на случайността. Освен това се случва само няколко дни, преди да нахлуем в света на хората. Мрачният иска да си подсигури тила, преди да започне нашествието.

Пъг се обърна към Аударун.

— Може ли да откриете предателя?

Тя кимна.

— Имаме начини, след като знаем, че трябва да търсим — вещицата повика една от по-младите сестри и й даде нареждания. Жената кимна и се отдалечи. — Готово. Ако предателят не е избягал или загинал по време на атаката, ще го открием.

— Него? — попита Магнус.

— Сестрите преминават през дългогодишно обучение, човеко. Трябва да е някой Низш мъж, защото тук нямаме жени.

— Какво беше това нещо? — попита Валко.

— Същество от бездната — отвърна магьосникът и огледа следите от клането. — Какво точно стана?

— Призори съгледвачите съобщиха, че отряд от дворцовата охрана и група жреци приближават по рядко използвания южен път. Аударун каза да запазим спокойствие, защото подобни групи са минавали и преди, без да разкрият илюзията. Аз обаче наредих на нашите воини да се подготвят.

— Мъдро решение — Хиреа видимо беше доволен от съобразителността на ученика си. Повечето младежи щяха да атакуват, без да изчакат да се уверят дали е необходимо.

— Явно се знаели къде да търсят — каза Пъг.

— От това, което се вижда, си личи, че са дошли подготвени — допълни Магнус.

— Да — каза Аударун. — Отпуснахме се, защото останахме скрити толкова много години. Може би досега просто не сме били достатъчно силни, че да привлечем внимание.

Мартук се приближи към тях и застана до Валко.

— Ще трябва да дойдеш за всеобщата мобилизация. Лордът на Камарийн трябва да се присъедини към Садхарин. Хиреа ще се върне при Опустошителите.

— Не — отсече Валко.

Мартук се намръщи.

— Как така?

— Време е.

— За какво говориш? — попита Хиреа.

— Едва ли ще има друг момент, в който толкова воини от обществата, дворцовата и храмовата охрана да отсъстват. Те ще са в друга реалност — Валко се обърна към Пъг и Магнус. — Вие доведохте Богоубиеца, а аз съм избран да убия ТеКарана. Когато неговите хора се появят тук, ще решат, че членовете на Бялото са избягали и се крият по дупките като майки и деца. Вместо това ние ще съберем силите си и ще ударим ТеКарана, когато изпрати войските си през портала.

— Водачите на обществата ще видят, че някои от воините им липсват, но ще предположат, че са загинали при Клането. Когато този отряд не се завърне, може би ще заподозрат някои от нас, че сме от Бялото — очите на Валко горяха със страст. — Време е! Мартук, разпространи слух, че съм мъртъв. След това се свържи с нашите хора, но им напомни, че е важно да са потайни. Ще изчакаме, като криещи се деца. След това ще ударим ТеКарана точно когато е най-сигурен в победата си!

Воините се развикаха одобрително, включително Мартук и Хиреа, и Пъг осъзна, че макар да бяха по-разумни от останалите представители на расата си, те са само на крачка от това да се превърнат в кръвожадни главорези. Тук очевидно бе намесено някакво пророчество и Валко нямаше да отстъпи.

Пъг се обърна към сина си.

— Тук няма какво повече да направим. Можем само да се надяваме, че майка ти е подготвила цураните за предстоящото и е успяла да унищожи Лесо Варен.

Магнус уважаваше майка си и упорството й, когато захапеше някаква задача, но се съмняваше, че би успяла да се справи с некроманта.

Овациите заглъхнаха и Валко се обърна към тях.

— А вие какво ще правите?

Пъг се замисли. Почваше да се убеждава, че времето му на този свят изтича.

— Ако ще действате срещу ТеКарана, Накор трябва да реши какво да прави с Бек — не беше сигурен дали младежът е предреченият Богоубиец. Имаше много неща, които не разбираше, включително причината да дойдат в този свят. Нямаше представа дали Накор може да хвърли светлина върху тези мистерии. Но във всички случаи не искаше да изоставя дребосъка, а щеше да върне и Бек на Мидкемия, ако не му бе писано да загине тук. — Надявам се, че ще успеете да свалите ТеКарана и да разклатите властта на Мрачния. Аз трябва да си тръгна, защото вашите воини ще атакуват света, който едно време смятах за свой дом. Така че засега ще дойда с вас.

Валко прецени думите му и кимна.

— Може ли да ни пренесете с магия?

— Ако искате да се върнем в градината, мога да взема петима — каза Магнус. — Ще се наложи да направя няколко курса.

— Веднъж ще е достатъчно — отвърна Валко. — Ще вземеш само мен, Мартук, Хиреа и баща ти — обърна се към останалите воини. — Придружете сестрите до новото им скривалище. Пазете ги! Ако ние не успеем, вие ще сте семената на новото Бяло.

Воините отдадоха чест на младия лорд.

— Да тръгваме — каза Валко. — Имаме много работа и съвсем малко време.

— Достатъчно ясно ли се изразих, лорд Ерик? — попита Миранда.

Ерик фон Даркмоор се отпусна в голямото си кресло и въздъхна.

— Да, Миранда. Дори да не беше, Накор нямаше да си прави труда да ме поддържа жив, ако ситуацията не беше критична. Този факт е достатъчен сам по себе си, за да гледам крайно сериозно на всяко предупреждение от Конклава — той се размърда и направи гримаса.

— Добре ли си?

— Не. Умирам отново — погледна през прозореца към любимата си гледка. Слънцето залязваше над пристанището на Крондор. — Нямам нищо против смъртта, но самото умиране ме съсипва — той посочи големия сандък до леглото си. — Моля те, отвори го и ще намериш една малка стъкленица. В торбичка от черно кадифе.

Миранда отвори сандъка и извади торбичката. Ерик внимателно развърза връзката и хвана стъкленицата. Махна запушалката и изля съдържанието в устата си. После остави стъкленицата на масата.

— Край. Това беше последната доза. Свърших еликсира на Накор, който ме държеше в добра форма… като за стотинагодишен.

— Мислех, че си по-близо до деветдесет — каза Миранда.

— Истината не бива да разваля драматичния ефект — отвърна той с усмивка. Лицето му започна да възвръща цвета си и бръчките взеха да изчезват.

— Колко време ти остава?

— Не знам. Може би няколко месеца — Ерик въздъхна. — Уморен съм. До мозъка на костите. Седемдесет и пет години служа на Короната. Вече заслужавам почивка.

— Всички заслужаваме — Миранда реши да не зачеква темата, че тя и съпругът й се борят със силите на злото още отпреди Ерик да се е родил. Все пак той беше служил предано и бе изнесъл своя дял битки. Никога не се беше женил, нито имаше деца. Това правеше живота му доста по-тъжен в сравнение с нейния. Освен това беше остарял, докато тя продължаваше да прилича на жена в края на тридесетте.

Ерик плесна с длани по облегалките на креслото.

— Не мога да направя нищо по повод на първото ти искане. Кралят е непреклонен. Той не храни добри чувства към съпруга ти, а още по-малко към цураните.

— Защо? Империята и Кралството са в мир след Войната на разлома. Цураните дори ни помогнаха в битката при Сетанон. Имате повече неприятности с Кеш, за последните десет години, отколкото с цураните за цял век.

— Ти не говориш за няколкостотин или за няколко хиляди бежанци. Става дума за милиони. Повече цурани от населението на Кеш и Кралството, взети заедно. Никой херцог няма да ги приеме. Кой ще ги изхранва?

— Те могат да работят. Те са добри занаятчии и фермери.

— Те са от друг свят. Дори графът на Ламът няма да е доволен, а той е от цуранско потекло! Те са твърде голяма заплаха.

Миранда знаеше какъв ще е отговорът, но беше длъжна да настоява.

— Ти колко ще вземеш?

— Аз? — херцогът се засмя и жизнеността взе да се връща по лицето му. — Ще си затворя очите, ако натикаш няколко хиляди в Ябон и Крудий. Няма да ми пука и ако пробуташ още няколко хиляди по селата около Зъбите на света. Да му мислят граничните лордове. Но няма как да бъда верен на клетвата си, ако не изпълнявам заповедите на моя суверен. Съжалявам, Миранда.

— Някакви идеи?

— Бих ти предложил Новиндус. Все още се възстановява от опустошенията на Изумрудената кралица и може да поеме много цурани. Ако искат, да завладяват целия континент. Тук няма да ни пука.

— Каспар е там в момента. Говори със свой приятел.

— Дано да има по-голям късмет, защото ти нямаш никакъв — той въздъхна отново, но този път от емоции, а не от умора. — Гарантирам ти, че и Джим Дашър Джеймисън няма. Дядо му е хитър и коварен, също като собствения си дядо, който си беше подло копеле. Той е лоялен на Короната, така както ти си отдадена на твоята кауза. Джим няма да повлияе на дядо си, който пък няма да повлияе на краля. Тоест няма да приемат нито един цурански фермер в Източните предели.

— А какво става с втората ми услуга?

Ерик се ухили.

— Това е друга работа — изправи се и Миранда видя, че годините му сякаш изчезват. Вече приличаше на мъж в средата на петдесетте. Все още във форма и опасен. — В Западните предели е бъркотия, но е време подчинените ми да си изкарат хляба. Ще се оправят и без мен.

— Какво предлагаш?

— На теб ти трябват генерали за цуранската армия, а аз съм генерал. Или по-точно — рицар-маршал, което значи, че командвам генералите.

— Принцът ще те пусне ли?

— Принцът ще се боядиса в зелено и ще отиде да танцува на площада, ако му кажа, че е добра идея.

Миранда се засмя.

— Едмунд не е лош човек. Но всеки с малко акъл ще ти каже, че е пратен тук като временен управник, защото е бездеен и в Изтока не ги е страх, че ще стане твърде амбициозен — Ерик внезапно стана сериозен. — Може би ще сме на ръба на гражданска война, когато се върна. Стига въобще да се върна. Заклевам те да пазиш тайна. Здравето на краля се влошава.

Миранда се разтревожи. Кралят беше млад и нямаше мъжки наследник.

— Какво му е?

— Никой не знае, но подозирам, че е нещо тежко. Всички доверени жреци вече го прегледаха и щях да се обърна за помощ към вас, но не мога да го убедя да ви се довери. Здравето му се влошава с всяка година. С кралицата нямат мъжки деца, а принцесата е на седем години. На трона на Крондор се въртят поредица братовчеди и кралят ги размества през няколко години, за да не станат твърде амбициозни.

— Ерик, какво ще стане, ако кралят умре утре?

— Принц Едмунд и още десетина роднини ще цъфнат в Риланон и ще изявят претенции за трона пред Събранието на лордовете. Всеки ще си има достатъчно поддръжници. Ще започне купуване и продаване на гласове, точно както старият ми приятел Ру въртеше далавери с житото и овеса. Доколкото ми е разправял, търговията е по-гадно нещо и от войната. Ако никой от кандидатите не постигне консенсус със Събранието, ще се отделят фракции и може да се стигне до сблъсък.

— Гражданска война.

— Да. Не сме имали такава от дълго време.

— Кой е най-близкият потомък на Кондуин?

— Труден въпрос. Лорд Хенри от Крудий. Хари е чудесен човек, но неговият прапрадядо Мартин, брат на крал Луам, се е заклел, че потомците му няма да изявяват претенции към короната. Навремето може да е било отлична идея, но сега ми се иска да си е държал езика зад зъбите — Ерик беше видимо раздразнен. — Хари би имал безусловната подкрепа на западните благородници, а и на част от източните. Само че мнозина от тях не могат да го подкрепят точно заради тази клетва. Така че единственият, който може да предотврати гражданската война, най-вероятно ще я предизвика, ако някой предяви претенции към трона от негово име.

— Не ти завиждам — каза Миранда.

— Единственият друг Кондуин е дете. Принц Оливър, син на починалия брат на краля, Ричард. Още е само на шест.

Миранда погледна през прозореца. Беше взело да се здрачава.

— Ще те оставям. Кога ще можеш да ми помогнеш с цураните?

— Трябва да довърша делата си и да посрещна моя наследник утре. Лорд Джон Девре от Батира ще пристигне към обед от Саладор. Ще трябва да изтърпя церемонията по предаване на поста и оттегляне от служба. Принцът ще настоява да ми даде земи, които няма да видя, та да ми носят доход, който няма да имам време да похарча. Накратко, ще се освободя след три дни.

— Ще дойда лично, за да те отведа до разлома — Миранда направи пауза. — Имам едно предложение.

— Кажи.

— Ако нещо се случи с краля, ще е разумно принц Едмунд да отиде в Риланон и да се провъзгласи…

— За регент на принц Оливър — усмихна се Ерик. — Вече го обсъдихме с лорд Джеймс.

— Накор каза, че си много умен за ковач.

Ерик я погледна тъжно.

— Има дни, а и утрешният се очертава такъв, когато наистина съжалявам, че не си останах ковач.

— Напълно те разбирам. Ще се видим след три дни.

— Да. Три дни.

Миранда изчезна. Ерик остана да седи умислен.

Каспар премести коня.

— Шах.

Генерал Пракеш Аленбурга въздъхна.

— Предавам се. Ти си най-добрият, с когото съм играл от години.

— Просто късмет — отвърна Каспар. — А и ти беше разсеян.

— Така е. Говорих с махараджата за твоето предложение.

Каспар очакваше отговора на махараджата. Беше пристигнал преди два дни и откри, че столицата на Мубоя е във възход. На хълма над града се изграждаше нов дворец, за да замени старата цитадела, която напомняше на Каспар за неговия дом в Оласко. Сякаш беше напуснал херцогството си преди векове.

— И той как реагира?

Аленбурга се облегна назад и сбърчи чело.

— Като се има предвид, че не си виждал обичния ни владетел, със сигурност знаеш как да го заинтригуваш.

— Това е опит, придобит в дългогодишно уговаряне на съседите да не те смачкат, докато кроиш планове как да ги завладееш — отвърна Каспар сухо.

Аленбурга се засмя.

— Много точно казано. Както предложи при предишната ни среща, махараджата ожени най-малката си сестра за втория син на краля на Оканала и така подсигури южната си граница. Но се оказва, че новата принцеса не може да търпи докосването на принца. Който, от своя страна, въобще не се занимава с нея, а предпочита да проиграва богатството на баща си и да го пилее по курви. Освен това се състезава със специално построени лодки, ако можеш да си представиш подобна глупост. Въобще, нашият владетел не е доволен от сегашното статукво. Така че предложението ти да приемем армия, готова да се закълне във вярност, и да я разположим по южната граница, е много примамливо. Но махараджата се притеснява доколко ще са лоялни тези войници?

Каспар сви рамене. Очакваше подобна реакция.

— Предполагам, че думата на един чуждоземец няма голяма тежест, но те са най-преданите хора, които съм виждал. Ако се закълнат на махараджата, ще са готови да си отрежат палците при негова заповед.

— Вярвам ти, Каспар. Мисля, че успях да те преценя добре при кратките ни срещи. Ти си бил много горд мъж, който се е смирил. Освен това си доста добър военен. Според мен си бил благородник.

— Добре си ме разчел.

— Ти никога не си ме лъгал. Може би защото не ти се е налагало. Иначе не се съмнявам, че щеше да си убедителен като млада курва, която се кълне в любов на някой богаташ.

Каспар се засмя.

— Вярно е, че съм премълчавал истината, когато ме е устройвало.

— Какво предлагаш?

— Ела с мен. Има неща, които не мога да ти кажа, но които трябва да знаеш. Ако аз съм те преценил правилно, ти си лоялен не само на владетеля, но и на народа си. Знаеш, че махараджата си търси претекст, за да довърши започнатото. Иска да завладее всичко до Града на Змийската река и да изгради империята си. Ти знаеш рисковете. Вие трупате сили, но същото правят и враговете ви, включително Оканала.

Аленбурга прокара ръка през сивата си коса.

— Каспар. Защо не приемеш службата при мен? Ще те направя мой заместник и ще командваш армиите на Мубоя.

— Загубих интерес към завоеванията преди известно време. Знам какво е, а знам как е и от другата страна.

— Тогава върви на служба при Оканала — засмя се Аленбурга. — Срещу теб ще ми е много по-интересно, отколкото срещу тези смешници. Единствената причина да не сме ги помели е, че ни свърши времето и ресурсите.

— И хората — Каспар си спомни мъртвите тела на Бандамин, жена му Йойхана и сина им Йорген и как командирът на обоза скърбеше над тях. — Останахте без хора.

— И затова реши да ни предложиш няколко хиляди ветерани?

— Нещо такова. Макар че ще са повече от няколко хиляди.

— Колко повече?

— Колко ти трябват?

Аленбурга се облегна и го изгледа съсредоточено.

— Подозирам, че имаш повече, отколкото ще са ми нужни.

— Повече, отколкото ще трябват на когото и да е.

— Колко повече?

Каспар усети, че надеждата му се изпарява.

— Генерале, доколкото знам в каква ситуация са цураните, може да се окаже, че няма да им остане голяма армия. Но ако са достатъчно умни, ще избягат навреме. Това би означавало около милион воини и три пъти повече цивилни с жените и децата.

— Четири милиона? — възкликна генералът с искрено изумление. — Каспар, нашето население е по-малко от милион.

— Знам. Съмнява ме, че на целия континент има повече от четири милиона.

— Всъщност колко са цураните?

— Не знам точно. Но според последните преброявания за данъците преди седем години са били около двадесет милиона заедно с робите.

— Човек понякога чува истории и слухове, но смята, че са твърде преувеличени. Като дете съм слушал за Войната на разлома. Беше почти като легенда. Тук, на изток, рядко идват търговци от вашия континент. Знаем, че сте там, но рядко поддържаме контакт. Войната на разлома беше невероятна история, за чужденци от друг свят, които нападат Островното кралство. Десетгодишна война с финален сблъсък. Почти като в легендите. Нито веднъж не чухме за стратегиите, логистиката и осигуряването на ресурси, които съпътстват една война. За нас това беше само приказка.

— Но не и за жертвите, генерале. Може да ти се стори невероятно, но познавам хора, които са преживели войната, както и следващата, която опустоши този континент, и за тях това не са легенди.

— Но милиони цурани?!

— Ще ти разкажа всичко, но нямаме много време.

— Каспар, знаеш, че вероятно ще препоръчам на махараджата да приеме поне част от бежанците ти, ако мога да съм сигурен, че ще се държат както трябва.

— Значи трябва да ги видиш — отвърна мрачно Каспар.

— Така ли? — Аленбурга го погледна над дъската за шах. — И как предлагаш да стане това?

— Уредил съм ти и целият ти щаб да вземете участие в нагледната демонстрация на цуранските бойни способности.

— Сега вече взе да ставаш нагъл.

Каспар се усмихна.

— Нека ти разкажа за дасатите — и спокойно заобяснява ситуацията на Келеуан. Минутите постепенно преминаха в часове. По някое време се появи адютантът на генерала, но бързо беше отпратен. Когато Каспар приключи с историята, вече бе настъпила нощ и палатът бе затихнал.

Генералът си пое бавно дъх.

— Невероятна история.

— Кълна се, че е вярна до последната дума.

— Милионна армия без ефективно командване?

— Имам нужда от теб. Цураните имат нужда от теб. Разполагам с офицери, но не са достатъчно. Имам един много опитен командир, отличен тактик и логистик — Ерик фон Даркмоор. Няма да излъжа, ако кажа, че аз не му отстъпвам. Но ни трябва стратег. Ако дойдеш на Келеуан и ни помогнеш да изградим защита, ще разбереш за какви воини ти говоря. Те са лоялни, корави и безстрашни. Само че ми трябва върховно командване, при това пълен щаб. И то бързо.

— Колко бързо?

Нещо на колана на Каспар започна да жужи и той бързо го откачи. Беше сигнално устройство, изработено на Острова на чародея по поръчка на Миранда. Всеки член на Конклава с военно образование носеше такова, от Каспар до Джоми, Серван и останалите момчета.

В момента жужаха устройствата на ключови офицери от Ролдем, Риланон и Крондор. Това означаваше, че дасатите са започнали нашествието си на Келеуан.

Каспар погледна твърдо генерала.

— Веднага.

18

Нашествие

Жената изпищя.

— Помогнете ми! — притискаше бебето към гърдите си. Беше покрита с кръв и някаква оранжева течност, непозната за скаутите.

Жената се приближи и конете запристъпваха нервно. Единият разузнавач слезе на земята и се приближи да погледне бебето. След това поклати глава и погледна спътника си. Детето беше мъртво.

Другият ездач отвърна с жест, че ще продължи с патрула, а другарят му да отведе жената до армейския лагер. Там имаше жреци, които щяха да й помогнат и да кажат молитва за бебето.

Първият разузнавач продължи да успокоява жената, а другият пришпори коня си по северния път. Преди два дни бяха получили сведения, че е било нападнато малко село в подножието на планината. Изпратиха най-бързия ездач на юг, а след това чрез магия вестта стигна до Свещения град. След няколко часа бе дадена заповед за мобилизация и започнаха да се събират воини от всички кланове. Сборният пункт бе малък кавалерийски пост на рода Амбукар близо до мястото на нападението. Местните конници бяха едни от най-добрите в империята и задачата им бе да патрулират из северните хълмове.

През вековете основната им цел бе да внимават за нападения на воините на тюн, така че бяха в добро състояние да отвърнат на дасатите. Ездачът изкачи един хребет и погледна на север. Пътят и селото, което се бе сгушило в една долинка, бяха част от обичайната му зона за патрулиране и той я познаваше по-добре и от лицето на сина си. Повечето сгради изглеждаха непокътнати, но в другия край на площада, до кладенеца, две пушеха, но това по-скоро се дължеше на кухненските огньове, отколкото на нападатели.

Жената, която бяха срещнали на пътя, бе единственото доказателство за атаката. Сто и двадесетте жители, служещи на клана Амбукар, бяха изчезнали. Скаутът беше опитен следотърсач и бързо разбра какво се е случило.

Селото беше ударено от отряд ездачи. Или поне така изглеждаше, макар че следите не приличаха нито на кон, нито на нийдра, нито бяха оставени от тюн. Той огледа по-подробно и видя следи от влачене. За момент ги гледа объркано, след което осъзна, че нападателите са омотали жителите в големи мрежи и са ги отнесли.

Беше твърде опитен, за да се съмнява в очите си, но в това нямаше смисъл. Като новобранец бе изкарал една кампания отвъд Кървавото море — сражаваха се срещу изгубените племена Цубар. Жестоките джуджета използваха хората като роби. Но никой робовладелец нямаше да влачи така стоката си, рискувайки травми и смърт. Обикновено пленниците се оковаваха в колона или се товареха на фургони.

Първото нападнато село беше на половин час езда. Ако побързаше, можеше да настигне ездачите — те щяха да се бавят заради пленниците. Пътят беше само един, защото от едната страна се спускаха бързеите на река Гагаджин, а от другата имаше стръмен склон. И беше тесен — можеха да минават максимум по трима ездачи или една каруца.

Скоро видя облаците прах отпред и разбра, че настига нападателите. Крайно време беше, като съдеше по кървавите следи. Ако селяните бяха нахвърляни в мрежите, както предполагаше, мнозина вече щяха да са мъртви. Задушени и смазани от тежестта на останалите.

От следващия хълм щеше да види селото. Скаутът пришпори коня си и го спря на билото.

Нападателите яздеха същества, каквито нямаше нито тук, нито на Мидкемия, и влачеха мрежи с натъпкани вътре тела. Слабите писъци показваха, че някои от клетниците са още живи. Това, което обаче привлече вниманието му, се намираше напред.

Над село Тастиано се издигаше сфера. Беше висока поне триста стъпки и сякаш бе заровена наполовина в земята. Това означаваше, че има диаметър шестстотин стъпки. Явно беше някаква магия, защото първият дасатски ездач мина през стената й като през пушек.

Двама от неприятелите се обърнаха и скаутът разбра, че са го забелязали. Ездитните им животни изглеждаха бързи и той също извърна коня си и го пришпори в галоп. Жребецът беше отгледан и за издръжливост, а не само за скорост, така че може би щеше да изпревари противника. Трябваше да отнесе предупреждение. В последните мигове, преди да се обърне, видя, че сферата се увеличава.

Великият Томатака изрече заклинание. Двамата дасатски жреци издигнаха защитна бариера, но единият бе изпепелен от огненото кълбо. Вторият отхвърча на почти тридесет стъпки и се удари в една скала, достатъчно силно, че да потроши костите си.

Битката продължаваше цяла сутрин. Хиляди цурански воини се стичаха в тесния проход, който водеше към закътаната долина. Бяха на юг от село Тастиано, което се намираше в склоновете на Стената, планинската верига, бележеща северната граница на империята. Един от двата основни притока на река Гагаджин течеше през тази долина.

Дасатите бяха подбрали добре мястото на десанта си, защото имаше само един достъп — тесен проход на няколкостотин стъпки над реката. Гагаджин течеше бързо и имаше стръмни брегове, което правеше невъзможно използването на лодки срещу течението. Ако тръгнеха на юг, нашествениците щяха да влязат в провинция Хокани и да заплашат старите имения на Минванаби, които сега принадлежаха на императорската фамилия. Оттам можеха да се насочат към град Джамар и после към Равнинния град и Залива на битката, където все още съществуваше оригиналният разлом, от който бе започнала войната с Мидкемия. Можеха да завият и на югозапад и да нападнат Силмани, най-северния град на Гагаджин, а оттам да се смъкнат към каквото бе останало от Кентосани, Сулан-Ку и старите имения на Акома, където се намираше императорът.

Томатака беше един от дузината магьосници, които бяха решили да се включат в тази ответна атака, щом научиха, че нашествието е започнало. Империята беше в хаос, макар че редът беше възстановен донякъде благодарение на императорските едикти. Десетки хиляди воини бяха потеглили в поход, но повечето щяха да пътуват още дни. Все пак първите няколкостотин навлязоха в прохода призори.

Великият се огледа. Ушите му все още бучаха от експлозията. Десетки дасати продължаваха да се изсипват от Черния купол. Беше непрогледен като нощта и с размерите на малка планина, откъдето идваше и името. Отвътре не излизаше никаква светлина и нямаше врати и прозорци, но дасатите преминаваха през стената без проблем.

Стотици цурани бързаха нагоре по прохода и жертваха живота си, за да спрат дасатското настъпление. Главата на Томатака още бучеше и той не можеше да им помогне с някакво заклинание. Реши да се изтегли назад, за да се поосвести. С тревога установи, че Черният купол се е разширил. Преди на ръба му имаше поразено от светкавица дърво и щръкнала скала. Сега вече бяха изчезнали от поглед. За последния час сферата се бе увеличила с десетина метра.

Той се обърна и заслиза покрай настъпващите воини. Някъде долу имаше кавалерийско подразделение. Конете бяха рядкост на Келеуан, но благородните фамилии поддържаха известен брой. Разбира се, нямаше да ги жертват в щурм нагоре по тесния проход. По-скоро ги пазеха в случай, че дасатите достигнат равнините.

Магьосникът знаеше, че това ще се случи. Беше видял как се бият воините им и как гинат сънародниците му. Империята, а и целият свят, не можеха да разчитат само на цуранската храброст и отдаденост.

Новоназначеният Върховен главнокомандващ Пракеш Аленбурга огледа помещението. В древни времена тук бяха живели лорд Сезу и легендарната му дъщеря Мара, известна по-късно като Господарката на Империята. Аленбурга не разбираше напълно значението на тези имена, но бе започнал да оценява дълбочината на цуранската история. Всичко на този свят говореше за древни времена и дълбока традиция. Това бе велик народ и той бе обзет от някакво странно уважение. Може би защото неговата нация бе млада и не страдаше от историческите капани, с които се сблъскваха цураните.

Аленбурга се поклони на императора. Все още го болеше глава от заклинанието, с което предната вечер бе научил цурански само за час.

— Залагам живота си, че ще понеса голямата отговорност, която поставяте в ръцете ми, ваше величество.

Император Сезу, кръстен на последния управник на този род, наклони глава.

— Ние ви благодарим, главнокомандващ — огледа помещението. До Аленбурга стояха Каспар от Оласко и Ерик фон Даркмоор. Зад тях беше импровизираният им щаб — Джоми, Серван, Тад, Зейн и още множество офицери от Кеш, Ролдем и Кралството. Две от момчетата щяха да служат като адютанти на Каспар, а другите двама на Ерик. Императорът кимна и на щаба. — Благодарим и на вас, които дойдохте да защитите нашия свят.

Владетелят се обърна към цуранските благородници, които се бяха стълпили в другия край на помещението. Залата вършеше работа на провинциален благородник, но бе малко тесничка за имперското командване.

— Благодарим и на оцелелите наследници на великите родове за вашето разбиране. В тази тежка ситуация трябва да се доверим на чуждоземците. Затова нареждаме да им се подчинявате безпрекословно в тази война. Сега вървете да подготвите войниците си, защото сме в страшна опасност — пое си дъх и каза високо и ясно: — За Империята!

— За Империята! — извикаха събраните благородници. Каквото и да мислеха за новия си главнокомандващ, щяха да стиснат зъби и да се подчиняват.

— Пригответе се за поход, ваши благородия. Свободни сте — каза генералът.

Всички се обърнаха към императора.

Владетелят седеше спокойно, но пръстите му бяха побелели от стискане на трона. Аленбурга разбра, че е нарушил протокола, и сведе глава.

— Ако Небесната светлина позволи…

За момент императорът не помръдна, след което кимна.

— Ще се съберем след един час, през което време искам да се подготвят сведенията от разузнаването. Всички воини трябва да са готови за поход максимално бързо. Логистичната подкрепа също трябва да бъде уредена. Ще действаме рязко и решително.

Цуранските благородници се поклониха като един и излязоха от помещението. Аленбурга се обърна към хората от Мидкемия.

— Трябва да обсъдим някои неща. Командната верига е в този ред: Каспар, Ерик и генерал Шавон. Ако нещо се случи с мен, Каспар застава начело — обърна се към младия владетел и заговори с искрено съжаление: — Ваше величество, простете ми бъдещите нарушения на протокола, но трябва да си вършим работата. Ще ми позволите ли?

— Разбираме. Ще наблюдаваме мълчаливо.

Каспар кимна на генерала да продължи. Двамата бяха измислили титлата върховен главнокомандващ по две причини. Първо, за да се покаже, че Аленбурга няма никакви амбиции, и второ, за да се избегнат подозренията, че титлата на Военачалник и Властелин на войната е присъдена на чужденец. Въпреки задаващото се нашествие това можеше да предизвика брожения сред традиционалистите.

Обикновеното население тепърва чуваше мълвата за унищожаването на Съвета и все още не знаеше за десанта. Аленбурга огледа помещението.

— Трябва ни план, но преди това трябва да сме наясно с ресурсите си — обърна се към заместниците си. — Какво знаем досега?

Каспар посочи картата.

— Пробивът е тук, в малка долина на двадесет и пет мили нагоре по реката. Около десет хиляди цурански воини се приближават от две посоки, тук и тук — той посочи реката и източните планини. — Ако дасатите пробият защитната линия, могат да тръгнат във всяка посока. Според мен най-добре за тях ще е да продължат на юг, по пътя покрай реката. След като свършат бързеите, ще могат да я ползват за придвижване и да транспортират припасите си по нея.

— Не мисля така — каза Ерик.

— Защо? — попита Аленбурга.

— Ще трябва да установят нов пост надолу по реката, а това ги поставя в риск. Те са по-добри воини, но засега ние ги превъзхождаме като численост. Ако ги заобиколим във фланг, тилът им ще се окаже в реката.

— Според мен ще тръгнат на запад — пръстът му посочи западните равнини. — След това ще завият на юг и ще нападнат Силмани. Там има само пасища и ферми.

Аленбурга се втренчи в картата, опитваше се да си представи терена.

— Аз бих избрал това място — той посочи източно от град Силмани. — Ако се ориентирам правилно, там има няколко брода и голяма гора на юг, от която да си набавят дърва за обсадните машини. Така няма да се притесняват от коя страна им е реката, ако контраатакуваме.

Джоми започна да се върти и след като никой не му обърна внимание, прочисти гърлото си.

— Капитане, искате да добавите нещо? — каза Аленбурга, без да се обръща. Момчетата бяха временно повишени, за да имат повече авторитет пред цураните.

— Генерале, не се обиждайте, но не мислите ли, че пропускате нещо?

— Какво?

— Тези дасати не са хора, нали?

— Какво точно искате да кажете? — попита нетърпеливо Аленбурга.

— Ами… цураните се по-различни от нас, но все пак са хора. Можем да предположим как ще мислят. Но дасатите са нещо друго. Ами ако не им пука за жертвите при пробива или не им трябват дървета за обсадни машини? Тогава какво, сър?

Генералът се намръщи.

— Момчето е право. Насреща ни не е човешка армия — обърна се към императора. — Ваше величество, има ли как магьосниците ви да ни пренесат до фронта, за да огледаме със собствените си очи?

— Веднага ще наредя, генерале.

Аленбурга благодари и добави:

— И да донесат нещо за пиене, докато чакам. Главата ми все още кънти като наковалня.

Ерик се ухили.

— Знам какво имаш предвид.

Слугите донесоха столове и освежителни напитки. Докато чакаха появата на магьосник, новите цурански командири започнаха да се опознават.

— Вижте там! — посочи Каспар.

Беше на следващата сутрин и офицерите от щаба наблюдаваха разширението на река Гагаджин от един хълм. Аленбурга погледна в указаната посока и видя, че нова колона дасатски воини се включва в схватката.

— Явно са отворили нов портал в сферата — каза Миранда, която стоеше до Каспар.

Черният купол вече заемаше по-голяма част от долината и се извисяваше над околните хълмове. Продължаваше да расте, точно както бе предрекла Миранда след пристигането си от Мидкемия. Тя и още стотина цурански магьосници бяха опитали всички налични заклинания срещу сферата, но без никакъв ефект. Това, което бе научила при бягството си, явно не можеше да се използва в този случай. Очевидно жреците на Мрачния бяха намерили начин да контрират човешката магия.

— Проклятие! — възкликна Аленбурга.

— Какво има? — попита Ерик.

— Фон Даркмоор, какво е съотношението на жертвите? — попита върховният главнокомандващ.

— Двадесет към едно.

— По-скоро тридесет — обади се Каспар.

— Цураните са най-безстрашните воини, които съм виждал — каза старият генерал от Мубоя. — За мен е чест да ги командвам — и кимна на лорд Джеурин Анасати, който беше почти дете, но в момента управляваше едно от най-влиятелните семейства в империята. Бяха го взели в щаба по политически причини, но момчето се оказа добър ученик и Каспар го бе зачислил към другите си адютанти, Тад и Зейн. Младият лорд прие комплимента на генерала мълчаливо.

— Но не искам да пилея живота им напразно — продължи Аленбурга. — Каспар, искам да заемеш позиция южно от хълмовете, където реката навлиза в равнините. Трябва да си достатъчно далече, за да не те нападнат, но и достатъчно близо, за да може да ги отрежеш, ако тръгнат да те заобикалят от югоизток или югозапад. Досега не съм видял кавалерия и обсадни машини, така че очаквам пехотен щурм — според Миранда и другите магьосници дасатските жреци бяха намерили начин да държат армията жива достатъчно дълго, за да си свърши работата, но не можеха или не искаха да го прилагат към ездитните животни и машините. Миранда бе обяснила защо дасатите трябва да стоят в сферата или да използват магия на открито — заради разликата в енергийното състояние. Аленбурга бе схванал основната концепция и нямаше нужда от подробности. След като излезеха от сферата, воините се опияняваха от енергията и след няколко часа умираха.

— Ще се справим, освен ако не ни нападнат с летящи килимчета — каза Каспар.

— Има още нещо. Искам да измислиш план, с който да ги забавиш. Трябва да прекосят тази територия за три дни, а не за един. Можеш ли да го направиш?

Каспар кимна.

— Вече имам идея.

— Добре. Накарай един от магьосниците да те прехвърли там и почвай да проучваш терена.

Каспар се подчини, а Аленбурга продължи да наблюдава конфликта. Оценяваше мълчаливо всяка схватка и се възхищаваше на героизма на цураните. По едно време заговори тихо, така че да го чуят само Ерик и Миранда.

— Ако имах десет хиляди от тези войници, щях да завладея цял Новиндус. Каква зашеметяваща храброст!

— Ще загинат до един, за да спасят света си — каза Ерик.

Аленбурга понижи глас още повече.

— Не могат.

Ерик погледна новия си командир. Бързо беше преценил, че Аленбурга е един от най-добрите стратези на своето време и заслужава не само подчинение, но и приятелство.

— Защо? — попита той също толкова тихо.

Аленбурга се обърна към Миранда.

— Дасатите отварят нови портали при всяко разширяване на Черния купол, нали?

Тя кимна.

Ерик пребледня.

— Това значи, че мащабът на атаките им ще се увеличава.

— Като дете не бях силен в математиката, но сферата удвоява големината си всеки път, нали?

Миранда кимна отново.

— Това е експоненциално.

— Значи, че ако днес има четири разлома, утре може да са осем, след седмица шестнадесет, а до месец шестдесет и четири?

— Вместо десетки дасати тук ще пристигат хиляди — отвърна Миранда.

Аленбурга кимна, сякаш това потвърждаваше най-лошите му страхове.

— Трябва да се прегрупираме. Нашите мъже умират ненужно — видя червен проблясък до ръба на сферата. — И не само войниците. Миранда, изтегли магьосниците ни.

Миранда не беше свикнала на военния протокол и не скочи да изпълнява заповедта.

— Защо? Точно те нанасят по-големи щети на дасатите.

Генералът й обясни търпеливо:

— Вярно е, но когато се уморят от убиването на воини, стават лесна плячка за жреците. Доколкото знам, дасатите имат много повече жреци за жертване, отколкото ние магьосници. Освен това имам за тях по-важна работа от мятането на огнени топки.

— Каква? — настоя Миранда.

— Рядко ми се налага да се обяснявам. Но ти не си войник и ще ти разясня, за да може после да предадеш думите ми на цуранските магове. В момента най-голямото ни предимство е теренът. Аз не го познавам, но лорд Джеурин и полевите командири са наясно. Трябва да се възползваме от това. Другото предимство, което може да ни дадете и за което всеки генерал би продал душата си, са мигновените комуникации. Ако цуранските магьосници не смятат, че е под достойнството им, ще могат да предават заповедите ми на различните части. Плановете рядко оцеляват след първия час на битката. После печели командирът, който се ориентира по-добре и успее да разположи силите си правилно, дори да отстъпва по численост.

— Значи мислиш, че можем да победим дасатите?

— Не. Това е невъзможно. Губим тридесет войници срещу един техен. Засега имаме предимство в магическата мощ, но маговете се изтощават. Рано или късно ще загубим прекалено много и жреците ще пометат останалите. Не, можем единствено да ги забавим и да ти дадем повече време.

— За какво?

— Да спасиш колкото се може повече хора. Ние ще загубим. Не можем да спасим този свят без някаква божествена намеса. Трябва да се евакуираме.

Миранда замълча за момент.

— Разбирам. Ще се върна в Събранието и ще започна да разработвам план за евакуация максимално бързо.

— Не знам къде ще ги сместиш, но всеки, който остане тук, ще загине — каза старият генерал от Мубоя.

Миранда изчезна, а Аленбурга видя, че Ерик фон Даркмоор го гледа въпросително.

— Какво?

— Мислиш да останеш, нали?

— А ти?

— Аз съм по-възрастен от теб, нови приятелю. Ако някой ще остава, по-добре да съм аз.

Аленбурга се усмихна.

— А аз, нови приятелю, не мисля, че ще мога да се върна при моя владетел, да слушам местните клюки и политически интриги и да знам, че съм се отказал твърде рано. Нямам желание да умирам, но ако ще оцелея, то ще съм последният, преминал през разлома, а ако загина, то ще е спасявайки колкото се може повече хора.

Ерик кимна и го потупа по рамото.

— Ще ми се да те бях срещнал по-рано.

— И аз. Омръзна ми да падам на шах от Каспар, а доколкото чувам, ти си доста по-слаб играч.

Въпреки касапницата долу Ерик се засмя. Само след миг обаче веселието му се стопи.

Мартук, Хиреа и Магнус гледаха как Пъг затваря очи.

— Опитвал съм това нещо само на моя свят, при това едва няколко пъти. Не знам дали ще успея.

Пъг се мъчеше да използва магическо зрение, за да види какво се случва в убежището. Преди малко в градината на Делмат-Ама се бе чул силен шум. Сякаш стотици хора бягаха отгоре и вдигаха по-голяма глъчка от Великото клане.

Зрението на Пъг си проби път през почвата и той вече виждаше какво става. Никога не беше наблягал на този тип заклинания и нямаше голям талант, но само за миг успя да схване ситуацията.

Отвори очи и каза:

— Убиват наред.

— Кой? — попита Мартук.

— Всички. Легионът на ТеКарана подкарва хората към Черния храм. Все едно гонят дивеч към ловджии.

Мартук и Хиреа се спогледаха.

— В нашата история никога не се е случвало подобно нещо… — старият инструктор поклати глава. — Трябва да направим нещо.

Пъг се облегна назад, уморен от заклинанието.

— Мисля, че трябва да изчакаме още.

— Защо? — попита Мартук и се изправи, сякаш бе готов да се качи горе и да надникне сам.

— Ако провеждаш такава мащабна операция — каза Пъг с нетърпелив тон — и знаеш, че някои от Низшите са много добри в криенето, какво ще направиш?

Мартук мълчеше.

— Ще оставиш воини, които да се появят по-късно и да ги изловят, след като излязат от скривалищата си, глупако — каза Хиреа.

Мартук сякаш щеше да се нахвърли срещу стария си другар, но след кратка вътрешна борба пусна дръжката на меча и седна на един стол. Овладя гнева си и се обърна към Пъг.

— Какво предлагаш?

— Да изчакаме. Скоро ще мине и втората вълна.

— А след това?

— Ще се опитаме да открием някак си Валко, както и Накор и Бек. Трябва да сме бързи, защото Мрачният вече се задейства. Жертва десетки хиляди, за да разшири нашествието на Келеуан. Сигурен съм, че ще избие целия свят, ако се наложи.

— Целият свят?! — възкликна Хиреа. Пъг му беше обяснил за Ужаса, който се представяше за Мрачния бог на дасатите, но той все още не можеше да схване пълната концепция.

— Защо не? — отвърна Магнус. — Има още единадесет свята. На Косриди има милиони дасати за убиване, като свърши тук. А след това може да се прехвърли на някой от следващите.

— Как стигнахме дотук? — попита старият инструктор.

— Поколения наред сте живели в лъжи и манипулации — отвърна Магнус.

Пъг кимна и каза:

— Нека ви разкажа за Войните на хаоса — и започна да им обяснява за видението си в Кулата на изпитанията на Келеуан и за всички истории, които бе научил впоследствие. Борбата на двата слепи бога, възходът и падението на валхеру, битката при Сетанон. Говореше, без да преувеличава, а воините го слушаха мълчаливо.

— Мислиш ли, че тази война се води и тук? — попита Мартук накрая.

— Мисля, че тя съществува във всеки аспект на реалността. Това е една и съща битка. Балансът във вселената е нарушен и ние се борим да го възстановим. Винаги ми се е струвало нелогично това да е двубой само между доброто и злото, защото те не могат да съществуват едно без друго. В противен случай биха се обезсмислили. В моята реалност няма място, доминирано от злото, като дасатската империя. Но ето, че вие, агентите на Бялото, се мъчите да върнете баланса. Защото злото не може да съществува без контраста на доброто.

— Не разбирам — призна Хиреа. — Но ще приема обяснението ти.

— Не е просто — каза Магнус. — Някъде в миналото се е получил пробив между цялостната вселена и Бездната. Оттам е дошло нещото, което наричате Мрачния. Той е изкривил баланса толкова много, че е успял да измести вашето божество на злото и е заел неговото място. След това силата му е нараснала и е прогонил останалите богове.

Магнус знаеше, че Пъг бе споменал за талноите на Мидкемия.

— Сигурно така и няма да разберем кой им е предложил убежище на нашия свят. Може би ако се завърнат… балансът в тази реалност ще се възстанови по-бързо.

Отгоре се чу шум и всички замръзнаха. Отново се разнесоха звуци на ожесточено преследване.

— Ще може да тръгнем скоро — каза Пъг.

— Надявам се Валко и неговите хора да са в безопасност — обади се Магнус.

— Трябва. В противен случай всички сме загубени — отвърна Хиреа.

— Къде са те? — попита Пъг.

— Подготвили сме едно място за подобен случай. Не е ползвано досега. Близо е до древния вход на палата, който ще ни отведе в покоите на ТеКарана. Планът е да нахлуем вътре, да убием ТеКарана, преди стражите да ни пометат, и да вземем престола.

— Да вземете престола ли? — попита Пъг. — В какъв смисъл?

Мартук и Хиреа са спогледаха.

— Все забравям, че въпреки маскировката ви липсват сериозни познания за нашата култура. Ако убия моя приятел в битка, е едно. Тогава ще донеса чест и слава на моето общество и мога да взема всичко от трупа. Но ако убия баща си, ставам глава на клана и вземам титлата. Както стана с Валко, когато уби Аруке. Ако успея да взема главата на суверена си, всичко негово става мое.

— Ако Валко убие владетеля, той ще стане новия ТеКарана — дообясни Хиреа. — Защо мислиш, че управниците се обграждат с фанатично верни талнои?

— Но това означава… — започна Магнус.

— Че някой трябва да убие Мрачния — довърши Пъг. — Иначе царуването на Валко ще е кратко.

— Какво предлагаш? — попита Аленбурга.

— Цураните са най-храбрите войници, които съм виждал, но им липсва организация над ротно ниво. Координирането на този план може да е трудно — Каспар погледна младия Джеурин Анасати. — Приятелю, имам тежка задача за теб.

— Каквото заповядате, господарю.

Цуранското командване се намираше в шатра, издигната на половин миля от мястото, където реката се спускаше в равнините. Прахът от битката вече се виждаше, а скоро щяха да чуят и шума. Дасатите изтикваха цураните постепенно и Каспар търсеше вариант да забави настъплението, както бе поискал генералът. Миранда и половин дузина магьосници се бяха появили след началото на евакуацията и бяха готови да помогнат с каквото могат.

Генералът се обърна към Каспар, който говореше с младия цурански благородник.

— Искам да пресрещнете авангарда тук — той посочи между сегашното им местоположение и първите хълмове от двете страни на реката. — Искам и две подразделения, с колкото войници съберем от двете страни. Лорд Джеурин, вие ще започнете да отстъпвате бавно, като подмамвате дасатите. А ние ще ги обградим и ще ги притиснем.

Младият благородник отдаде чест и излезе да даде нареждания на подчинените си.

— Ами тези, които идват след авангарда? — попита Каспар.

Аленбурга се обърна към Миранда.

— Можете ли да ги забавите за около час?

Тя въздъхна.

— Ще опитаме.

— Как върви евакуацията?

— Зле. В момента отварят втори разлом, към Новиндус, но ще отнеме поне ден. Единственият отворен в момента е в тясна стаичка в Събранието и прекарваме твърде малко хора. Освен това те излизат на остров в Морето на сънищата, в спорната зона между Кеш и Кралството. Добрата новина е, че хиляди цурани се отправят към разломите и когато ги задействаме, ще могат да преминат.

— Хиляди — повтори Ерик фон Даркмоор тихо, но премълча това, което си мислеха всички. Ако не се случеше чудо, щяха да загинат милиони цурани.

Три часа след обяд беше дадена заповед за отстъпление и оцелелите цурани започнаха да излизат от каньона. Дасатите ги последваха, но спряха, когато видяха строената в равнината армия.

Тридесет хиляди войници бяха разделени на три отряда. Облаците прах отзад показваха, че идват още, и командирът на дасатите разбра, че се изправя срещу достоен противник. Досега беше просто клане, в което неговите воини имаха тотално предимство, но им беше трудно да се приспособят към енергийното ниво на тази реалност. За всеки убит от цураните имаше по двама болни, които трябваше да се върнат в Черния купол. Там жреците се грижеха за тях и убиваха най-отслабналите.

Въпреки това през портала продължаваха да прииждат нови воини, а сферата се разширяваше. Каспар и останалите офицери смятаха, че там вече е разположен пълен щаб.

От разказите на Миранда за нейното пленничество знаеха, че това не е просто място на десант, а началната точка, от която щеше да почне трансформацията на света, за да стане годен за дасатите. Хората от Мидкемия съзнаваха съвсем ясно, че техният свят е практически на една крачка от Келеуан.

— Скоро — каза Ерик. Бяха достатъчно далеч от бойното поле и нямаше да участват в схватка, освен ако планът не се провалеше тотално, но той бе изтеглил меча си по навик. Беше участвал пряко в твърде много битки и имаше нужда да го чувства в ръката си.

Миранда и останалите Велики се бяха разположили на един хълм в западна посока, откъдето имаха добра видимост. Трябваше да изчакат уговорения сигнал, да атакуват тила на колоната и да нанесат максимални поражения. Срещу тях, скрита в една долина, се намираше цуранската кавалерия. Шест хиляди конници, готови да ударят при заповед.

— Идват! — каза Аленбурга.

Дасатите се приближаваха, но с бавна крачка, а не с обичайния устрем.

— Добре — каза Ерик. — Приеха гамбита.

— Да се надяваме, че никога не са играли шах.

Каспар се ухили.

— Да се надяваме, че младият ни лорд ще удържи хората си да не реагират като цурани.

Дасатите се приближаваха бавно към чакащата армия.

— Стрелци! — извика главнокомандващият. В този момент му се искаше да има поне няколко катапулта и требушета.

Развя се флаг и рота стрелци лашики изпрати залп стрели във въздуха. Дасатите явно не познаваха този елемент от военното изкуство. Стотици воини паднаха пронизани. Останалите просто ги прегазиха и продължиха марша си напред.

Аленбурга понечи да даде нова заповед, но Каспар го спря.

— Чакай!

— Колко още?

— Една минута. Сега!

Аленбурга даде знак на Джоми, който чакаше на кон в подножието на хълма. Младежът кимна и смуши животното към отстъпващите цурани. Имаше само една задача и знаеше какво точно да прави, но това не намаляваше притесненията му. Там, където отиваше, щеше да стане доста напечено.

Последва нов залп стрели, а Джоми стигна до лорд Джеурин.

— Заповед от главнокомандващия. Сега е моментът!

— Настъпление! — извика младият господар на Анасати. — Напред!

Цураните бяха получили точни инструкции за ролята си в битката. Тези в центъра знаеха, че почти сигурно ще загинат, но като един пристъпиха напред. Врагът бе по-силен от всичко, което бяха срещали, и бе решен да затрие всичко на този свят.

Каспар се обърна към останалите на наблюдателния пост.

— Започва се.

19

Контраудар

Пъг даде сигнал.

Отново бе изпратил зрението си напред. Пътят бе чист, без очевидни капани.

— Време е — каза той на Валко. — Сега или никога.

Мартук, Магнус, Хиреа и Пъг бяха изминали опасния път от градината на Делмат-Ама до скривалището на Валко, грамадно помещение, което събираше около хилядата воини на Бялото.

Заповедите бяха прости, но им бе трудно да ги приемат. Беше им наредено да не се бият, а да се скрият. Да се спотайват като жени и деца, докато не получат други нареждания.

Съобщенията се пренасяха от верни на Бялото Низши. Въпреки годините подготовка за малко щяха да закъснеят. Половин дузина ключови пратеници бяха загубени в масовия лов на жертви за Мрачния. Стотина воини бяха загинали в бой с дворцовите стражи. Всеки боец, останал в града след мобилизацията, се смяташе за враг. Лоялните бяха далече и се подготвяха за нашествие на Келеуан. В града бяха останали само хората на ТеКарана и храмовата охрана.

Валко извади меча си и нареди на бойците да са тихи и предпазливи. Пъг се учуди на дисциплината, защото обикновено дасатските воини не признаваха неща като предпазливост и тишина.

Някой дръпна една ръчка, част от стената се отмести и разкри тъмен тунел нагоре. Валко тръгна напред. Пъг за пореден път бе впечатлен от дасатското зрение, което им позволяваше да се движат без факли.

Навлязоха в тъмнината.

Каспар даде сигнал на Серван и той пришпори коня си, сякаш го гонеха хиляда демона. Беше извадил меча си, но задачата му бе да предаде съобщение на притиснатия Анасати, който удържаше тежестта на дасатското настъпление. Успя да се добере до лорд Джеурин и изкрещя:

— Сега! Сега, милорд!

Цуранският благородник бе само на седемнадесет. По време на клането на Съвета семейството бе загубило главата си, тоест баща му, първия съветник и военния командир. Въпреки огромната загуба младежът демонстрираше интелигентност и решителност. Беше готов да се защитава, но не бързаше да влиза в схватката, докато не получи разрешение. Сега трябваше да отстъпва с бой, но вече нямаше нужда войниците му да умират, докато го защитават. Той отдаде чест на Серван и извика:

— Отстъпвай в ред. Отстъпвай!

Серван го видя да се втурва напред през отстъпващите войници, които се опитваха да задържат устрема на стотиците дасати. Младежът беше отприщил яростта от убийството на баща си. Прескочи един от повалените си хора и посече дасата, който го беше пробол.

— Назад! — викаше Джеурин. — Отстъпвайте бавно!

Друг дасатски воин се хвърли напред, но мъжете от двете страни на лорда го посрещнаха. Индивидуално цураните бяха по-слаби, но се бяха обучавали заедно с години, а и защитаваха младия си господар. Единият пое тежък удар с щит и падна на колене, но другият се възползва от възможността и прониза дасата под мишницата. От раната бликна фонтан оранжева кръв, а тримата цурани отстъпиха нова крачка.

Дасатът опита да вдигне меча си, но не можа.

Оръжието се изплъзна от пръстите му и той падна на колене. Един от войниците щеше да пристъпи напред, за да го доубие, но Джеурин го дръпна за яката на бронята.

— Не! Отстъпвайте. Бавно! — огледа се и промърмори учудено: — Работи! Планът на чуждоземеца работи.

Цураните натискаха от всички страни, освен в центъра, където Джеурин отстъпваше. Това принуждаваше дасатите да вървят напред, като повече не можеха да вземат участие в боя. Само гледаха безпомощно как цураните съсичат тези пред тях. Ако продължаваха да настъпват, само щяха да избутат собствените си хора към чакащите цурани.

Най-старшият командир се оглеждаше, несигурен какво да предприеме. Дасатите никога не бяха изпадали в такава ситуация.

Аленбурга наблюдаваше сцената със задоволство.

— Този младеж е достоен за имперските почести — каза той на Каспар и Ерик.

— Всички са достойни — отвърна Ерик.

Дасатите бяха притиснати още по-натясно и Аленбурга очакваше момента, в който авангардът щеше да бъде откъснат от основните сили, идващи от Черния купол.

— Сигнализирайте на Миранда, че е време! — каза той, когато моментът настъпи.

Един от близкостоящите войници започна да размахва зелено знаме.

Миранда видя сигнала и каза високо:

— Сега!

Дузина Велики се издигнаха във въздуха с абсолютна координация. Всеки от тях вдигна по още двама магьосници и така тридесет и шестимата имаха чудесен изглед към падината между реката и хълмовете. Дасатите бяха разкъсали линиите си и тези в падината се чудеха какво става с битката на по-малко от половин миля от тях, а командирите им не можеха да решат как да действат. Миранда не беше военен специалист, но бе наблюдавала достатъчно битки, за да разбере, че дасатите са по-зле от цураните с координирането на голяма армия. Не беше съвсем наясно с плана на Каспар, но оттук се виждаше, че сработва.

— Напред! — извика тя.

Тридесет и седемте магьосници полетяха във формация към дасатите и започнаха да изсипват смърт от небесата.

— Гледайте! — викна Джоми.

В далечината, от другата страна на битката, се виждаха стълбове пушек, колони огън и ярки светлини. Тад се усмихна.

— Никога не дразнете Миранда.

— Хайде — каза Зейн и махна към командния пост. — Трябва да се връщаме.

Бяха заедно за пръв път от месеци и се наслаждаваха на новите си постове, макар все още да не можеха да свикнат. Джоми беше най-самоуверен, но и четиримата съзнаваха, че са неопитни младежи, натоварени с голяма отговорност.

След нападението срещу Съвета цуранското командване беше опустошено. Малкото останали опитни благородници бяха разпределени на ключови места в империята и не присъстваха днес. Повечето фамилии бяха загубили не само главите си, но и съветници, командири и други служители, които щяха да са безценни в тази война.

Сега десетки хиляди войници чакаха заповеди от чужденци, предадени от други чужденци на неопитни командири, които бяха съветвани от воини с ранг на сержанти. Малкото останали ветерани бяха разположени на ключови места със задачата да координират атаките.

— Засега планът работи — каза Зейн и посочи към скупчените дасати.

Успяха да се доберат до шатрата невредими.

— Стрелци! Прицелете се! — извика генерал Аленбурга.

Най-добрите стрелци в империята — лашиките, стреляха с парабола, та стрелите да падат директно върху позицията на противника. Дасатите не носеха щитове и бяха безпомощни.

Джоми спря коня си, скочи на земята, подаде поводите на един слуга, изтича до щабните офицери и отдаде чест.

— Генерале, заповедите са предадени. Очакват вашия сигнал.

— Не още — отвърна възрастният командир от Новиндус.

Каспар погледна Аленбурга и Ерик и видя, че на лицата им е изписано мрачно задоволство, че са скроили капан на дасатите и ще избият мнозина, без да дадат тежки жертви.

Стрелите продължаваха да се сипят върху враговете.

— Просто не мога да повярвам, че нямат щитове — каза Ерик.

— Въобще не смея да гадая как мислят тези същества — отвърна Аленбурга. — И защо носят само мечове, и то еднакви? Може би са толкова обвързани с традициите, че не им се позволява нищо друго.

— Ако видението ми е истинско, а засега изглежда така, то те са странен и извратен народ, който се е отказал от нововъведенията преди векове — обясни Каспар.

— А може би се мислят за неуязвими? — предположи Ерик.

В далечината летящите магьосници продължаваха да тормозят основната сила на врага.

Каспар се засмя горчиво.

— Още час магически обстрел и ще загубят суетата си.

— Може би — каза Аленбурга. — Обаче се чудя къде са жреците им и защо не отвръщат на магическите атаки?

Миранда започваше да се изморява, но все още черпеше сила от възможността да се развихри срещу противника. Не беше изпитвала толкова силен гняв от Войната на студенокръвните. Тези същества я бяха пленили и измъчвали и заплашваха живота на съпруга и сина й. Сега беше радостна, че има възможност за отплата.

Но с всяка минута й ставаше все по-трудно да се съсредоточава. Огледа се и видя, че много от магьосниците показват същите признаци на изтощение.

Събра всичките си останали сили и отпрати надолу огромно кълбо от алена енергия. То имаше две цели. Първо, щеше да нанесе тежки щети на дасатите, които не можеха да излязат от прохода заради спрелите си другари. Втората цел бе да покаже на Аленбурга, че е време да прати кавалерията.

Лорд Толкадеска, шестнадесетгодишно момче, което не бе участвало в кавга, а камо ли в битка, видя аленото кълбо, опита се да придаде сила на гласа си и размаха оръжие.

— Напред!

Хилядата конници, които се спотайваха в едно дере западно от мястото, където бе спряно дасатското нападение, се задвижиха като един. Момчето може и да нямаше опит, но ездачите бяха ветерани. Конете се бяха появили на Келеуан по време на Войната на разлома. Касуми Шинцаваи първи бе осъзнал ползата от кавалерията и неговата фамилия се бе заела с развъждането.

През последвалите години много благородници се бяха запалили по конете и се бе стигнало до сериозен внос. Сега цураните се гордееха, че леката им кавалерия не отстъпва на тези в Мидкемия, включително на легендарните конници ашунта от Кеш.

Всеки ездач гореше от желание да отмъсти на нападателите заради вероломното нашествие. Бойците нямаха търпение да се включат в битката. Зад първите хиляда имаше още два отряда.

Лорд Харуми Толкадеска се помоли на добрия бог Чочокан да не посрами предците си в тази важна мисия.

— Атака! — извика той и вдигна меча си. Никой не забеляза, че гласът му потрепери.

Земята се разтресе от тътена на хилядите копита. Дасатите усетиха вибрациите, преди да чуят шума, защото маговете отгоре продължаваха да ги засипват със смъртоносни заклинания.

Цуранската кавалерия удари десния фланг на противника и се възцари абсолютен хаос. Всеки дасат можеше да излезе срещу няколко пешаци, но срещу кавалеристи нещата се обръщаха. Много чуждоземни воини бяха отхвърлени назад и падаха върху отстъпващите си другари. В блъсканицата някои се затъркаляха по склона и нападаха в реката, където бяха обречени заради тежките си брони.

Лорд Харуми Толкадеска замахна, но бе лесно блокиран от един опитен противник, който го дръпна за крака и го смъкна от седлото. Момчето се удари силно в земята и преди да успее да се превърти, дасатът заби меча си в традиционната кожена броня и прекъсна линията на рода Толкадеска, който водеше историята си от хиляда и петстотин години. Цуранските бойци наоколо отбелязаха, че момчето не посрами предците си и умря мълчаливо.

— Добре, отстъпват — каза Аленбурга и се обърна към Зейн. — Отиди до предните линии и кажи на нетърпеливите цурански капитани да не навлизат в последната долина, ако се стигне дотам — Зейн отдаде чест и забърза към коня си. — И гледай да останеш жив.

— Слушам, сър! — Зейн отново отдаде чест, яхна коня и препусна.

— Добре мина — каза Ерик.

— Да — отвърна Каспар. — Но това е само една битка.

— Дасатите едва ли ще се набутат пак в такъв капан, освен ако не са пълни идиоти — добави Аленбурга. — Не мога да си представя как разсъждават, но ако съм на техния командир, ще потърся начин да вкарам собствената си кавалерия — въздъхна и погледна снишаващото се слънце. — Днес беше дълъг ден. Знаем ли дали се сражават нощем?

— Нямаме информация за това — отвърна Каспар.

— Младият Джоми е прав. Не бива да правим предположения — Аленбурга се обърна към останалите офицери. — Започнете да прибирате ранените и издигнете защитни укрепления. Искам да се подготвим за евентуална нощна атака.

Следващата атака започна по смрачаване.

Пъг се ослуша и вдигна ръка, та останалите да изчакат. Беше се нагърбил с ролята на разузнавач, защото беше най-могъщото същество в отряда, може би с изключение на Магнус. Синът му стоеше до Валко и трябваше да го опази на всяка цена.

Откакто бяха влезли в тунела, се чуваха всякакви звуци. Шумът се бе усилил, когато приближиха до прохода, който според Мартук водеше към Черния храм. Пъг не можеше да определи какви са тези звуци, но го караха да настръхва.

Махна на отряда да продължи. Хилядата воини на Бялото се движеха бързо. Никой не знаеше още колко време дворцовите стражи ще избиват населението, но атаката трябваше да се състои, преди те да се върнат.

Пъг усети напред движение и пулсът му се ускори. Отдавна очакваше сблъсък с жреците. Преди да потеглят, бе попитал Валко и останалите за всякаква информация относно предстоящото. За съжаление бе получил мъгляви отговори. Членовете на Бялото знаеха само за този древен проход, който можеше да ги отведе до двореца.

ТеКарана беше защитен от хиляди талнои. Пъг реши да не споделя, че това са само мъже в брони, а истинските божества се намират на неговия свят. Владетелят живееше изолирано от останалите жители. Имаше си дори собствени слуги, различни от останалите Низши, обслужващи двореца. Разполагаше с голям харем, пълен с жени от най-благородните семейства. Досега не беше признавал свой син. Дори нямаше сведения кога и как е взел трона от своя предшественик. Всичко се основаваше на слухове. Вероятно някой от лидерите на останалите планети щеше да го наследи, но само най-близкото обкръжение знаеше как работи системата.

Пъг спря. Тунелът свършваше. Стената пред тях беше изградена от стандартните черно-сиви камъни. Той махна на Валко да се приближи и попита:

— Има ли път, или трябва да събарям стената?

За пръв път, откакто се бяха срещнали, Валко изглеждаше впечатлен.

— Можеш да я събориш?

— Не и безшумно.

— Спокойно, има път — и пак за пръв път Валко се усмихна.

Мартук и Хиреа се приближиха и тримата започнаха да опипват стената. Въпреки магическия си взор Пъг не можеше да разбере какво търсят. След няколко минути Хиреа успя да задейства механизма, стената се плъзна надясно с лек грохот и разкри проход нагоре.

— Хайде — каза Валко и останалите го последваха в двореца.

Накор дръпна Бек. Младежът беше облечен със странната броня на талной, добре позната на дребосъка от времето, прекарано в пещерата на Мидкемия в почти мистичното проучване на десет хиляди истински талнои. Тези тук бяха просто фанатични воини, носещи древни брони. Червено-черните брони на дворцовата стража бяха по-скромно украсени от златната, която носеше Бек, но и двата вида бяха много по-натруфени от оригиналните. Сякаш слугите на Мрачния имаха нужда да са по-впечатляващи от съществата, които бяха заменили.

Накор беше чул заповедта да отидат в двореца и бе успял да замъкне младия воин в един килер, преди той да реагира. Бек не беше оспорил решението му, но след часовете в тясната стаичка започваше да става нетърпелив.

— Още малко. Скоро ще дойдат — каза тихо Накор.

— Кои? — попита младежът.

— Пъг и останалите.

— А след това какво? Искам да правя нещо.

— Още малко, приятелю — прошепна Накор. — После ще направиш нещо, което ще ти хареса много.

Въпреки обзелата я умора, Миранда се насили да опита още едно заклинание за шпионаж. Изведнъж отвори очи широко и потръпна, сякаш някой я беше шамаросал.

— Какво става? — попита Аленбурга и се намръщи.

— Заболя ме.

— Как така? — включи се Каспар от Оласко.

— Издигнали са някаква бариера против шпиониране.

След първата битка бяха пристигнали още две дузини магьосници. Появата им бе добре дошла, защото втората атака бе започнала след залез. Цураните бяха прибягнали до различна тактика, защото не вярваха, че дасатите ще се оставят да бъдат обградени отново.

Аленбурга бе накарал рота цурански сапьори да издигнат колкото се може повече прегради на мястото, където реката навлизаше в равнината. Така дасатите не можеха да се изсипят масирано, освен ако не спираха да разрушават бариерите или не прибегнеха до плуване.

След това, малко преди атаката, бяха сглобени дузина тежки балисти и два требушета. Отрядите по хълмовете обсипваха авангарда на дасатите със стрели, като всяка пета стрела беше запалена. През това време требушетите запращаха бурета с масло в прохода. Бъчвите се пръскаха и маслото покриваше всичко. Отначало пожарът тръгна бавно, но след това се превърна в огнен ад, който принуди много от дасатите да скочат в реката. Тези, които не се удавиха, бяха посрещнати от цурански копиеносци, които им пречеха да изкачат стръмния бряг.

След час противникът се отказа от щурма и се оттегли.

Сега се опитваха да разгадаят следващия ход на дасатите. Тъкмо затова Миранда бе опитала със заклинанието.

— Съжалявам, но това никога не ми е било силата — каза тя.

Четиримата уморени млади капитани чакаха наблизо. Зейн почти заспиваше прав и от време на време Тад го ръчкаше. Това привлече вниманието на генерал Аленбурга.

— Предайте на командирите мъжете да си починат. Искам стражи по хълмовете на миля в двете посоки. След това се сврете някъде и поспете.

Младежите побързаха да изпълнят заповедта и да се отдадат на почивка.

Аленбурга се обърна към Миранда.

— Не разбирам от изкуството ви, но изглеждаш, сякаш можеш да проспиш цял месец. Имам шатра, на около миля в тила. Там има легло и храна — махна на един войник да я придружи. — Благодарности на теб и останалите магьосници. Съмнявам се, че щяхме да оцелеем без невероятните ви умения.

Миранда се усмихна вяло.

— Благодаря. Ако имате нужда от мен, ще се появя за минута.

Аленбурга погледна към Черния купол.

— Не мисля, че ще видим нашите приятели до сутринта. Може да виждат в тъмното като котки, но им дадохме доста храна за размисъл — Миранда тръгна след придружителя си, а генералът се обърна към Каспар и Ерик. — Точно това ме тревожи най-вече.

— Какво си мислят ли?

— Да.

— По време на последното нападение ми хрумна нещо — каза Ерик.

— Ами защо не го каза? Не ми изглеждаш от срамежливите.

Ерик се усмихна.

— Исках да видя дали няма да има и трета атака.

— Какво имаш предвид? — попита Каспар.

— Защо въобще предприеха втора атака? Можеха да ни държат на разстояние, докато сферата се разшири. Даже се чудя, защо изобщо нападат? Защо не изчакат купола да се уголеми?

Аленбурга потърка лицето си.

— В очите ми има прах като за цяла пустиня — обърна се към двамата си заместници. — Това са много въпроси, на които нямам отговор. Чудя се как Кралството е успяло да отблъсне цураните едно време.

— Проучвал съм архивите от тази война — каза Ерик. — Доколкото мога да преценя, просто цураните не са били достатъчно сериозни.

— Дванадесетгодишна война да не е била сериозна?

— За тях е било просто поредната схема в голямата политическа игра.

— Не искам да си представям какво е щяло да се случи, ако са били сериозни — обади се Каспар.

— Ами какво — днес родният ни език щеше да е цурански — отбеляза Аленбурга. — Само че ако се провалим сега, наследниците ни няма да говорят дасатски.

— И какво ще правим? — попита Каспар.

— Ще чакаме — генералът потърси къде да седне и си хареса един плосък камък. — Лошото е, че нямам идея какво планират чудовищата в купола. Добрата новина е, че на сутринта ще имаме три пъти повече войници.

Ерик се настани до него.

— Нещо ми подсказва, че ще имаме нужда от тях.

Каспар остана прав. Взираше се в Черния купол, сякаш се опитваше да го пробие с поглед.

— Но дали ще са достатъчно? — промърмори тихо.

Йоаким от Ран беше нервен. Притесняваше се всеки път, когато бе негов ред да пази десетте хиляди талноя. Беше нервен и защото другият магьосник от смяната беше на неговите години, двадесет и шест, имаше още по-малко опит и спеше като заклан отвън.

Конклавът се грижеше за тези неща от доста време. Йоаким не знаеше много освен инструкциите си. Трябваше да наблюдават талноите на смени от по двама, без да предприемат някакви действия, и да пратят вест, ако се случи нещо странно.

Той не беше наясно какво точно означава „странно“, но със сигурност нямаше да му хареса. Нещата в пещерата го изнервяха. Стояха в редици, като чудовищни играчки в еднаквите си брони, и не помръдваха…

Йоаким примигна. Дали един от талноите не помръдна? Той настръхна, сърцето му се разтупка. Взря се и зачака, но не видя никакво движение. Реши, че е игра на въображението му, но не можеше да се успокои.

Дали не трябваше да събуди Милтън, другия маг? Не, само щеше да си навлече подигравки. Пое си дъх, за да се успокои. Намести без нужда единствената факла в поставката й и реши, че трептящата светлина му е изиграла шега. Отново се учуди колко надалеч се осветява тази огромна пещера. Пое си отново дъх и насочи вниманието си към тома в скута си. Не беше от най-силните ученици и трябваше да зазубря по-сложните заклинания. Особено се мъчеше с тези на кешийски, защото езиците не му се удаваха.

Съсредоточи се върху страницата и постепенно потъна в четене. Изведнъж долови ново движение с крайчеца на окото си и подскочи. Някъде в предната редица на талноите…

Трябваше да обуздае въображението си. Всичко си беше както преди. Дали? Не знаеше какво да прави и зачака с разтуптяно сърце.

Първият страж, който забеляза хората на Валко, загина, преди да осъзнае какво става. Пъг беше решил да действа максимално просто и използваше заклинание за физически контрол, с което захвърли мъжа към отсрещната стена. Имаше същия ефект като падане от петстотин стъпки. Звукът със сигурност щеше да привлече вниманието на останалите стражи. Целият коридор беше опръскан с оранжева кръв.

— Впечатляващо — каза Мартук на Магнус. — Ще внимавам никога да не ядосвам баща ти.

— Умно — отвърна младият магьосник. Проявата на чувство за хумор у дасат го изненада. Макар че в сравнение с останалите дасати Мартук беше почти човек. Освен това беше учуден и от гневното избухване на Пъг. Явно баща му бе натрупал напрежение след пристигането им във втората реалност. Не се притесняваше за себе си, но очевидно се тревожеше за него, Накор и странния Ралан Бек.

Магнус знаеше, че баща му не му е казал всичко. Освен това още не можеше да разбере каква е ролята на Накор и Бек. Но се бе научил да вярва на родителите си. Въпреки големия му талант още като дете му бяха позволили да се развива със собствен темп, без да го пришпорват, макар че майка му често губеше търпение. Това му бе позволило да овладее много добре изкуството си. Знаеше, че един ден ще задмине двамата си родители, но това щеше да се случи след десетилетия. В момента бе по-важно да оцелее през следващите минути, отколкото да мисли за бъдещето.

Пъг зави зад ъгъла и се озова в широка галерия, пълна с талнойски стражи. Очевидно бяха резервен отряд, защото от помещението във всички посоки излизаха десетина дълги коридора. Някои от стражите бяха свалили шлемовете си и Пъг изведнъж осъзна, че голямото им предимство всъщност идва единствено от това, че изглеждат като легендарните непобедими талнои.

Не се поколеба. Вдигна ръка и над дланта му се появи кълбо от синкава енергия, в което играеха светкавици. Той го метна право сред стражите. Сферата се пръсна и светкавиците полетяха, зашеметяваха всеки, когото докоснеха. Някои стражи падаха и почваха да се гърчат на пода, други замръзваха внезапно. Почти една трета от ротата бе поразена от заклинанието.

Хората на Валко нападнаха.

Двестате талнои бяха изненадани и не можаха да реагират организирано. Голяма част бяха избити, докато страдаха от ефектите на магията. Срещу останалите се изправяха по двама-трима воини на Бялото и всичко приключи бързо. Всички талнои бяха изклани, а Валко бе загубил само двама бойци. Имаше и десетина ранени.

Пъг огледа коридорите. Накъде ли щяха да продължат? Над всеки вход имаше енергиен символ, видим само за дасатското зрение — очевидно тукашния еквивалент на крайпътна табела. Магьосникът огледа всичките и установи, че един е доста по-голям от останалите. Може би това беше знакът на ТеКарана.

Валко сякаш разчете мислите му и посочи същия символ.

— Натам.

Пъг погледна дългия тунел, водещ към покоите на ТеКарана.

— Магнус, ела до мен. Още не сме срещали жреци и нищо чудно да се сблъскаме с голям брой накуп.

— Магията ти е впечатляваща, човеко. Все пак се опитай да си по-внимателен, защото някои от тях са агенти на Бялото. Имаме няколко високопоставени жреци, които може да са си намерили причина да не участват в убийствата в храма. Предполагам, че ще се присъединят към нас, щом нападнем.

— Да се надяваме — прошепна Пъг. — Но засега ще ги приемам за врагове, докато не сме сигурни в обратното — махна на сина си. — Поддържай визуален контакт, но ако се наложи, се върни, за да защитиш лорд Валко.

Магнус не каза нищо, но щом баща му тръгна напред, го последва.

Накор най-после чу това, което чакаше.

— Хайде, Бек. Ще ти намерим битка.

— Чудесно. Започна да ми омръзва да стоя на едно място — каза едрият младеж.

Затичаха се към звуците на схватката.

— Като стигнем, те моля да убиваш само тези с брони като твоята. Другите не ги закачай.

— Добре, Накор.

— А, вземи да си махнеш шлема, че нашите хора да могат да те познаят.

— Добре, Накор — Бек свали шлема си и го хвърли настрани.

— Нали запомни какво ти казах? — попита дребосъкът, когато наближиха.

— Да. Може ли да убивам вече?

— Върви.

Коридорът извеждаше в голям открит двор, където очевидно се водеше сериозна битка. Ако се съдеше по заслепяващите светлини и оглушителния шум, Пъг и Магнус бяха точно там, където ги искаше. Накор усети, че наближава времето, когато дългогодишно подготвяните му планове ще се осъществят.

Притесняваше се единствено дали тотален безумец като Ралан Бек ще успее да изиграе ролята си. Съдбата на трите свята и животът на всички, за които го бе грижа през последните стотина години, щяха да рухнат, ако Лесо Варен не изпълнеше очакваното от него. Имаше моменти, в които това да си комарджия не беше никак добре.

20

Завръщане

Пъг изрече ново заклинание.

За момент жреците бяха обгърнати в експлозия от множество ярки светлинки. Това бе достатъчно Магнус да завърши своето заклинание. От протегнатата му ръка излетяха десетки хиляди малки диамантчета. Красотата им беше измамна, защото те се забиха в жреците като миниатюрни бръсначи. По кожата им започна да избива оранжева кръв и те нападаха като мухи, защото в мозъците им бяха пробити десетки дупчици.

Нахлуха още половин дузина жреци, спряха за момент и после започнаха да нападат талноите. Пъг забеляза, че всеки от тях е завързал бял колан на кръста си.

Валко се обърна и вдигна меча си, защото от коридора към тях тичаше огромен страж, без шлем.

— Стой! — извика Пъг. — Това е Бек!

Валко се поколеба за миг, но се отдръпна. Бек профуча покрай него. Изражението му беше налудничаво. Един от стражите, който помагаше на другарите си да притискат воините на Бялото, беше разсечен от рамото до слабините и двете половинки на тялото му паднаха сред оранжев фонтан. Бек сграбчи друг от противниците си, с почти танцов пирует го запрати към враговете, след това се завъртя на обратно и посече трети. При удара на острието в бронята изскочиха искри и се чу неприятно стържене.

Пъг гледаше със страхопочитание. Бек беше природна сила, по-могъщ и от най-ужасяващия воин, когото бе виждал. От разказа на Томас знаеше колко труден противник се е оказал младежът. Сега започваше да се съмнява, че дори легендарните доспехи на Драконовия господар ще устоят пред тази инкарнация на бога на войната. У Бек със сигурност имаше нещо повече от очевидното и то започваше да излиза наяве.

Валко застана до него.

— Никой смъртен не може да се бие така. Какво е той?

— Не знам — виждаше, че нещата отиват към победа. Воините на Бялото надделяваха над стражите, които се бяха хвърлили срещу Бек, за да защитят ТеКарана. — Когато го открихме, приличаше на странен младеж, изпаднал под влиянието на някой бог. Мислехме си, че го разбираме, но откакто дойдохме тук… Не зная. Сякаш е дасатска душа, затворена в човешко тяло.

— Ужасяващ е — каза Валко, без да осъзнава, че е изрекъл най-невероятното твърдение за един дасатски воин.

Останалите също бяха спрели и гледаха Бек, който размахваше меча си като гигант сред дечица. Младежът въобще не обръщаше внимание на раните си и с всеки удар събаряше по един противник. И талноите направиха нещо немислимо — започнаха да отстъпват. Бек посече двама в гръб и се насочи към останалите, които опитваха да се организират в другия край на помещението. Озова се при тях с няколко стъпки и започна да ги избива с ефикасността на опитен касапин в кланица. Възцари се тишина. Воините на Бялото бяха онемели от видяното.

— Това няма да трае дълго — каза Валко. — Без значение от объркването в двореца и в града, щом нахлуем в покоите на ТеКарана, всеки наличен воин ще се отправи натам. Трябва да действаме бързо и без колебание — обърна се към бойците си. — Отвъд тази врата никой не ни е приятел.

Забеляза сред жреците, които се бяха присъединили към тях, отец Джувон. Той беше най-високопоставеният духовник, който членуваше в Бялото, и бе опитен магьосник.

— Майка ти и сестра ти са добре — каза му Джувон. — Открихме предателя. Един жрец, който се бе представил за работник в кухнята. Не се даде без бой. Въпреки това всички вече са в безопасност и Кръвните вещици са готови да служат.

— Какво става в града? — попита Пъг. Върховният жрец го изгледа странно, озадачен от факта, че един Низш говори без позволение.

— Това е човешкият магьосник Пъг — каза Валко, после посочи Магнус. — Този също е човешки магьосник.

— И аз — разнесе се глас зад тях.

Всички се извърнаха и видяха Накор.

— Искам да кажа, че съм човек. Иначе не съм магьосник, а комарджия. Но знам някои трикове.

Жреците бяха озадачени.

— Нямаме много време — каза Пъг. — Какво става в града?

— Цари лудост, за каквато дори не сме чували. Пред това, което се случва, Великото клане изглежда като детска игра. Целият свят е залят от убийства — Джувон за миг затвори очи в много човешки жест. — Мобилизираните воини чакат да бъдат изпратени на чуждия свят, за да загинат в името на Мрачния. През това време цари касапница.

— Навсякъде — добави друг жрец. — Сякаш никой на Омадрабар не е в безопасност.

— Никой не е — отвърна Пъг. — Аз разбирам от разломи повече от всеки на моя свят. Но никога не съм виждал като този, който свързва Келеуан и Омадрабар. Не мога да съм сигурен, преди да се приближа, но прилича на смъртния разлом, който един луд магьосник използва, за да избяга от Мидкемия.

— Какви са тези разломи? — попита Валко.

— Давай накратко, защото нямаме много време — каза Накор.

— Разломите са портали между два свята. Тези, по които съм специалист, се създават от магия, едновременно проста и могъща. Но тукашният е създаден с некромантство, чието могъщество е отвъд възможностите ми за възприятие. Може би ще има някакъв начин да го затворим и да попречим на Мрачния, но не мога да знам, преди да го видя. Мрачният е раздуто същество от Бездната, което е почти обезумяло от глада си за живот. Следващата реалност е много по-богата на жизнени енергии. Точно затова той се стреми натам, вместо да разшири властта си отвъд Дванадесетте свята. Единственият въпрос е как въобще се е промъкнал тук — Пъг направи пауза. — Господарят на Ужаса използва животите на вашия народ, за да намери път към горната реалност. Изсмуквал ви е от векове, готвейки се за тази миграция. Сега използва кланетата, за да подхрани този портал, и не се интересува дали ще трябва да избие всяко живо същество тук и на останалите светове, управлявани от Караните в негово име. Ако се наложи, ще унищожи цялата ви раса, за да се добере до следващата реалност. Нищо не може да промени съдбата ви, ако не го унищожим.

Валко погледна Бек, който стоеше целият в кръв и не откъсваше поглед от вратата към покоите на ТеКарана.

— Той ли е Богоубиеца?

— Ако не е той, не знам кой би могъл да бъде — отвърна Пъг.

— Не е той — обади се Накор.

Всички погледи се насочиха към него.

— Какво? — попита учудено Пъг.

— Казах, че той не е Богоубиеца. Бек е тук, за да помогне на Богоубиеца да унищожи Мрачния.

— Не разбирам.

— Няма време — отвърна Накор. — Бек, отвори вратата!

Ралан Бек натисна с лявата ръка — с дясната стискаше меча, готов да помете чакащите от другата страна.

Пъг чу звука от огъващите се резета, които се предадоха пред силата на Бек много по-лесно, отколкото ако ги бяха разбили с таран. Сякаш дори с магия нямаше да се справи толкова бързо.

Десетина мъже с брони на талнои се втурнаха към Бек. Двама загинаха още преди да са довършили първата крачка, а трети в мига, в който стъпваше.

Валко и останалите воини на Бялото също атакуваха.

Пъг се оглеждаше и се опитваше да прецени откъде ще дойде следващата заплаха. Блъсканицата на вратата му пречеше и той тръгна да заобикаля. Бек поваляше всеки пред себе си, хората на Валко се сражаваха от двете му страни.

Магьосникът очакваше да срещне най-могъщите жреци, които щяха да са готови да защитят ТеКарана.

Тронната зала беше широко овално помещение с една врата и десетина масивни колони. В другия край имаше голяма група дасати.

Пъг и Магнус пристъпиха напред и видяха жреците, които бяха обградили грамадна фигура, облечена в оранжева броня. Между ТеКарана и нападащите имаше и голяма група стражи.

— Нямаме време за тези — каза Пъг.

— Разбирам — отвърна Магнус и се издигна над битката.

Залата беше огромна. Тронът на владетеля беше разположен на кръгъл подиум, издигнат върху дванадесет каменни подпори. Както обикновено, по стените липсваха каквито и да било предмети на изкуството, но имаше множество военни трофеи. Скелети на воини, все още облечени с броня, свидетелстваха за могъществото на ТеКарана.

Зад трона имаше вход към личните покои. Оттам надничаха Низши и жени от харема. Щом видяха Магнус да се издига, повечето се обърнаха и побягнаха.

Воините, които се поколебаха пред летящия Низш, платиха за това с живота си. Магнус прати по тях лъчи от нажежена енергия, които запалваха всичко, което докоснеха, с изключение на стените и пода. Жреците, които не успяха да издигнат защитни бариери, също бяха изпепелени.

Останалите опитаха контраатака, но Магнус вече бе подготвил магически щит. От ръцете на жреците се изстреляха пипала от пушек с ужасна миризма и започнаха да се разпростират из стаята. Жреците не подбираха, убиваха наред и защитници, и нападатели, защото знаеха, че единственият им шанс е да дочакат подкрепленията.

Пъг отговори с ослепителна сребриста светлина, която пресече пипалата и накара много от враговете да изпищят от болка. Жреците насочиха вниманието си към двамата магьосници и отправиха към тях облачета черен дим, които приличаха на рояк разлютени насекоми. Пъг издигна щит пред себе си и Магнус, който продължи с атаката и изпепели още двама духовници.

Бек вършееше из защитниците. Воините на Бялото също надделяваха над талноите. Валко мина отляво на Бек, готов да се хвърли срещу ТеКарана.

Пъг и Магнус действаха като две създания с общ разум: Магнус инстинктивно разбираше кога да издигне защита, за да може баща му да се справи с бойците.

След няколко минути бяха останали само шепа защитници.

ТеКарана беше висок, могъщ воин, с телосложението на Бек. Носеше почти същия меч като младежа, но със скъпоценен камък на дръжката.

— Трупът ти ще заеме почетно място в подножието на трона ми! — извика той на Бек и заслиза по стъпалата на подиума. — Никога не са ме предизвиквали в собствените ми покои!

Пъг се справи с последните двама жреци и така беше елиминирана магическата съпротива. Магнус се спусна на земята невредим, макар че като всички беше покрит с оранжева кръв.

Бек помете последните стражи между себе си и владетеля на Дванадесетте свята и се насочи право към него.

Валко и воините на Бялото довършиха останалите талнои по фланговете и обърнаха очи към предстоящия двубой. Щяха да се сблъскат двама ужасяващо могъщи бойци.

Пъг понечи да започне заклинание, но Мартук го дръпна за рамото.

— Не! Не бива да се намесваш!

Всички останали, включително Валко, гледаха напрегнато двамата дуелиращи се бойци. Звуците приличаха на блъскането на лудия бог на ковачите по огромната му наковалня.

Противниците бяха равностойни и двубоят сякаш щеше да продължи до безкрай. Всеки удар се посрещаше от блок или рипост и двамата продължаваха без наранявания. В стаята бе настъпило мълчание, чуваше се единствено блъскането на метал в метал и ръмженето на двамата съперници.

Внезапно балансът се промени. Сякаш с всеки следващ удар Бек ставаше по-могъщ. Обратно, ТеКарана започна да се задъхва и стана по-бавен. Първият знак за предстоящото бе рана в рамото на владетеля, след като мечът на Бек разсече бронята му, все едно беше от хартия.

— Невъзможно! — възкликна Хиреа.

— Не е — отвърна тихо Накор. — Сега ще видите нещо забележително.

Валко стискаше меча си и Пъг виждаше изписания на лицето му конфликт. Младият воин предполагаше, че той е предречен да унищожи ТеКарана и да подготви пътя за Богоубиеца. А сега този човек с дасатска маскировка заемаше мястото му.

Владетелят замахна диво и залитна, а Бек го повали с тежък обратен удар с металната си ръкавица. Шлемът на ТеКарана отхвръкна и за пръв път хора извън близкото му обкръжение зърнаха лицето му.

Изглеждаше… нормално. ТеКарана имаше могъщо телосложение, но нищо в лицето му не издаваше някакво специално качество. Изражението му беше замаяно заради удара по главата и от носа му течеше оранжева кръв. Той примигна няколко пъти, докато стоеше беззащитно на четири крака. Бек направи една крачка и го ритна с всичка сила в лицето. Зъбите на ТеКарана се разпиляха по пода.

ТеКарана беше зашеметен, но не се предаваше. Превъртя се настрани и извади от колана си кама. Направи застрашителен финт и посегна към меча си на пода. Бек замахна и от острието изскочиха искри, когато удари камъните. Владетелят едва успя да си дръпне ръката навреме.

— Свърши се — каза Мартук.

— Не още — обади се Накор.

Бек се засмя и звукът предаде на присъстващите лудостта на битката. Дори Пъг изпита желание да грабне меч и да се включи. Никога не беше усещал подобно нещо. Видя, че Магнус се чувства по същия начин, и му кимна. Двамата бързо изрекоха заклинание, което освобождаваше съзнанието им от разсейващи емоции.

Бек отстъпи и даде знак на ТеКарана, че може да вдигне меча си. Този дребен благороден жест беше толкова необичаен за дасатите, че владетелят не можа да загрее веднага. Но след като разбра, че това не е шега, посегна със светкавично движение, грабна меча си и без да спира движението, замахна към главата на Бек. Младежът блокира лесно само с една ръка, а с другата удари ТеКарана в челюстта. Коленете на дасата се подгънаха. Бек сграбчи с лявата си ръка дясната му китка, за да го задържи прав. След това стисна с всички сили и мечът на ТеКарана се изплъзна от безчувствените му пръсти. Бек го пусна и той се свлече на колене, беззащитен пред страховития младеж.

Победеният владетел изпъшка, дясната му ръка увисна безчувствено. За момент погледът му се замъгли от болката. Вместо да го убие, Бек му обърна гръб и тръгна към Валко.

ТеКарана разтърси глава, видя гърба на отдалечаващия се воин и посегна със здравата си ръка за оръжието. След това с мъка се изправи и тръгна след противника си, за да го прободе в гърба.

Бек спря и се обърна към Валко.

— Убий го.

ТеКарана вдигна меча си, но в този момент Валко пристъпи покрай Бек и го прониза в гърлото. Извъртя китка, за да освободи острието, и почти обезглави владетеля на Дванадесетте свята.

— Какво стана? — попита объркано Магнус.

— Бек току-що подари империята на Валко — отвърна Хиреа.

Валко огледа присъстващите със също толкова объркано изражение. След това осъзна значимостта на момента, вдигна украсения меч на владетеля и тръгна към трона.

След минута в помещението нахлу отряд талнои. Стражите видяха, че воините на Бялото са коленичили пред трона, на който седеше младият лорд. В краката му лежеше безжизненото тяло на бившия владетел. Джувон забеляза колебанието на талноите и извика:

— Валко! ТеКарана!

Талноите паднаха на колене пред новия си господар. Никой не изрази протест. Според закона на дасатите всеки, който убиеше суверена си, заемаше мястото му. Сега Валко беше върховен владетел на Дванадесетте свята.

— Колко дълго ще продължи това? — попита тихо Пъг.

Мартук сви рамене.

— Кой може да каже? Ако Мрачният наистина вече не се интересува от нас, то докато Валко успее да опази главата си. Мнозина ще са срещу него и мнозина ще загинат, за да го задържат на трона. Но ако Мрачният има нужда от марионетка, то нещата ще се променят в мига, в който ни обърне внимание. Щом се разбере, че някакъв воин е отстранил любимеца му, всички храмови стражи ще тръгнат насам. Те се подчиняват първо на жреците и чак после на ТеКарана. Дори да успеем да победим Мрачния, сигурно ще се изправим пред гражданска война. Въпросът е дали ще е дълга, или къса.

— Къса ли? — попита Пъг.

— Единствените приятелски воини, които не нахлуват в човешкия свят, са в тази зала. Ако Мрачният насочи силите си насам, ще е съвсем къса.

Пъг прецени, че разполагат с около хиляда бойци, включително новодошлите талнои.

— Предполагам, че в двореца има още малко стражи, които ще се преклонят пред Валко. Мрачният разполага с двадесет хиляди в града, плюс още пет хиляди в храма — довърши Мартук. После погледна към Бек, който стоеше неподвижно и зяпаше с празно изражение в далечината, и попита: — Накор, какво става с него?

— Той си е вкъщи — дребният комарджия се огледа. Воините на Бялото и талноите стояха в двата края на помещението и очакваха заповеди от новия си владетел, който също се оглеждаше несигурно. — Валко е млад, но започна промяна, която ще продължи векове. Да се надяваме, че накрая народът му ще успее да стигне дотам, където трябваше да е сега, ако Мрачният не бе проникнал в тази реалност.

— Накор, очевидно знаеш нещо, което ни убягва — каза Пъг. — Скоро ще се изправим срещу армията на Мрачния, а нашите хора са изтощени — магьосникът погледна стария си приятел в очите. — През годините съм усещал много пъти, че премълчаваш нещо, но знаех, че по природа си си такъв. Но сега, в името на всичко, което сме пожертвали, и заради това, което се опитваме да постигнем, трябва да ни кажеш какво знаеш.

Накор се засмя.

— Това е невъзможно, но все пак заслужавате да узнаете истината. Магнус, можеш ли да ни отведеш при Мрачния?

— Да. Запомних онова място, от което ТеКарана наблюдава церемониите.

Накор се обърна към Валко.

— Владетелю на Дванадесетте свята, времето ми на този свят скоро ще свърши. Ти трябва да издържиш и да поведеш народа си към нова ера. Бек ще остане тук още малко, но скоро и той ще трябва да те напусне — той се приближи до младия воин. — Сбогом, Ралан Бек.

— Сбогом, Накор.

— Нали знаеш какво трябва да направиш?

— Да — отвърна едрият младеж и се усмихна широко. — Най-сетне знам каквото трябва — надвеси се над дребния си спътник. — И ти знаеш какво да правиш, нали?

— Да — Накор се изправи на пръсти и сложи длан на очите на Бек. Младежът за момент замръзна, сякаш го беше ударил, после запримигва. И накрая се усмихна. — Благодаря, дребосъко — огледа се с видимо задоволство. — Ще защитавам това момче, докато дойдат останалите.

— Добре. На добър час, Ралан Бек.

— И на теб, исаланецо.

— Мартук, Хиреа, напътствайте младежа.

— Какви други? — попита Пъг.

— Ще разбереш след малко — Накор се обърна към Магнус. — Хайде, тримата имаме много работа и съвсем малко време. Пренеси ни до ямата на Мрачния.

Магнус се подчини и тримата усетиха потръпването при прехвърлянето. След миг се озоваха до подиума, откъдето ТеКарана наблюдаваше церемониите, и видяха невъобразима сцена.

Хиляди дасати падаха отгоре: Някои се удряха в скалите, други потъваха в кипящото море от оранжева енергия. Трети падаха върху раздутото тяло на Мрачния, като някои от тях оставаха живи. Ужасът повдигаше по някой с магия и го поднасяше към лицето си. Въпреки че нямаше черти, пламтящите му очи поглеждаха за момент жертвата. След това клетникът изчезваше в главата на Мрачния.

— Това е ненужно — обади се Накор. — Съществото може да изсмуква енергията и без докосване. Това с изяждането е представление за пред дасатите.

— Терорът е основният инструмент на Ужасите — отвърна Пъг и се обърна към комарджията. — Защо сме тук? Може да ни забележат всеки момент, а тримата няма да удържим на хилядите жреци или на това чудовище, ако насочи вниманието си към нас.

Под тях, по ръба на ямата и в различните тунели, беше пълно с духовници и стражи.

— Ще чакаме. Чакаме Богоубиеца и когато се появи, всеки ще трябва да изпълни определена задача.

— Накор, какво премълчаваш? — попита Магнус тихо.

Дребният комарджия седна.

— Уморен съм, Магнус. Баща ти отдавна знае, че не съм това, за което се представям. Въпреки това имаше търпението да ме остави да се правя на глупак, когато ме устройва, без да задава прекалено много въпроси.

— Ти винаги си бил добър приятел и верен съюзник — каза Пъг.

Накор въздъхна.

— Времето ми тук изтича, така че имате право да узнаете истината. Магнус, ти ще наследиш тежък товар от баща си, но мисля, че ще се справиш достойно. Ако нямаш нищо против, искам да поговоря насаме с баща ти.

Магнус кимна и отиде встрани, за да им осигури уединение.

— Ще трябва да спазиш обещанието си, приятелю. Но ако си твърд, ще преминеш през изпитанията и всичко ще се нареди. В крайна сметка ще спасиш света и ще помогнеш за възстановяването на баланса.

Пъг го гледаше мрачно.

— Нима говориш за…

— Никой не знае за уговорката ти с Богинята на Смъртта. Само ти и тя.

— И ти — прошепна Пъг. — Как е възможно? Не съм казвал дори на Миранда.

— Никой смъртен не може да узнае — отвърна Накор.

— Кой си ти?

— Това е дълга история — Накор извади познатата си усмивка. — Всичко по реда си. Сега ще трябва да изчакаме — той погледна към ужасяващата сцена в ямата. — Дано не е дълго. Това място хич не е приятно.

Мъжете пищяха от болка и ужас, защото Черният купол се бе увеличил внезапно с един гигантски спазъм. Преди момент се намираше на половин миля, а в следващия се издигаше на метри от щаба на Аленбурга. Миранда бе успяла да издигне щит, но се оказа твърде късно.

Писъците престанаха почти мигновено. Войниците, които се намираха в подножието на хълма, бяха разполовени от уголемяването на купола. Ръбът на сферата беше осеян с кървави петна и части от тела.

— Трябва да се изтеглим! — изкрещя Миранда.

Генерал Аленбурга се отърси от вцепенението, в което бе изпаднал.

— Отстъпвай! — обърна се към четиримата капитани. — Тръгнете на юг. Близо до притока на реката има едно хълмче. Вземете колкото се може повече карти и ги занесете там. Каспар, Ерик, време е да тръгваме — след това погледна Миранда. — Мадам, няма да е зле, ако вие или някой от вашите магове ни осветли какво точно се случи.

Командирите на цуранската армия започнаха да отстъпват бързо, но без паника.

Миранда беше сигурна, че за известно време сферата няма да се увеличава, и понеже любопитството й бе възбудено, затвори очи и отпрати съзнанието си напред.

Отново се натъкна на магическата бариера, която я бе отблъснала предния път, и започна да търси начин да я заобиколи. Беше обсъдила проблема с неколцина магьосници, докато почиваха, и получи ценни идеи. Всъщност това не беше бариера, а заклинание, което трябваше да нарани или убие всеки нарушител. В такъв случай можеше да го контрира, стига да изтърпеше болката.

Призова менталната си сила и проникна през преградата. Моментално почувства остро пробождане. Потисна болката и направи заклинание, за да контрира атаката. След това погледна какво се случва в сферата. Отвращението от видяната сцена я накара инстинктивно да се свие. Почти щеше да припадне и побърза да изтегли съзнанието си от другата страна на бариерата.

След известно време осъзна, че Ерик фон Даркмоор се е навел над нея, и осъзна и че лежи на земята. Беше паднала.

— Добре ли си? — попита той спокойно насред целия хаос.

— Видях… — почна тя тихо, докато старият командир й подаваше ръка.

— Какво видя?

— Трябва…

— Какво?

Виеше й се свят и не можеше да се съсредоточи.

— Трябва да се махнем.

— В момента се изтегляме, за да се прегрупираме.

— Не. Трябва да се махнем от този свят.

— Миранда, какво говориш?

— Ерик! Те са отворили… Не знам как да го нарека. Не е точно разлом. По-скоро тунел! Проход между двата свята, който заема по-голямата част от сферата! — Миранда погледна към Черния купол, който се беше извисил като чудовищен мехур на повърхността на планетата. — Отворът на тази яма е само на стотина метра от ръба на сферата. Явно се разширява заедно с нея — тя затвори очи и вдиша дълбоко. — Повечето ти войници… сигурно са паднали в тази бездна или каквото е там.

— Богове!

— Ерик — Миранда се огледа и видя, че Каспар и Аленбурга вече са тръгнали. — Трябва да им кажеш. Трябва да евакуираме колкото се може повече хора. В това нещо има жреци, които зашеметяват попадналите вътре, а воините ги хвърлят в тунела… — тя затвори очи, сякаш опитваше да си спомни. — Те го хранят. Използват собствените ни войници, за да го направят по-силно!

Фон Даркмоор пребледня.

— И когато стане достатъчно силно, ще се разшири отново?

— Да — Миранда не можеше да намери точните думи. — Сферата ще расте… и расте… — гласът й отслабна, — докато не покрие целия свят.

— Не може да расте вечно.

— Няма да расте вечно. Просто проходът трябва да стане достатъчно голям, за да може нещо да премине…

— Какво нещо?

— Мрачният бог на дасатите.

Ерик погледна сферата. Беше успял да оцелее някак срещу армиите на Изумрудената кралица. Сега обаче се чувстваше безпомощен. Сякаш този път никой нямаше да оцелее.

Пъг и Магнус запушиха ушите си, за да се защитят от непоносимия шум. Накор се беше свлякъл на пода.

Цялата пещера се разтресе и мнозина паднаха от ръба с писъци. Накор се надигна и посочи.

— Гледайте!

Отгоре се спускаше въртящо се торнадо, подобно на гигантска фуния, и през нея падаха още тела. Пещерата се освети от ослепителен сребрист блясък. В края на фунията се появи гигантска дупка и през нея продължиха да падат тела.

— Това са цурани! — изкрещя Магнус.

Не можеше да сбърка броните и човешките черти на хилядите мъже, падащи през дупката. Господарят на ужаса потръпна и тялото му започна да трепери като развявана от вятъра коприна. От повърхността му започнаха да се издигат пипала от неприятно миришещ пушек, които се сливаха с тунела и засилваха мощта му.

— Какво става? — изкрещя Пъг.

— Мрачният отвори проход между Келеуан и този свят — извика Накор. — Не като твоите разломи, Пъг. Нито дори като порталите, през които почна нашествието. Сега двата свята са свързани. Господарят на ужаса ще увеличава силата си, а заедно с нея и площта, която контролира. Колкото по-голяма част от Келеуан покрие куполът, толкова повече хора ще загинат. Колкото повече жертви, толкова по-бързо ще се увеличи сферата. Келеуан ще е новият му дом. Използва енергията, която е натрупал от жертвоприношенията през вековете, за да се изтегли в горната реалност. Боя се, че съвсем скоро ще потегли през този тунел.

— Ами дасатите? — попита Магнус.

— Те са изиграни в неизмерима степен. Баща ти вече разкри истината за Мрачния. Той ги използва, за да се добере до следващото ниво. Идеята, че ще им намери нов свят за завладяване, е лъжа. Ще ги изостави тук, но първо ще източи целия живот от планетата. И щом се установи на Келеуан, ще започне изграждането на нов Черен храм. След това планетата ще се върне към нормалното си съществуване и останките от човечеството ще изградят ново общество, докато той спи. Ще спи векове, но сънищата му ще държат под контрол човешките племена. Келеуан ще стане пародия на предишното си могъщество, а цураните ще се превърнат в почитащи смъртта диваци, като дасатите, докато той подготвя прехвърлянето си в следващото измерение.

— Откъде знаеш това? — попита Пъг.

— Защото се е случвало и преди — отвърна Накор. — На други места, както и тук — той им махна да се преместят в относителното убежище зад трона, за да се заслонят от вихъра. — Това е дългата история, за която споменах.

— Не е ли време да я разкажеш?

— Да — каза Накор. — Време е за истината.

Вдигна ръка и внезапно времето спря.

— Това е много добър трик, Накор — каза Магнус с истинско страхопочитание.

— Наистина — добави Пъг.

— Не мога да го задържа задълго, но поне ще имаме малко тишина — комарджията седна на камъните. — Уморен съм, Пъг. Трябваше да умра преди много време. Но както много добре знаеш, понякога боговете не се интересуват какво мислим.

— Каква истина щеше да ни кажеш, Накор? — притисна го Пъг.

— Има някои неща, които не зная, както и такива, които не са сигурни и не могат да бъдат предсказани. Има дори работи, които ми е забранено да ти разкрия.

Пъг погледна дългогодишния си приятел, но не каза нищо.

— В мен има нещо. Както и в Бек, но не са едни и същи неща. В Бек има късче от много могъщо нещо.

— Нали твърдеше, че носи частица от Безименния? — попита Магнус.

Накор се ухили и поклати глава.

— Излъгах. Не е това. Според мен като човек той просто си е бил лош. Бандит и убиец, който е очаквал да срещне смъртта си някъде… Но някак си се замеси в нашата борба да възстановим баланса във… всичко.

— Продължавай — подкани го Пъг.

— Първата нощ, когато остана с мен пред пещерата на талноите, беше любопитен и се промъкна да надникне, точно както очаквах. Престорих се на заспал. Знаех, че или ще трябва да го използвам, или да го убия. Затова му направих нещо.

— Какво?

— Надникнах в него и открих странна и чудесна енергия. Имах сън — Накор се усмихна. — По-скоро видение. Времето спря и имах часове за размисъл в рамките на няколко секунди. Внезапно осъзнах… всичко. Бек дойде при мен, защото така бе писано. Това, което го подтикваше, беше същото, което движеше мен като млад. И двамата бяхме инструменти на боговете, но с различно предназначение. Той трябваше да бъде съд и да върне нещо изгубено на Омадрабар, а аз трябваше да бъда негов водач. Затова го направих съд.

— Съд за какво? — попита Магнус.

— За това, което беше в един от талноите в пещерата.

Пъг изгуби дар слово. Дасатът със спомените на Макрос му бе казал, че в талноите се намират душите на изгубените дасатски богове.

— Сложил си бог в него?

— Само малка частичка, но достатъчна.

— Достатъчна за какво? — продължи Магнус.

— За да е сигурно, че ТеКарана ще умре дори Валко да не го убие. И че нещо изключително важно ще се завърне тук.

— Какво важно? — попита Пъг, напълно объркан от обясненията му.

— Боговете. Спомни си, че всички божества от всички реалности са просто аспекти на едни и същи фундаментални сили. Всички те са вкопчени в борба със съществата от Бездната. Когато Мрачният се издигна, беше изпълнен отчаян план, който накара десетте хиляди бога на дасатите да се скрият.

— Талноите.

— Да. Мрачният е могъщ, но в него няма нищо интелигентно. Дори не знам дали Ужасите могат да мислят, според нашите разбирания. Те съществуват, действат и имат цели, но са напълно неразбираеми. Мрачният първо подчини поклонниците на Бакал, Бога на Смъртта, и изгради свой храм. Когато дасатските божества започнаха да губят войната, им бе предоставено убежище.

— На Мидкемия — каза Магнус.

— Да. В онази пещера, в която прекараха… безброй години.

— Ами намереният от Каспар?

— Той беше оставен от Макрос по заръка на… този, който разработи целия план. Макрос бе поредният агент на боговете. Така че Бек е първото дасатско божество, което се завръща. За тези хора той е Кантас-Барат. На нашия свят е известен като Онан-ка.

— Богът на битките — каза Пъг.

— Изглеждаше правилният избор за този народ. Щастливият воин се връща вкъщи. Бек ще остане тук още малко, но дните му на смъртен свършиха. Той е погълнат от божеството в него. Младежът, когото срещнахме отначало, вече не съществува. Той е мъртъв отпреди да дойдем в тази реалност.

— Как успя да… вкараш дори малка частица от божество в него, Накор? — попита Магнус.

— Точно това е трудното за обясняване — дребосъкът посочи към гърдите си. — Имам нещо в себе си и понякога… то поема контрол. Някой път си спомням как то прави разни неща, трикове, които не знам. Друг път направо ме изключва. Събуждам се на друго място, някакви хора ми се сърдят, намирам нови неща в торбата си.

— Знаеш ли кой прави това? — попита Пъг.

— О, да — Накор се ухили. — И ти трябва да знаеш, защото ще се наложи да го върнеш.

— Кого да върне? — възкликна Магнус.

— Банат.

Пъг седна до Накор.

— Богът на крадците?

— Нашият бог на крадците — потвърди комарджията и посочи гърдите си. — Той не може да остане без съд, защото иначе ще загине. Или поне тази частица, която е в мен. А тя трябва да се завърне, заедно с наученото тук. Ще се наложи ти да си приемникът, докато се приберете.

— А защо не го върнеш сам? — попита Магнус.

Накор се усмихна.

— Защото аз няма да се върна. Моето време изтича — огледа широката пещера. — Странно място за умиране, нали? Поне ще си имам голяма компания, човешка и дасатска.

— Защо трябва да останеш, Накор?

— Защото ще се случи нещо много важно и трябва да се уверя, че всичко ще се развие по план. Имам достатъчно трикове, за да го изпълня, и след това… ще се свърши — той бавно се надигна и сложи длан на гърдите си. — Той може да отговори на въпросите ти. Вероятно ще реши, че ти дължи поне това. А може би няма — премести длан на гърдите на Пъг и магьосникът усети как нещо потича между двамата.

— Какво…?

— Сега ще си почина. Скоро ще трябва да направиш нещо много важно.

— Какво? — попита Пъг.

— Трябва да отидеш в пещерата в Новиндус и да кажеш нещо на талноите с пръстена или с кристала, който изработих. И двете ще свършат работа.

— Какво да им кажа, Накор? — Пъг помогна на приятеля си да седне.

Лицето на дребния комарджия внезапно се състари и се покри с бръчки.

— Трябва да отвориш разлом до Келеуан, близо до дасатския портал. След това им кажи, че е време да се прибират вкъщи.

— Трябва да намерим Мартук и да го накараме да ни върне — каза Магнус.

— Няма нужда — обади се Накор. — Ще ви каже същото, каквото и аз. Спрете да се напъвате толкова.

— Какво?! — възкликна Магнус.

Дребосъкът се усмихна.

— Баща ти разбира.

Магнус се обърна към Пъг, който едва сдържаше смеха си.

— Всичко е шега, нали, Банат?

„Понякога“ — отговори глас в главата му.

Пъг хвана ръката на сина си.

— С всичко, на което ни научи Мартук на Делекордия, ние започнахме процеса да се опитваме да сме тук. За да се върнем, трябва просто…

— Да спрем да се опитваме — довърши Магнус.

Пъг стисна здраво ръката му.

— Просто се пусни, Магнус — след това се обърна към стария си приятел. — Ще ми липсваш, мошенико.

— И ти на мен, магьоснико — Накор се прозя. — Краят наближава бързо. Това не е лошо. Уморен съм и имам нужда от почивка. Банат ме дари с много по-дълъг живот от нормалните хора, така че всъщност не се чувствам измамен — подпря гръб на облегалката на трона. — След малко ще пусна времето и пак ще стане шумно и неприятно. По-добре тръгвайте сега — вдигна ръка и вятърът се завърна внезапно.

— Пусни се, Магнус — каза Пъг на сина си.

Младият магьосник затвори очи, опитваше се да се отпусне.

— Все едно съм стискал юмрук цяла година. Не мога да си разтворя пръстите.

— Бавно. Пусни се бавно.

Двамата застанаха неподвижно, съсредоточени върху контрола на магията, която им позволяваше да останат във втората реалност. Внезапно почувстваха остра болка, сякаш в съзнанието им избухна огън. Дробовете ги заболяха и имаха чувството, че ги е ударил гръм.

Когато болката отшумя и успяха да отворят очи, видяха, че вече не са в пещерата. Намираха се в кратер, пълен с камъни и чакъл. Шумът и миризмата от ямата бяха изчезнали.

Дробовете на Пъг изгаряха от болка, но тя намаляваше с всяко вдишване. Надигна се и видя, че синът му отново изглежда като човек. Магнус изстена и се закашля, но след малко също успя да се изправи. Маскировката им бе изчезнала окончателно.

— Къде сме? — попита Магнус.

Пъг се изправи на отмалелите си крака и се огледа.

— Познавам това място! Ние сме в подземието…

— Но над нас няма нищо — прекъсна го синът му.

— Знам, но някога това беше най-долното ниво на арената в Свещения град.

— Нима сме на Келеуан?

— Очевидно — Пъг се огледа. — Като се има предвид, че двата свята са еднакви, има логика, като сменим реалността, да останем на същото място — той посочи разрушенията наоколо. — Дасатското нападение е било наистина унищожително.

В гърдите и главата му избухна болка и щеше да падне, ако синът му не го бе подхванал.

— Татко, какво има?

— Банат. Напомня ми, че трябва да се приберем на Мидкемия.

— Можеш ли да отвориш разлом, или трябва да ни отнеса до Събранието?

— Ще отворя разлом, докъдето трябва — каза Пъг, въпреки че беше съвсем изтощен.

Той затвори очи, а Магнус огледа останките на голямата арена на Кентосани. Камъните наоколо все още излъчваха следи от магически конфликт. Тук се бе водила битка, в която магьосници и духовници от различни ордени се бяха опитали да спрат дасатите. Явно докладите бяха верни. Нападателите бяха унищожили голям брой цурани, почвайки от Великия съвет. Според данните имаше поне петдесет хиляди загинали. Ако се съдеше по разрушенията, жертвите сигурно бяха повече. Опустошенията наоколо бяха предизвикани от цуранска магия, а не от некромантските практики на дасатите. Явно група магьосници бе помела този район заедно с противника. Магнус реши да се издигне във въздуха и да огледа по-добре, докато баща му се приготви.

Скоро съжали за идеята си. Целият център на Свещения град беше в руини. На някои места все още бушуваха пожари и никъде не се мяркаше и следа от живот. Вятърът носеше лека миризма на гнило, защото имаше много непогребани трупове. Мършоядите бяха свършили работата си преди дни, но отдалече си личеше, че това вече е мъртъв град.

Обзе го отчаяние. Наистина ли можеха да попречат на Мрачния да достигне този свят?

Спусна се надолу тъкмо когато баща му привършваше със заклинанието. Във въздуха се появи сив овал с размерите на врата.

Пъг мълчаливо пристъпи в разлома. Магнус го последва.

Когато баща му и брат му се появиха през разлом в кабинета, Калеб скочи. Пъг се строполи на пода. Магнус също едва стоеше прав и се наложи да се подпре на стената.

— Майка ще се зарадва да ви види — каза Калеб и клекна до баща си. — Стига да не й умрете в ръцете, преди да се върне.

Магнус се усмихна. Обичаше мрачното чувство за хумор на брат си.

— И аз се радвам да те видя, братко.

Пъг почти беше изгубил съзнание и се наложи да го вдигнат.

— Лошо ми е от прехвърлянето.

Магнус се чувстваше зле, както при първите си стъпки на Делекордия.

— Намери лечител — нареди Пъг на Калеб. — Нямаме никакво време. Не можем да се възстановяваме с дни.

— Веднага ще повикам. Но докато дойде, настоявам да легнете.

Двамата от учениците отведоха Магнус до стаята му, а Калеб сложи баща си да легне и отиде за лечител.

Пъг почувства изгаряща болка в главата и се изви в агония.

До леглото му се появи мъж.

— Извинявай — беше нисък и кривокрак, с оранжева роба. На рамото му висеше торба. Махна с ръка и болката и умората на Пъг изчезнаха.

— Накор? — възкликна магьосникът.

— Не съвсем. Но реших, че ще предпочетеш този образ пред останалите, които използвам обикновено. Освен това ще ни спести доста въпроси, ако се появи някой.

— Банат?

Мъжът се поклони.

— На твоите услуги, Пъг. Или по-точно, ти си на моите. И имаш още задачи, макар че се приближаваме към края.

Пъг се надигна. Имаше чувството, че е почивал с дни.

— Какво направи?

— Спасих света, както и голяма част от вселената, ако всичко се развие по план — каза богът с образа на Накор. — Не приличаш на нищо, магьоснико, а имаш още работа. Почисти се, а аз ще ти обясня някои неща.

— Още лъжи и манипулации?

— Естествено, но за момента мисля да се огранича до истината, защото точно сега ще ми свърши най-добра работа.

— Истината?

— Да, магьоснико. Този път ще чуеш истината.

21

Истина

Пъг слушаше.

— Няма полза да се бърза, но сега времето ни натиска. Все пак след всичко, което изтърпя през годините…

— През годините ли? — прекъсна го Пъг.

Богът с образа на приятеля му вдигна ръка.

— Спомняш ли си историята на Накор за жабата и скорпиона?

— Скорпионът убива жабата, която го пренася през реката. Тя го пита защо, а той отговаря, че такава е природата му. Помня я.

— Добре — отвърна Банат. — Защото моята природа е да манипулирам, да лъжа, да крада и да заобикалям законите по всеки възможен начин. Аз те сложих на място, където Макрос да те открие. Аз го отведох в Крудий и го оставих да си мисли, че това е негова идея. Аз манипулирах всяка негова стъпка и го карах да вярва, че е слуга на изгубения бог на магията — той се загледа за момент в далечината. — Ще дойде ден, в който Сариг ще се завърне. Точно както дасатските божества ще се завърнат в света си… Стига да оцелеем дотогава. Но Макрос не служеше на Сариг. Той беше мой агент. Възползвах се от суетата му. Въобще не заподозря, че нещата, които върши, не са плод на неговата гениалност.

— Моите манипулации организираха намирането на древната броня от Томас — продължи богът. — Моята магия изкриви времето и пространството, така че мислите на Томас се свързаха с тези на Ашен-Шугар. Така повлиях на един от нашите врагове и успяхме да отложим война, която бяхме на път да загубим.

— Какво?! — възкликна невярващо Пъг.

— Това, което наричате Войните на хаоса, е само малка част от един грандиозен конфликт, за който тепърва ще научаваш. Той се води отпреди създаването на човека, а даже и на боговете. В началото на новата епоха, когато се изправихме срещу Слепите богове на началото, а валхеру се надигнаха срещу нас… ние, или по-точно аз, бях на губещата страна.

Пъг се взря в двойника на Накор.

— Затова измамих — каза Банат.

Пъг започна да се смее. Беше осъзнал, че без значение от мащаба на конфликта и съдбите на милиони интелигентни същества за това божество всичко си остава една игра. Не по-сериозна от разиграване на лин-лан в задната стаичка на някой крондорски бордей.

На лицето на Накор се появи усмивка.

— Виждам, че оценяваш добрата шега.

— Шега ли? Смея се на цялата тази лудост. Защото ми иде да те удуша с голи ръце.

— Съветвам те да не опитваш — Банат стана сериозен. — Разбери, че аз съм скорпионът и не мога да променя природата си, така както ти не можеш да станеш на жаба.

Пъг подмина забележката. Внезапно на вратата се почука и богът изчезна. Появи се Калеб заедно с една млада лечителка, казваше се Маяни.

— Спокойно, добре съм — каза Пъг. — Донесете ми храна и ейл, че направо умирам от глад.

Маяни не беше от хората, които можеше да баламоса с приказки, и се наложи да изтърпи един кратък преглед, преди тя да обяви, че наистина му няма нищо. През това време Калеб се върна с храната и ейла и остави подноса до леглото.

— Сине, искам да остана за малко сам. Ако има нещо, ще те извикам.

Калеб кимна и излезе. Пъг се обърна към подноса и видя, че някакъв младеж е застанал до него и опитва сиренето. Беше слабичък, с къдрава кафява коса. Отне му няколко секунди, докато го познае.

— Джими?

— Не, разбира се? — отвърна младежът, без да спира да дъвче. Изглеждаше като близнак на Джими Ръчицата, когато бе станал скуайър на Арута. — Ммм, много е добро.

— Банат.

— Или ако предпочиташ Калкин, Антрен, Исодур и още много имена, дадени ми от човечеството. Всъщност любимото ми е Койота. Но без значение от името, аз съм си аз — той се поклони театрално и съвсем заприлича на бившия крадец, който се бе оженил за дъщеря му и бе станал една от легендарните фигури в историята на Кралството.

Пъг започна да се храни.

— Та, както казвах, губехме войната с древните сили, а валхеру само ни пречеха. От стотината по-дребни и дузината висши останаха само десетина от низшите и четири от великите божества.

— Трябва да знаеш, че ти показвам само ограничена перспектива, късче от цялото, защото то е твърде сложно дори за невероятния ти интелект. Ти си вероятно най-великият ум в историята на човечеството на Мидкемия — Пъг понечи да възрази, но Банат го отряза. — Спести си скромността. Твоите хора я смятат за добро качество, но според мен не е така. Суетните хора като Макрос се манипулират лесно. Има един израз: „Не можеш да измамиш честен човек.“ Честните хора признават недостатъците си. С теб трябва да използвам различни похвати от тези, които прилагах с Макрос. Него го убеждавах лесно, че собствената му интелигентност стои зад всички планове и интриги. Ти, от друга страна, работиш най-добре, когато се бориш за нещо, в което вярваш. По-ефективно е да ти казвам истината, макар че не е никак забавно. Все пак понякога съм склонен да бъда и честен. Аз съм същество на точните факти и вероятностите. Ти осъзнаваш какво не знаеш и жадуваш да го научиш. Точно това те прави толкова интелигентен — Банат му махна да стане. — Обличай се.

Божеството щракна с пръсти и Пъг вече носеше чисто нова роба.

— Ами храната?

Ново щракване с пръсти и гладът премина.

— Рангът си има привилегии. Ще говорим по пътя. Трябва да ти покажа доста неща.

Ново щракване с пръсти и вече бяха някъде другаде.

Беше бездна, но не като тази, в която бе попаднал след унищожаването на разлома по време на първата война с цураните. Тук се чувстваше различно. Вместо усещането за абсолютна празнота тук сякаш всичко беше смляно на фин прах, пред който нормалните песъчинки изглеждаха гротескно големи.

— Къде сме?

— В четвъртата реалност отдолу, или както се изразяват вашите поети и драматурзи, Четвъртия кръг на Ада.

Пъг се замисли за видяното от петия кръг при двубоя между Макрос и демонския крал Маарг, и сега от реалността на дасатите.

— Не е това, което очаквах.

— Преди хилядолетия не изглеждаше така — Пъг усети в гласа на божеството нотка на съжаление. — Тук живееха същества. Съвсем малко по-цивилизовани от демоните. Въпреки това имаха общество, даже множество общества, защото бяха разпрострени из вселената, както са хората в нашата реалност.

— Какво се е случило?

— Мрачният — отвърна Банат кратко.

— Как така?

— Никой не знае, или поне сред познатите ми, а аз познавам милиарди хора.

Пъг очакваше отново да види образа на Накор, но бездната около него бе пуста.

— Какво виждам?

— Реалност, която е така лишена от живот, че се е върнала в първичното си състояние. Всяка частица от същността й е разпределена равномерно по цялото пространство.

— Как е възможно?

— В безкрайната вселена всичко, което можеш да си представиш, е възможно и дори вероятно.

— Значи в цялата реалност има единствено фин прах?

— Е, нищо не е вечно — или поне няма да разберем. Дори боговете имат граници на възприятията и съществуването си. По една или друга причина две прашинки ще се ударят и ще се свържат. След това ще се появи трета и така ще продължат да привличат материята в сфера. Рано или късно всичко ще бъде събрано и когато достигне съответната плътност…

— Ще избухне — довърши Пъг. — И ще се създаде нова вселена. Както ни показа Макрос…

— В Градината на Вечния град, когато бяхте пленени от пантатийците. Бяхте заедно с Томас и онзи дракон. Спомням си.

— Помниш?

Богът се засмя.

— Аз дирижирах тази случка — отново стана сериозен. — Сигурно няма да разбереш напълно и никога няма да ми простиш, за което не ми пука особено, но много от премеждията и чудесата, на които се натъкна, бяха част от план. Подготвях те за това, което трябва да извършиш сега.

— Гледката на създаването на вселената беше първият урок, за да оцениш колко мащабни са нещата и колко е важно това, което ще извършиш — продължи той. — Ще трябва да направиш нещо, което досега бе невъзможно. Затова се наложи да пътуваш през Пътя, да видиш как тези, които обичаш, умират и да преживееш толкова много. Пъг, ще се изправиш пред сериозно предизвикателство и ще трябва да вземеш решения, каквито не са се налагали на нито един смъртен.

— Какви решения?

— Всичко по реда си. Сега трябва да научиш още.

— Ние всъщност не сме тук, нали?

— Не. Още сме в твоята стая и ти гледаш отнесено в стената. Но по-добре приеми, че сме на невероятно пътешествие.

Банат щракна с пръсти.

Имаше проблясък и внезапно се озоваха в друга реалност. Около тях прелитаха огромни скали. Този път Пъг видя небе, което напомняше повече това на дасатите. Плетеница от цветове и енергии, непосилни за човешкото око. Знаеше, че вижда нещо невероятно далечно. Някъде напред проблясваха оттенъци на червено, лилаво и пурпурно и покриваха големи части от небето. Покрай тях премина скала с размерите на планина. По повърхността й играеха енергии и тя изхвърляше магма в пространството. В небето дори се виждаха звезди, но бяха много по-малко, отколкото на Мидкемия.

— Къде сме?

— В третата реалност. Последната окупирана от Мрачния. Както виждаш, тук е оставил достатъчно големи парчета и шансове за по-бързо възстановяване, отколкото в предишната. В ъгълчетата на тази вселена дори все още има живот. Няколко дребни цивилизации. Може дори да издържат достатъчно, че да открият нови светове.

— Тук защо има по-малко разрушения?

— По множество причини — отвърна Банат. — Както знаеш, нивата на енергията са много по-високи в нашата първа реалност. Любопитно, но съществата от тази над нас ни наричат Първия кръг на Ада.

Пъг се засмя.

— Въпрос на гледна точка.

— Точно така — Банат отново стана сериозен. — Пъг от Крудий, ти си благословен и прокълнат. Повече от всеки смъртен след Макрос.

— Започвам да го осъзнавам.

— Макрос не беше перфектният съд. В много аспекти беше слаб избор, като за първи опит.

— Защо?

— Заради качествата, които го правеха лесен за манипулиране: суета, арогантност и фундаментално недоверие към останалите. Ти, от друга страна, беше чиста душа. Неопетнена от събитията от предишните животи на Макрос. Ти си резултат от божествен план, защото имахме нужда от теб.

— Защо?

— Защото си оръжие. Един вид инструмент и придаваш нещо, което ние не можем, а именно хуманност. Ние сме както ваши господари, така и роби. Нашите взаимоотношения се основават на честната размяна. Ние изразяваме най-дълбоките ви вярвания и нужди, а вие ни давате форма.

— Но защо ти? — попита Пъг. — Ако ме попитаха кое божество би възстановило баланса, щях да предположа Ишап. А от низшите Асталон, заради справедливостта, или Килиан, заради връзката й с природата. Но точно ти?

— Че кой друг? — Банат се засмя дълбоко. — Макрос си мислеше, че работи за Сариг, божеството на магията, а Накор, че е агент на Водан-Хоспур, бога на знанието — той направи пауза. — Ти си видял само малък аспект от боговете, но пак е повече от останалите смъртни. Освен това си слушал историите на Накор и Джими. Знаеш, че дори споменът за едно божество, неговият сън и дори ехото му могат да приемат форма и да действат от негово име.

— Аз съм тук с теб и създавам илюзия, за да те инструктирам — продължи богът. — В същото време слушам молитвата на един крадец, който всеки момент ще бъде открит от градската стража в Ролдем. Гледам как един мъж лъже жена си и отива на среща с любовницата си. Тя на свой ред го лъже, за да му вземе парите и да ги даде на любовника си, главорез, който не вярва силно в мен, но всеки месец оставя монета на олтара ми в Ламът, просто за всеки случай. Също така слушам молбите на един комарджия, който ще загуби всичко и ще бъде пребит до смърт през нощта, защото Шегаджиите ще решат да дадат пример. Стоя до един търговец, който дарява злато на жреците ми и ме моли да удържа последователите си, докато превозва товар ценни подправки от Мубоя до Града на Змийската река. Чувам всички молитви и им отговарям, макар по-често отговорът да е отрицателен. Виждам всяко действие, извършено в мое име, и серия от възможности за всеки направен избор. Човечеството ми говори постоянно… Знаят ме с различни имена и аспекти. Аз съм бог на крадците, лъжците и комарджиите. Но също така и на невъзможните начинания и безнадеждните каузи. Точно затова действам от името на боговете на Мидкемия. Защото няма по-безнадеждна кауза от спирането на настъплението на Мрачния. Боговете се подчиняват на правила, също като смъртните. Въпреки могъществото си Асталон, Килиан, Гуис-ва и Лимс-Крагма не могат да ги пренебрегнат. Според вселенските закони ние сме обвързани с нашата реалност. Колкото и да сме силни, в другите реалности сме нарушители и нямаме способности. Така че кой би могъл да се промъкне в друга реалност и да започне необходимите промени, а?

— Божеството, което игнорира законите и нарушава правилата.

— Да — засмя се Банат. — Шегаджията. Измамника. Само аз мога да направя необходимото, защото то е в природата ми. Точно както е в природата на скорпиона да ужили глупавата жаба!

Внезапно се озоваха на хълм над долина, през която течеше поток, пълен с риба.

— Къде сме?

— Някъде, където вече си бил.

— Кога?

— Спомни си — подкани го Банат.

— С Макрос и Томас спряхме тук, когато се връщахме от Вечния град, преди битката при Сетанон — Пъг се огледа. По поляните пасяха същества, подобни на елени, а в клоните на дърветата пееха птици. Този свят напомняше много на Мидкемия. — Защо ме доведе тук?

— За да запомниш това място — Банат изчезна, но гласът му продължи да се носи из въздуха. — Приеми го като дребен дар за добрата служба. Цураните не са мои хора, но ти си загрижен за тях. Това не е шега, а истински жест на благодарност. Може да съм природна сила без състрадание, но понякога природата е милосърдна.

— Сега какво? — попита Пъг.

Внезапно се озова на леглото в спалнята си. Видя празния поднос и предположи, че се е хранил по време на мистичното пътешествие.

— Сега ще спасиш света — чу се гласът на Банат около него.

Пъг за момент се поколеба, после облече нова роба и извика:

— Калеб! — и зачака синът му да се появи.

Хората бягаха с писъци от огромната орда яздещи варнини дасати. Явно жреците бяха преодолели проблема със защитата на ездитните животни, който ги бе спрял в началото на войната, и сега Черният купол бълваше отряд след отряд. Цуранската съпротива беше безполезна. Защитниците успяваха да забавят настъплението с цената на живота си, но дасатите като че ли имаха нова цел — опитваха се да пленят колкото се може повече цурани и да ги отведат в Черния купол.

Миранда стоеше до Аленбурга и наблюдаваше сферата, която вече закриваше хоризонта.

— Мисля, че за последния час се увеличи с още една миля.

Аленбурга въздъхна.

— Няма смисъл да жертвам живота на войниците. Трябва да има друг начин.

— Опитах всяка магия, с която разполагам, както и останалите членове на Събранието. Загубихме повече от двеста магьосници. Оцелелите почват да губят надежда.

— Ако нямаш някакво чудо в резерв, мисля, че е време да кажем на императора да започне евакуация.

— По-добре ще е да му го кажеш лично.

Аленбурга погледна Каспар и той кимна, а Ерик фон Даркмоор каза:

— Отивай. Ние ще държим нещата под око.

Генералът се обърна към Миранда.

— Отведи ме при него.

Тя сложи ръка на рамото му и след миг двамата се озоваха в старото имение на Акома. Гвардейците понечиха да извадят оръжия, но ги познаха и застанаха от двете им страни като ескорт.

В къщата ги очакваше първият съветник Чомата.

— Генерале. Велика — беше хилав старец с оплешивяваща глава и сякаш не беше спал от дни. — Вести ли ни носите?

— За императора. Боя се, че не са добри.

— Той ще ви приеме веднага.

Владетелят вечеряше сам в покоите си. Аленбурга и Миранда се поклониха.

— Нося лоши вести, ваше величество — генералът бързо предаде оценката си за ситуацията и предположението си колко време ще трябва на дасатите, за да стигнат до имението.

— Няма да изоставя народа си — каза спокойно императорът. — Колко хора успяхте да евакуирате?

Миранда усети как сърцето й прескача.

— Само около двадесет хиляди, ваше величество.

— В империята живеят милиони… А помислихте ли въобще за чо-джа?

Миранда осъзна, че ги е забравила. На Келеуан имаше няколко интелигентни раси, като на Мидкемия, но тук отношенията бяха различни. Тюн живееха на север и бяха постоянна заплаха за гарнизоните с непрестанните си набези и нападения. Чо-джа бяха насекомоподобна раса, като всеки кошер се управляваше от царица, но разполагаха с някаква телепатична комуникация. За другите раси не знаеше много. В Изгубените земи имаше дивашки племена на джуджета, а на островите отвъд западното море живееше гущероподобен народ.

— Ваше величество, аз съм смъртна и моите способности си имат граници. Първата ми мисъл беше да победя тези чудовища, заплашващи нашите светове. Сега се мъча да спася народа на цураните. Какво ще повелите да направя с останалите?

— Аз мога да помогна — чу се глас зад тях.

Миранда рязко се обърна… и се хвърли в обятията на съпруга си.

— Толкова се притеснявах… — Пъг знаеше, че никой смъртен нямаше да чуе подобни думи от съпругата му. — Магнус?

— Добре е. В безопасност на нашия остров.

Тя подсмръкна.

— Благодаря на боговете. А Накор?

— Не — отвърна той тихо и тялото му се напрегна.

Миранда остана в прегръдките му за момент, след което си пое въздух и се обърна към императора.

— Въпреки това прекъсване ще продължа да настоявам да се прехвърлите на Мидкемия, господарю.

— Това няма да е необходимо — намеси се Пъг.

Всички погледи се насочиха към него.

— Какво говориш, Миламбер? Можеш ли да победиш дасатите?

— Не — отвърна Пъг, без да възразява срещу цуранското си име. — Но ви намерих убежище.

— Убежище ли?

— Приятен свят. Може да се каже, че е дори по-гостоприемен от Келеуан. Има гори и долини, големи морета с красиви плажове, планини и пустини. Има много дивеч и добри места за земеделие и издигане на градове. Освен това е съвсем празен.

— Миламбер, няма ли друг начин? — Сезу за пръв път позволи на императорската маска да се смъкне и под нея се видя един объркан и несигурен млад мъж.

— Иска ми се да имаше, ваше величество. Де да можеше да победим този Господар на ужаса… но не можем. Само ще го разгневим, а за да спасим останалите светове, Келеуан ще… — беше му трудно да произнесе очевидното. Този свят трябваше да бъде унищожен, за да се попречи на Мрачния да проникне в първата реалност. — Келеуан трябва да бъде изоставен. Това е единствената надежда за вашия народ.

— Какво да направя? — попита тихо императорът и погледна двамата магьосници и стария си съветник.

— Ваше величество, когато ме обучаваха за Велик, в Кулата на изпитанието ми показаха част от цуранската история — започна Пъг. — Всичко започнало със Златния мост, по който хората дошли на Келеуан. Бягали от безименен ужас.

— Да, това е нашата легенда — потвърди Чомата.

— Вашият народ не произлиза от Келеуан — включи се Миранда.

— Цураните могат да оцелеят на друг свят — продължи Пъг. — Цурануани не е само вашите села и градове, защото те може да се построят отново. Нито пък е в титлите и почестите, защото те могат да се възстановят. Цурануани е вашият народ. Ако той оцелее, ще изградите нова държава.

Императорът помълча, после кимна.

— Ще го направим.

Пъг се обърна към Миранда.

— Имаме много работа. Аз ще говоря с тюн, а ти върви при чо-джа. Ще проверя дали някой от оцелелите Велики има знания за джуджетата и другите отвъдморски народи. След това ще мина по Пътя и ще открия въпросния свят. Ще отворя колкото се може по-голям разлом между него и Града в равнината. Накарай Великите да започнат да отварят разломи от всяко населено място, което е достатъчно далече от дасатите. Империята трябва да се приготви, хората трябва да са готови! Нямаме никакво време.

— Колко ни остава? — попита императорът.

— По-малко от седмица, господарю. Ако се забавим, ще загинем, а след нас и другите светове. Видях го с очите си. Това е истината.

— Тръгвайте — Сезу изглеждаше съвсем сразен. Млад мъж, натоварен с огромна отговорност само заради потеклото си. В момента си личеше, че би предпочел тази отговорност да лежи на нечии други плещи, но беше взел решение и бе готов да действа. — Направете каквото е необходимо.

22

Предупреждения

Духаше смразяващ вятър.

Пъг повтаряше действията си отпреди много години и се пренесе с магия в голата тундра. Вървя на север почти час, черната му роба контрастираше с бяло-сивия пейзаж. Това беше едно от малкото места на този свят, където валеше сняг, и Пъг се чувстваше странно.

Около час преди залез насреща му се появи банда мъжки тюни. Бяха подобни на кентаври, но вместо човешка половина приличаха на сааурски воини. Носеха кръгли щитове и саби и щом го зърнаха, нададоха бойни викове.

Пъг реши да приложи тактиката от предишния път. Издигна пасивна бариера, така че да не могат да му навредят и да го принудят да се защитава с насилие.

Но този път съществата зърнаха черната му роба и се понесоха обратно. Пъг нямаше време да ги чака да изпратят прежалим пратеник, така че започна серия от магически скокове, като се държеше на достатъчно разстояние, за да не предизвика атака.

След около час стигнаха до селище — стотина колиби, наполовина заровени в земята, между които обикаляха жени и деца.

Веднага се вдигна тревога и малките побързаха да се скрият по колибите. Женските застанаха на прага, готови да се защитават, ако воините бъдат победени. Пъг знаеше, че останалите им срещи с хора с черни роби са завършвали трагично — освен при предишната му визита. Тюн опитваха да мигрират на юг през зимата и от хилядолетия създаваха проблеми на цураните.

Трябваше да ги убеди да напуснат мястото, което смятаха за дом от зората на времето.

Отново издигна щита и бавно тръгна напред. Неколцина се опитаха да го обстрелят с прашки, а един дори извади лък, но като видяха, че не могат да му навредят, спряха. Воините надаваха викове и го предизвикваха.

Пъг спря на края на селището и заговори спокойно:

— Искам да говоря с ласура — използваше тяхната дума за „народ“. Тюн всъщност беше цуранското им име.

Десетина минути не се случи нищо. Пъг стоеше неподвижно, а воините му крещяха обиди и го предизвикваха на индивидуален двубой, както се очакваше от смелчаците. Съществата много добре знаеха, че един посредствен Велик може да срине селото им за минути, а той въобще не беше посредствен.

Накрая към него се приближи възрастен мъжкар и заговори на цурански:

— Говори, черноризецо, щом искаш.

— Нося ви предупреждение за голяма опасност. Тя ще засегне не само ласура и цураните, а целия свят. Чуйте ме, защото идвам като приятел и ви предлагам изход.

Говори почти час, като се опитваше да обясни нещата простичко и ясно. Съществата щяха да се усъмнят, че това е цурански заговор, който да ги примами на юг, за да бъдат унищожени.

— Трябва да тръгвам, но пак ще ви повторя. Пратете пратеници по съседните села и им предайте думите ми. Ако останете тук, до осем изгрева ще загинете. Ако искате да оцелеете, вървете в равнините. Там, откъдето се виждат седемте каменни пръста в южните планини. Там ще има магическа врата. От другата страна ви очаква тревиста степ със зелени дървета и по-топъл вятър.

— Защо цурани правят това за ласура? — попита старият мъжкар. — Винаги били врагове.

Пъг реши да не обяснява, че не е цуранин. Това само щеше да усложни нещата.

— Тези земи са били ваши преди появата на хората. Елате на новия свят и ви обещавам собствен дом. Ще получите клетвата на императора, че никой няма да ви закача. Цураните ще са от другата страна на морето. Давам думата си на Велик, което означава, че и Империята се обвързва с нея. Запомнете думите ми, защото сега тръгвам — и се пренесе обратно в Събранието.

Прибра се в покоите, които бяха отредили за него и Миранда, и полегна за малко. Надяваше се, че тюн ще го послушат, но беше почти сигурен, че това няма да се случи.

Миранда приближи до входа, следвана от гвардейския си ескорт. В именията на Акома от векове имаше работници чо-джа. Съществуваше някакво съглашение, постигнато между легендарната Мара и царицата и магьосниците на Чакаха, кристалния град на тези същества, който се намираше отвъд източната граница. Миранда не беше наясно с точното споразумение, но оттогава чо-джа бяха автономен народ в пределите на империята.

Осъзна, че никога не се е доближавала толкова до тези същества. Те бяха насекоми и й приличаха на мравки. Само че горната част на торса им имаше гърди, рамене и ръце, подобни на човешките. Лицата им бяха като на богомолки, с фасетъчни очи, но вместо щипци имаха нормални човешки уста. На слънчева светлина изглеждаха синьо-зелени.

— Искаме среща с царицата — каза Миранда.

Стражът заговори на цурански:

— Кой търси аудиенция с нашата владетелка?

— Аз съм Миранда, съпруга на Миламбер, от Събранието на магьосниците. Трябва да ви предупредя за смъртна опасност.

Стражът каза нещо на тракащия си език, след което продължи на цурански:

— Ще я известим.

Съществото отново зацъка на езика си и няколко работници се обърнаха да изгледат Миранда. След няколко минути се появи друг чо-джа, носеше на врата си нещо като мантия. Успя да докара прилична имитация на поклон и заговори:

— Аз съм този, който съветва, и ще бъда ваш водач. Моля, последвайте ме и бъдете внимателни. Подът не е пригоден за вашите крака.

Миранда тръгна по тунелите след съветника. Усещаше някаква странна миризма, като дъх на подправка. Осъзна, че това е миризмата на съществата. В никакъв случай не беше неприятна.

Проходите се осветяваха от някакъв флуоресциращ мъх, растящ по подпорите, които не бяха нито от дърво, нито от камък. По някое време забеляза работници, копаещи нов тунел, а до тях едно по-малко същество, което дъвчеше нещо в неестествено издутите си бузи. То изплю веществото на стената и започна да му придава форма. Миранда се досети, че подпорите очевидно се правят от някакъв телесен секрет.

В друго помещение видя множество малки чо-джа да висят от тавана. Имаха прозрачни крилца, които трептяха със скорост, почти неуловима за окото. Съществата явно почиваха на смени, защото поне едно от групата пърхаше постоянно. Това очевидно беше с цел да се вкарва въздух в дълбоките тунели, защото в кошера живееха хиляди чо-джа.

След дълго слизане най-сетне се озоваха в царската зала. Помещението беше високо поне пет етажа и от него излизаха множество тунели. В средата върху голям насип седеше царицата.

Тялото й бе дълго поне тридесет стъпки. Хитиновата й черупка беше като броня. Ако се съдеше по закърнелите й крайници, царицата явно не напускаше залата. Тялото й беше завито с красиви цурански гоблени. Около нея се въртяха множество работници, полираха хитина, вееха й с крилца и носеха храна и вода. Зад нея един набит мъжкар се клатеше напред-назад, зает със съвкупяване. За него също се грижеха дребни работници, а няколко други мъжкари търпеливо очакваха да дойде техният ред в неспиращото размножаване на расата.

Пред насипа имаше друга група мъжки, някои с шлемове. Поздравиха Миранда с поклон. Встрани по корем лежаха по-малки версии на царицата. Те снасяха яйца, които царицата гълташе, оплождаше ги в тялото си и ги снасяше наново.

Миранда се поклони.

— Почести на кошера ти, царице.

— Почести на клана ти, Миранда от Мидкемия.

— Нося ви ужасяващи новини — Миранда обясни за Господаря на ужаса и плана на Пъг да евакуира цураните на нов свят. — Това е широко и прекрасно място, където ще ви хареса. Знам, че това, което чува една царица, е достъпно и за другите и че в момента имате връзка с Чакаха. Вашите магове са много известни и ще ни окажат голяма помощ в изготвянето на разломите за евакуация.

Царицата продължи заниманията си още известно време, преди да проговори.

— Чо-джа благодарят на Миранда от Мидкемия за предупреждението. Както и на всички, които са загрижени за нашето благополучие — отново замълча и Миранда се зачуди дали не комуникира с останалите. — Ще се наложи да откажем на предложението ви.

Миранда не можеше да повярва.

— Какво?!

— Ще останем тук и ще загинем.

Твърдението беше произнесено без никаква емоция и от това й се стори още по-потискащо.

— Но защо, ваше величество? Вие сте единствената раса, която може да организира собствена евакуация. Имате могъщи магьосници, които ще ви отворят разломи.

— Мара от Акома дойде да ме вземе малко след като се излюпих. Тя каза, че съм красива, и затова дойдох тук. След това ме посещаваше често, както и синът й, и неговият син. Радвам се на тези визити, както и останалите царици, които споделят преживяването с мен. Но никой човек не разбира напълно нашата природа. Ние сме от този свят. Не можем да отидем другаде. Били сме тук преди появата на хората и ще загинем заедно със света. Нима ще изкопаете дърветата с корените, за да ги преместите? Или ще изловите рибите и ще ги пратите в чуждоземните води? Може ли да преместите скалите на Келеуан, за да ги спасите? Хората са посетители и е в реда на нещата да си заминат. Ние сме от този свят — тя замълча за момент, след което повтори: — Ние сме от този свят.

Миранда нямаше думи. Твърдението на царицата беше произнесено с такава тежест, че нямаше смисъл да спори. Тя призна поражението си.

— Ако промените мнението си, ще помогнем с каквото можем.

— Благодарим ви за загрижеността.

— Трябва да тръгвам. Чака ме още много работа.

— Почитания на твоя клан, Миранда от Мидкемия.

— Почитания на кошера ти, царице на чо-джа.

Миранда усещаше, че нещо много красиво и важно ще бъде загубено завинаги, но имаше много задачи, затова овладя болката си и тръгна към повърхността, където гвардейците я очакваха да я отведат при императора.

Пъг почувства хлад, който нямаше общо с необичайно студения планински вятър. Келеуан беше по-топъл свят в сравнение с Мидкемия, но в тези планини нощите бяха мразовити. Магьосникът наблюдаваше петимата турилци, които се приближаваха към него. Намираше се на входа на град Турандарен, който през годините се бе превърнал в основен търговски център между цураните и Турилската конфедерация. Някогашното гранично село се бе разраснало значително.

Близо едновековният мир не беше намалил недоверието между двата народа, защото бе предшестван от столетия на война. Старите стени бяха запуснати, но все още годни за отбрана. Турилците бяха опитни планински бойци и никога не бяха завладявани.

Водачът на групата беше стар воин. Имаше дълга сива коса, над която бе нахлупил вълнена шапка с едно перо, забучено до лявото ухо. Тялото му беше осеяно с белези, които показваха, че мирът не пречи на кръвните вражди и граничните набези. Бандитството беше често срещано по планинските пътища. Мъжът носеше дълъг меч и щит. Останалите четирима мъже приличаха повече на търговци. Водачът се приближи и застана точно пред Пъг.

— Сякаш чакаш покана да влезеш в града, черноризецо.

Пъг се усмихна.

— Реших, че ако се въртя тук подозрително, ще получа по-бързи резултати, отколкото ако почна да задавам въпроси в града.

Мъжът се засмя.

— Добро предположение — той се почеса по брадичката. — Така, аз съм Джакам, хетман на Турандарен. А тези са все важни хора — Пъг забеляза, че въобще не се опита да представи останалите. — Какво да направим за теб, цуранино?

— Трябва да намеря Конфедерационния съвет и да говоря с Калиане.

Джакам сведе глава, сякаш оказваше почит при споменаването на Калиане.

— Съветът се събира при топлите извори на Шатанда, близо до град Тасдано Абеар. Знаеш ли къде е?

— Ще го открия, ако ми посочите посоката.

— Тръгни към планините на изток. Като превалиш хребета, ще видиш два пътя надолу. Трябва да следваш северния, за около седмица, ако си пеш. Така ще стигнеш до долината Сандарм. В северния й край са Тасдано Абеар и Шатанда. Лесно ще намериш съвета, защото всички шатри са опънати около изворите. Но трябва да побързаш. Ще заседават още шест дена, а след това водачите на кланове ще се завърнат по домовете си.

— Ще стигна до довечера — отвърна Пъг.

— Черноризци — измърмори мъжът, сякаш изричаше проклятие. — Нещо друго?

— Моите благодарности и едно предупреждение.

Четиримата търговци отстъпиха назад, а Джакам посегна към дръжката на меча.

— Предупреждение ли?

— Да. Пригответе се за пътуване. Скоро от съвета ще дойде вест, че народът ви трябва да напусне тези земи.

— Какво? Нима цураните отново се опитват да завладеят земите ни?

— Не — отвърна Пъг тъжно. — Те също се махат. На този свят ще се появи нещо ужасно и всички трябва да бягат. Знайте, че колкото по-рано се приготвите, толкова повече неща ще можете да вземете с вас.

Джакам щеше да зададе още въпроси, но Пъг знаеше, че няма смисъл от разговори. Погледна към един далечен хребет и се пренесе там. Това беше стар метод за пътуване, който бе усвоил от едно време — да скача на етапи, докъдето му стига погледът. Беше уморително, но ефективно, защото повечето магьосници, без Миранда и Магнус, не можеха да се пренесат на място, което не са виждали.

Стигна до целта си по свечеряване, точно както бе предположил. Видя множеството огньове по хълмовете около топлите извори и тръгна към града.

Тасдано Абеар беше класическо турилско селище с кирпичени къщи. Само странноприемницата беше от камък. Над града имаше дървен форт, чийто дълбок ров бе пълен с бодливи храсти и трънаци. Турилците не бяха завладявани никога, защото отказваха да загинат, защитавайки конкретно парче земя. Това укрепление беше създадено с цел да осакати неприятеля и да бъде изоставено, а не да издържа на продължителна обсада. Планинците смятаха всички плата и долини за свой дом и не се притесняваха много къде ще отсядат от сезон на сезон. Подобен град можеше да процъфтява десетилетие и после да изчезне, когато хората се преместеха да търгуват другаде. Все пак дългогодишният мир беше дал ефект и полуномадският народ бе започнал да се установява на определени места.

Клановете предявяваха претенции за различните земи, но на вътрешно ниво не беше много ясно кое на кого принадлежи. Повечето семейства имаха кръвна връзка и рядко се стигаше до открита вражда, но често се случваше да се ступат.

Пъг влезе в кръчмата и се огледа. Както очакваше, беше пълно с млади воини, дошли с водачите на клановете. Настроението беше празнично, но с толкова много младежи от различни семейства боят винаги висеше на косъм.

Турилците говореха много, за разлика от мълчаливите цурани. При тях обидата беше форма на изкуство. Целта беше да си максимално шумен и груб, без да започваш бой.

Пъг намери едно свободно място в ъгъла и седна. В цялото помещение се бе възцарила тишина. Дори най-старите воини не помнеха някога в кръчмата да се е появявал Велик.

— Да не си се загубил? — обади се един от по-възрастните, очевидно пиян. Беше червенокос здравеняк с румени бузи и увиснали мустаци. Носеше очукана медна огърлица, която блестеше на светлината на факлите. На бедния откъм метали Келеуан това беше доста ценно бижу.

Пъг поклати глава.

— Не мисля.

— Значи знаеш къде си?

— Това е долината Сандарм, нали?

— Да.

— Град Тасдано Абеар?

— Точно така.

— А там на хълма заседава Конфедерационният съвет?

— Да.

— Значи не съм се изгубил.

— Предполагам, че няма да възразиш, ако попитам какво правиш тук, цуранино?

— Трябва да говоря със съвета и по-специално с Калиане.

— Аха, Калиане значи?

— Да.

— Ами ако тя не иска да те види?

— Ще поиска.

— И защо така?

— Защото нося вест, която със сигурност ще иска да чуе.

— Тогава защо стоиш тук, ти дребна, противна мусонга, а не изтичаш да й кажеш каквото трябва? — мъжът говореше за един особено глупав вредител, който ровеше по нивите и бе кошмар за фермерите.

— Защото, глупав сине на преяла нийдра и окаляно балу, ще е проява на лошо възпитание, ако отида без покана — Пъг говореше за товарния добитък и едно доста глупаво, но развъждано за месо животно. — Щеше да го знаеш, ако майка ти беше родила поне едно дете, което да различава деня от нощта. Или ако боговете ти бяха дали половината акъл на чувал с камъни. Нарича се „добро възпитание“.

Близките воини избухнаха в смях. Цуранинът не само говореше приличен турилски, но и обиждаше със стил.

Червенокосият не знаеше да се засмее ли, или да се обиди. Пъг продължи:

— Бъди добър домакин и попитай Калиане дали ще приеме Миламбер от Събранието, някогашен съпруг на турилката Катала.

В кръчмата отново настъпи тишина. Един от възрастните мъже в ъгъла стана и се доближи до Пъг.

— Как е възможно?! Катала е моя роднина, която е умряла, преди да се родя, а ти си още млад. Всички сме чували, че е била женена за черноризец.

— Аз съм същият човек. Боговете ми дадоха дълъг живот и изглеждам все още така, както когато се ожених за нея. Тя беше майка на първия ми син и още скърбя за нея.

Старецът се обърна към един от младите воини.

— Върви при Калиане и кажи, че от цуранските земи е пристигнал важен човек. Той е наш роднина. Аз гарантирам за това.

Младежът кимна и излезе.

— Миламбер от Събранието, разкажи ми тази история.

Пъг въздъхна, защото рядко се връщаше към тези спомени.

— Когато бях момче, цураните нахлуха в моите земи и бях взет в робство от клана Шинцаваи. Там срещнах Катала, която бе заловена при един граничен набег. Запознахме се… — той започна да разказва историята и скоро стана ясно, че спомените му са все така ясни и образът на първата му жена не е избледнял с времето.

Когато приключи, повечето воини подсмърчаха, защото за тях не беше срамно да изразяват емоциите си. Малко след това се завърна пратеникът.

— Калиане те приветства с добре дошъл, Миламбер от Събранието.

Пъг се надигна и излезе от кръчмата. Тръгна след водача си по пътечката, която водеше към широка поляна. Там бяха издигнати кожените шатри на съвета. От топлите извори се издигаше пара и се носеше лека металическа миризма.

В нощта се чуваха птичи песни. Пъг си спомни, че колкото и чужд да му се струваше Келеуан, го беше приел за свой дом за почти осем години. Тук беше срещнал жена си и тук се бе родило първото му дете. А след години съпругата му се бе върнала тук, за да умре от неизлечимата болест.

Стигнаха до древна дървена постройка, мястото за заседаване на съвета.

Вътре го очакваха четиридесетина вождове. В центъра стоеше възрастна жена със сплетена на две плитки побеляла коса. Носеше проста червена вълнена рокля, а на главата й имаше меден обръч с украса от скъпоценни камъни. Вождовете бяха облечени с домашнотъкани дрехи, а в косите им имаше пера. Въздухът беше задимен от факлите по стените и огнището в центъра.

— Добре дошъл, Миламбер от Събранието — каза един възрастен мъж вдясно от Калиане. — Аз съм Вахопа и имам честта да домакинствам на тазгодишния съвет. Поздравявам те.

— Аз съм Калиане — каза жената. — Искал си да говориш с мен?

— Да. Нося ви предупреждение и надежда — и започна да обяснява бавно. Тези хора не бяха глупави, но концепциите, за които говореше, бяха сложни даже за магьосник. Все пак те го изслушаха търпеливо и без да го прекъсват. — Ще има проход, който ще прехвърли колкото хора успеете да съберете тук до седмица. Вземете добитъка, оръжията и инструментите си. Новият свят ще изисква много, но и ще ви предложи много.

— Разкажи ни за това място, Миламбер.

— Има широки степи, дълбоки езера и сини океани. Планините докосват небето, а в долините може да се отглежда свободно добитък. Има много дивеч и риба, и никой не живее там.

— Но ти си цуранин и твоите хора ще се преместят там. Защо ще искате да споделите тези земи с враговете си? — попита подозрително един вожд.

— Не съм цуранин. Аз съм Пъг от Крудий, пленен по време на войната с Мидкемия. Аз освободих турилските воини на Големите игри и разруших арената. Аз бях женен за вашата сънародничка Катала, един от чиито наследници срещнах преди малко в града. Ще вземем на новия свят всеки, който иска да живее. Вече говорих с тюн — това предизвика гневни възгласи, защото тюн бяха по-голяма напаст за турилците, отколкото за цураните. — В момента други говорят с чо-джа и джуджетата отвъд морето — в гласа му се надигна страст. — Мара от Акома дойде при вас, търсейки път към Чакаха. Тя е родоначалничката на сегашната императорска династия. Живяхте цял век в мир с цураните, като се изключат дребните стълкновения, които не са по-лоши от клановите ви вражди. Този свят, за който говоря, е широк и ще сте далече от останалите. Ако искате, може да не се срещнете с цураните още столетие.

Някои от вождовете кимнаха, сякаш това беше добро нещо.

— А може да постигнете съглашение, което да трае поколения. Но това няма да се случи, ако не напуснете тези земи. Смъртта приближава бързо и ще се спусне внезапно.

Калиане се изправи.

— Ще говоря с този Велик насаме — тонът й показваше, че не се нуждае от позволение. — Ела с мен навън, Миламбер.

Той я последва. Щом излязоха, тя го поведе към най-големия извор в околността.

— Мнозина няма да ти повярват, Миламбер. Ще решат, че това е цурански заговор. Да ни махнат от тези земи и да ни пратят на смърт.

Пъг беше уморен. Беше изтърпял изпитания като никой друг смъртен и въпреки магията на Банат беше съвсем изтощен. Пое си дълбоко дъх и заговори:

— Знам. Това е, което мога да направя. Не мога да спася всички. Ето моето предложение. След два дни ще отворя разлом… ето там — той посочи една полянка наблизо. — Ще води към планините на света, за който говорих. Тюн ще са на съвсем друг континент, отвъд морето. Ще минат дори векове, преди да ги срещнете отново. Дотогава може да сте постигнали мир с цураните. Не знам какво са отговорили чо-джа. Мястото, където ще отидете, е далече от земите за цураните. Може да ги избягвате, а може и да потърсите връзка с тях, за да воювате или да се помирите. Но който остане тук, ще загине — в гласа му се промъкна умора. — Това е изборът, който мога да ви предложа.

— Вярвам ти. Ще накарам вождовете да изпратят пратеници и да сберат клановете — тя скръсти ръце и погледна към хълмовете. — Тези земи са наш дом от времената на Златния мост. За някои ще е трудно да ги напуснат.

— Мнозина ще загинат. Някои няма да стигнат тук навреме, други ще са твърде болни, за да пътуват. Трети направо ще откажат. Всички те ще умрат. От вас зависи да спасите останалите.

— Защо го правиш, магьоснико? Защо се мъчиш да спасиш толкова хора?

Пъг се засмя, по-скоро от раздразнение.

— Че кой друг? Изпълнявам дълга си. Правя това, което е правилно.

Тя кимна.

— Ти си добър човек, велики. Заминавай, а аз ще сторя, каквото мога. Ще се видим ли отново?

— Само боговете знаят. Ако мога, ще посетя новия ви дом. Ако не, поне ще знаете, че съм искал да ви видя пак.

— Боговете да те закрилят — Калиане се обърна и тръгна към съвета, където я очакваше разгорещен и продължителен спор.

Пъг извади една сфера и я активира, за да се върне в Събранието.

23

Сражение

Джим метна един от кинжалите си.

Хвърли се зад една скала, а острието се заби в лицето на дасата и го свали от варнина му. Онези зад него го прегазиха, без да се трогнат, и продължиха през каньона.

Джим се върна при спътниците си.

— Време е да изчезваме!

Джоми, Тад, Зейн и Серван нямаха нужда от подкана. Тилът, където войските им се събираха за прегрупиране и почивка, преди половин час внезапно се беше превърнал във фронт. Младежите тъкмо бяха хапнали и успяха да се сврат под една каруца, за да подремнат. Вече бяха свикнали с хъркането на шестокраките нийдри и странната им миризма. Бяха толкова уморени, че заспаха веднага.

Джим беше първият, който се надигна при избухналата врява. Младежите едва бяха успели да се измъкнат — изкатериха се по скалистия хребет, който служеше като естествена защита на левия фланг на Аленбурга. Проблемът беше, че всички останали бяха побягнали в обратна посока.

През последните два дни отстъпваха непрекъснато. Черният купол се разширяваше и разширяваше и цуранските магьосници се опитваха да предвидят безопасна дистанция за всяко спиране.

Защитниците бяха променили тактиката си. Вече не опитваха да отблъснат нашествието, а се сражаваха, за да дадат време на бежанците да достигнат най-близките разломи. Пъг беше отворил портал между Келеуан и новия свят, а императорът бе издал заповед. Магьосниците опитваха да мобилизират населението. Нямаше да смогнат да спасят всички, но щяха да евакуират колкото се може повече.

Пъг беше създал втори портал към отдалечен континент за тюн и трети за турилците. Останалите магьосници отваряха проходи до първоначалния разлом, близо да Равнинния град. Мястото беше широко и можеше да побере множеството бежанци, без да се изпогазят.

Проблемът беше, че не можеха да отворят достатъчно разломи към новия свят. Пъг беше един от малцината, които се справяха без помощ. Иначе трябваха поне няколко магьосници и им отнемаше пет пъти повече време. Според последните данни вече имаше седем функциониращи портала. Но капитаните бяха чули Каспар да казва, че и седемдесет няма да са достатъчни.

Затова трябваше да забавят дасатите, които се стремяха да замъкнат колкото се може повече пленници до Черния купол и да ги хвърлят в ямата. Никой не можеше да си представи колко ужасна е ситуацията. Цураните бяха воини по традиция и гледаха напред, а не назад. Все пак, според изчисленията, поне тридесет хиляди души вече бяха отведени в сферата. Според младежите обаче тези цифри бяха занижени. Дасатите не бяха глупави и бързо се адаптираха към стратегията на противника. Набезите им бяха станали мащабни и неочаквани.

Може би по чист късмет, но при последното нападение се бяха натъкнали на цуранския щаб.

Джоми спря и погледна останалите. Чуваха тропота на дасатските ездачи от другата страна на хълма.

— Къде сме?

— Тад гледа последно картата — каза Зейн и се обърна към доведения си брат. — Къде сме?

Русият младеж разпери длан, като пръстите му сочеха надолу.

— Това е хребетът зад нас — каза и посочи средния си пръст. След това показа безименния. — Останалите тръгнаха натам. Трябва да отидем при тях.

— Само че помежду ни има няколко хиляди дасата — обади се Серван.

— Чакайте, имам идея — намеси се Джим Дашър.

Той беше дошъл със съобщение за лорд Ерик и също бе зачислен към щаба с ранг на капитан.

— Каква? — попита Джоми.

Крадецът посочи на югозапад.

— Дасатите отиват натам.

— Да — потвърди Тад.

— Значи ние трябва да тръгнем на североизток. Ще пресечем долината и ще минем от другата страна, след което ще настигнем генерала.

— Чудесна идея — каза Джоми. — Но забравяш едно нещо.

— Какво?

— Всички останали са на коне. Ние сме пеша. Никога няма да ги настигнем.

— Не и ако стоим тук и се караме — намеси се Зейн. — Предлагам да послушаме Джим. Генералът все някога ще установи нов щаб. Ако следваме отстъплението, все ще ги настигнем.

Никой нямаше по-добро предложение и младежите заизкачваха склона, по който преди малко се бяха спуснали. Приклекнаха на самия хребет и се заослушваха. Не се чуваше тропот на ездачи, но пък дасатите често изпращаха тилови патрули, които да залавят криещите се.

Джим понечи да се надигне, но чу нещо, даде сигнал на останалите да не мърдат и се заслуша. Някой си тананикаше!

Крадецът надникна и видя на пътя самотна фигура. Носеше робата на цурански магьосник и си подсвиркваше.

— Кой е пък този? — възкликна Джим.

Останалите се надигнаха да погледнат.

— Тоя пее ли? — попита Джоми.

— По-скоро си тананика — поправи го Джим. — При това високо.

— Да отидем при него? — предложи Зейн.

— Не — включи се Тад. — Щом е магьосник, може сам да се грижи за себе си. А и вижте накъде е тръгнал!

Мъжът се насочваше извън „безопасната“ зона. Всеки отвъд тази граница рискуваше да се озове в Черния купол при следващото му разширяване.

Младежите изчакаха магьосника да се отдалечи и се спуснаха в долината.

— Доколкото видях, генералите тръгнаха натам — каза Джоми и посочи на югоизток.

— Тогава след тях — отвърна Джим Дашър. — Знаете ли, започна да ми писва.

— Кое? — попита Серван.

— Войната? — предположи Тад.

— И тя също — отвърна Дашър. — Но говорех за цялата служба на Короната.

— Никой не те е карал насила — обади се Зейн.

— Не е точно така.

— Кой? — полюбопитства Джоми.

Джим сви рамене.

— Сигурно вече сте се досетили, че не съм обикновен крадец от Крондор.

Джоми се засмя.

— Досетихме се, след като цъфна с кралска заповед за лорд Ерик. Не мисля, че карат обикновените крадци да се метнат през най-близкия разлом и да участват във войни на други светове.

— Ами… всъщност дядо ми ме вкара в „семейния бизнес“, ако мога така да се изразя.

— Не ни карай да гадаем — обади се Серван. Познаваше Джим от доста време и бе убеден, че е изпечен лъжец.

— Дядо ми е лорд Джеймс Джеймисън, херцог на Риланон.

Джоми се засмя.

— Страхотна история.

— Говоря сериозно — Дашър вдигна едно камъче и го хвърли по отсрещните скали. — Писна ми да рискувам живота си и да се занимавам с главорези, комарджии и курви. Готов съм да се установя някъде и да създам семейство.

— Ти? — продължи да се хили Джоми. — И семейство?

— Да — Джим започна да се дразни. — Даже съм си харесал момиче.

— Това трябва да се чуе — обади се Серван. — На коя от благородничките в Кралството е хвърлил око внукът на херцога?

Всички младежи избухнаха в смях.

— Ако искате да знаете, говоря за лейди Мишел де Фрашет, дъщеря на граф Монтагрен.

Смехът спря.

— Сериозно ли? Мишел? — попита Серван.

— Да, защо?

Четиримата бивши студенти се спогледаха и Джоми се обърна към Тад.

— Ти му кажи.

— По-добре ти, Джоми — обади се Зейн.

— Не. Мисля, че трябва да си ти, Тад. Ти беше първият… — Джоми хвърли поглед към Дашър, — който танцува с нея.

— Така е — отвърна Тад рязко. — Но ти… танцува с нея най-много.

Джоми въздъхна и спря.

— Виж, Джим. Ние всички имахме удоволствието… да я опознаем. Случи се на кралския прием в Ролдем, когато ни дадоха рицарски звания — младежът се усмихна и добави: — Там се запознах и с прекрасната сестра на Серван.

Серван започна да се мръщи.

— Тя е… — започна Тад.

— Чудесно момиче — обади се Зейн. — Наистина.

— За Мишел ли говорите, или за сестра ми? — попита все по-нещастният Серван.

— И двете се чудесни, но не му обръщай внимание — каза Тад и посочи Джоми. — Той задяваше сестра ти само за да те дразни.

— Не е вярно! Тя наистина е прекрасно момиче — запротестира червенокосият младеж и се намръщи шеговито към Серван. — Чак се чудя как може да имате едни и същи родители.

— Достатъчно — сряза ги Дашър. — Кажете за Мишел!

— Ах, да. Мишел е прекрасна, но… амбициозна — започна Джоми. — Може да се каже, че си търси високопоставен съпруг.

— Точно така — съгласи се Серван.

— А никой не би бил по-високопоставен от внука на херцога на Риланон — добави Зейн. — Но преди това… беше по-отворена към ухажорите си.

— Така че всички се насладихме на… нейната компания — довърши Тад.

Джим се намръщи и се изчерви.

— Кога?

— Във вторник — каза Джоми. — След петъчния прием.

— В понеделник — обади се Тад.

— Вярно ли? — попита Джоми. — Мислех, че съм първи.

— Не, аз бях.

Джоми се обърна към Зейн.

— Ами ти?

— В четвъртък.

Джим сякаш напълно щеше да загуби контрол.

— Искате да кажете, че и тримата…

— Четиримата — обади се Серван и всички го погледнаха. — В сряда.

Джоми стисна Дашър за рамото в импровизиран приятелски жест.

— Виж нещата от добрата страна, Джим. Спестихме ти сериозен срам. Който се ожени за нея, ще е обект на постоянни подигравки. Не бива да го позволяваме на внука на херцога, нали?

Джим ги огледа и започна да се успокоява. По принцип не беше идеалист, но си беше изградил прекрасен образ за Мишел. Призна пред себе си, че е по-добре да се осъзнае навреме, и поклати глава.

— Жени…

— Да — отвърна Джоми.

Продължиха да крачат напред.

— Нали знаете какво казват монасите от университета? — обади се Тад.

Останалите трима младежи бяха чували израза много пъти и отвърнаха в хор:

— Жени! Не можеш с тях, но не можеш и без тях.

Джим изръмжа. Много добре знаеше, че монасите на Ла-Тимса дават клетва за целомъдрие.

— Май ще си се придържам към курвите.

— Доколкото познавам благородничките от Ролдем, сигурно ще ти излезе доста по-евтино — обади се Серван.

— А и ще те лъжат по-малко — допълни Зейн.

— Хубаво си говорим, но как ще проследим армията? — попита Джоми.

Джим посочи разпилените край пътя вещи.

— Ще гледаме какво изхвърлят.

— Дано дасатите не правят същото. Не горя от желание да се натъкнем на ариергарда им — каза Тад.

Разговорът замря.

— Онази мелодия, дето си я тананикаше магьосникът… — каза по едно време Джим.

— Какво? — попита Серван.

— Сетих се коя е! Една мръсна песничка от кръчмите на Порт Викор.

— Е, и? — рече Тад.

— Откъде един Велик ще знае пиянските песни на моряците от Мидкемия?

Никой не можа да предложи отговор.

Лесо Варен беше доволен, макар да не можеше да обясни защо. Голяма част от живота му бе диктувана от необясними импулси и отдавна беше спрял да се притеснява. Всичко бе започнало с намирането на онзи амулет преди много години и последвалите сънища. Беше го захвърлял два пъти и после бе пилял години, за да си го върне. А след като го унищожи, мислеше единствено как да събере парчетата и да го възстанови, като уби в процеса половин дузина бижутери. В този амулет имаше нещо…

Проклетият пират Мечката го носеше, когато загина, и сега той бе изгубен в Горчивото море. Въпросният амулет бе позволил на Лесо да хвърли пръв поглед на чудесните възможности. Как животът и смъртта са неразделно свързани и как няма по-могъща сила от живота, преминаващ в смърт.

Така и не можа да го открие повече, въпреки че претърсва морето дълги години… Ето, пак почваше да се отплесва.

Беше сигурен, че тук са намесени божествени сили, защото не можеше да се спре, щом си наумеше нещо. На няколко пъти бе срещал сериозни препятствия, но някак си се измъкваше.

Варен гледаше лежащите из околността тела. Може би затова се чувстваше добре. Тук имаше толкова смърт, че успяваше да източи оттук-оттам остатъчен живот.

Дасатите бяха като деца по отношение на некромантството. Доста могъщи, но нямаха никакъв финес и пилееха много енергия. Поне от техните остатъци бе успял да събере толкова мощ, че вече вървеше без жезъл. Тялото на Винтаката определено не беше никак добро. Само да си намереше добро убежище и щеше да започне подготовка за обсебване на ново тяло. Зачуди се какво ли ще постигне с мащабните кланета на нашествениците.

Зачуди се защо изпитва желание да се срещне отново с дасатите. Първоначалният им контакт беше добър, но след установяването на първия купол и след като им бе предал Миранда, бяха станали негостоприемни. Последния път дори бяха проявили желание да проучват него. Сигурно не бяха доволни, че бе убил двама жреци на излизане от сферата.

Но поне не си беше загубил времето. Вече знаеше, че разполага с познания за некромантството, за каквито те дори не можеха да мечтаят. Точно сега щяха да са му от голяма полза, защото насреща му се носеше дасатски патрул.

Той посегна за искрица от гнева, който таеше, провери голямото количество виталност, което бе складирал, и зачака. Дванадесетимата воини се приближиха бавно — може би се чудеха защо човекът не бяга, а ги очаква спокойно.

— Здравейте — каза Варен на приличен дасатски. Беше го научил, докато преговаряше с жреците.

Водачът им го посочи с меча си.

— Ти разбираш нашия език?

Лесо въздъхна театрално.

— Ама че сте досадно очевидни — от ръката му се изстреляха дванадесет лъча зеленикава енергия и обвиха главите на воините. Те хвърлиха оръжията си и започнаха да дерат лицата си с нокти.

След момент всички се бяха свлекли от седлата и агонизираха на земята. Варен усещаше как жизнената им енергия минава по пипалата и попива в него. За всеки случай постъпи по същия начин и с варнините. Когато всичко около него рухна мъртво, на лицето му се изписа усмивка.

— Е, това беше освежаващо.

Затананика си отново и продължи към Черния купол.

Пъг беше съвсем изтощен. Не се бе чувствал така дори след завръщането си от втората реалност. Отварянето на разломи беше достатъчно трудно дори при нормални обстоятелства, а сега ситуацията беше критична.

Той си пое дъх и кимна на Магнус. Синът му все още не се беше възстановил от пътешествието, но бе пожелал да тръгне с родителите си, за да помогне с каквото може.

Магнус го издигна във въздуха, за да може да огледа хилядите бежанци, които се стичаха в равнините. В далечината, на север, се извисяваше Черният купол. Беше се уголемил почти двойно за последния ден. Пъг пресметна, че вече покрива два големи града и множество селища по реката и в северните степи. Върхът му се губеше в облаците и приличаше на надвиснала черна стена.

Той махна на Магнус да го смъкне.

— Може ли да направим още нещо? — попита Миранда.

— Не. Може да отворим още един-два разлома в далечния запад, но там вече няма много хора — Пъг въздъхна. — Остава ни да чакаме и да гледаме колко ще успеят да преминат, преди да затворим портала.

Магнус погледна в далечината.

— Сферата ще ни достигне след два или три дни.

Пъг се обърна към най-големия разлом. Хората се стичаха към него, уморени и гладни, опашката беше дълга няколко мили. Беше им наредил да не спират в долината от другата страна, защото тя бе твърде тясна, за да поеме толкова бежанци. Освен това скоро хората щяха да са твърде уморени, за да се отдалечават, след като преминат.

— Спрете ги за няколко минути — каза той на Магнус.

Синът му се обърна към гвардейците и те спряха движението на опашката. Веднага сред иначе дисциплинираните цурани се надигна мърморене и оплаквания.

— Следващия път ще избухнат безредици — каза Миранда.

Пъг кимна.

— Колко успяха да преминат? — попита тя.

Съпругът й поклати глава.

— Около двеста хиляди. Плюс още стотина от вчера.

— Колкото населението на един голям град.

— Достатъчно за започването на нова цивилизация — обади се Магнус.

Опитваше се да повдигне духа им.

— Стига да нямат нищо против да живеят две-три поколения в кирпичени коптори — тя видя, че в далечината почват да светват огньове. Първо на изток, а после и на запад. — Толкова са много. Може би малко храна и почивка ще им се отразят добре.

— Ще дойдат още милиони — каза Пъг. — Повечето няма да оцелеят.

— Не може да сме сигурни, татко — намеси се Магнус. — Ще отворя портал към новия свят. Ще прелетя няколко мили и ще отворя още един…

— Имаме вече шест в онзи район. Ще им трябват седмици да се открият и да установят някаква комуникация — Пъг се огледа. — Скоро трябва да изпратим Небесната светлина.

— Той ще тръгне ли? — попита Миранда. — Беше решен да остане последен, като говорих с него.

Магнус се усмихна.

— Ще трябва да се пребори с генерал Аленбурга за тази чест.

— Няма значение — отвърна Пъг тихо. — Последен… — огледа огньовете, които вече се бяха появили и около тях. — Който чака да остане последен, ще загине, Магнус.

Синът му не каза нищо.

Варен вървеше по пътя и гледаше извисяващата се сфера, която сякаш никога нямаше да достигне.

— Да, наистина е голяма.

През последния час беше унищожил още четири дасатски патрула. Но щом изкачи едно възвишение, видя поне стотина дасати и реши, че ще са му много. Нямаше да е зле да има подръка някои от старите си играчки от лабораторията, която бе изградил в цитаделата на Каспар. В крайна сметка призова една илюзия, която не бе опитвал от години. Беше стар и лесен номер. Всеки цуранин щеше да се спре и да погледне изсъхналия дъб, но дасатите нямаха представа, че подобно дърво не се среща на този свят. Той ги изчака да се отдалечат и премахна илюзията.

Продължи напред. Чудеше се кога ще стигне ръба на сферата. От тук не можеше да добие никаква перспектива. Можеше да е на миля от следващия хребет, а можеше да е и на пет.

Внезапно стана тъмно и той започна да се задушава. Очите му пареха, ушите му кънтяха, сякаш до него бе паднал гръм.

Някакви ръце го сграбчиха.

Двама воини, повлякоха го напред. Очакваха да е загубил съзнание. Но той беше влизал и преди в дасатски купол и бързо оправи дишането си. Преди секунди това беше нормален път, огрян от слънце, а сега всичко беше в мрак и дори листата на дърветата се сгърчваха и умираха.

— Това е гениално! — извика той.

Двамата дасати го стиснаха по-силно и единият го погледна. Умря първи.

Лесо просто се пресегна със съзнанието си и му спря сърцето.

— Това място е прекрасно! — другият воин го пусна и извади меча си. Лесо осъзна, че говори на цурански, и мина на дасатски: — Казах, че това място е прекрасно! — вдигна ръка и лъч от животоизточващата зелена магия обви нападащия го боец.

Варен стоеше неподвижно и го гледаше как умира. Неколцина други видяха как човекът се бе справил с двама дасати и се втурнаха към него. Варен се погрижи и за тях — убиваше всеки воин, който видеше.

— Досега не бях толкова могъщ! — възкликна той, доволен от новопридобитите си способности. — Сигурно е от мястото!

Настрои възприятията си и видя, че всички жизнени енергии се стичат към центъра на огромната сфера.

— Ето къде трябва да отида.

Нито за миг не се запитваше откъде идват импулсите, които управляваха живота му. Знаеше, че колкото по̀ им се отдава, колкото повече хаос и болка създава, става по-щастлив. Понякога работеше сам в забутани пещери или мизерни колиби в блатата. Друг път успяваше да се установи на някое луксозно място, под закрилата на глупаци като Каспар от Оласко. Беше изстрадал много и знаеше, че умирането не е никак весело, дори да се будеше в ново тяло само след няколко мига. А най-неприятната смърт беше да те пронижат с меч в гърба. Пое си дълбоко дъх. Ако беше открил тази невероятна жизнена енергия, по-точно прекрасния момент, в който животът преминава в смърт, по-рано, щеше да властва на Мидкемия.

— Трябва да разбера какво е това! — каза той и тръгна към центъра на тази чудесна некромантска магия.

Накор се размърда. Лежеше зад трона, откъдето ТеКарана наблюдаваше обичайните екзекуции. Нямаше представа преди колко време се бе сбогувал Пъг и Магнус. Ако съдеше по пресъхналата си уста, беше минал поне един ден, ако не и няколко. Надигна се и посегна към торбата си. Беше празна. Въздъхна и я избута настрана. Не беше гладен, но търсеше портокали по навик. В меха на колана му имаше малко вода, но не беше и жаден, въпреки пресъхналата уста. Най-сетне осъзна какво се случва.

— Това е брилянтно!

Обърна се, за да надникне в ямата. Гледката го натъжи. Стотици тела падаха всяка минута. Голяма част от есенцията на Ужаса ставаше на пушек и се вихреше в тунела.

Накор вече почти не виждаше Мрачния. Съществото бе пожертвало голяма част от себе си, за да свърже този свят и Келеуан.

Дребосъкът внезапно се осъзна.

— Време е!

Усмихна се и седна на трона на ТеКарана. Валко едва ли щеше да има нещо против. След това зачака.

— Защо не идват? — попита Мартук. Воините на Бялото и талноите очакваха втори ден ответна атака. Но атака нямаше.

Малцината оцелели Низши приготвяха храна за бойците.

Бек не беше мръднал от позицията си. Не беше ял, пил вода и ходил по нужда от два дни. Това започваше да изнервя дори най-закоравелите ветерани.

— Няма да дойдат — каза внезапно той.

— Откъде знаеш? — попита Валко.

Страховитият воин се обърна към него с демонична усмивка.

— Знам. В безопасност сте. Мрачният е зает. Скоро ще напусне този свят. Вече мога да тръгвам — около младежа се появи червена светлина и той рухна на земята.

— Аз съм Кантас-Барат! Завърнах се! — чу се глас във въздуха.

Воините се спогледаха учудено.

— Старите богове се завръщат! — възкликна отец Джувон.

Хиреа се приближи до Бек и го огледа.

— Мъртъв е!

Мартук поклати глава.

— Според мен е мъртъв от много време. Просто нещото в него реши, че повече не му е нужен. Дано да е за добро — ветеранът повиши глас. — Хайде, време е да прекратим тази лудост и да почнем възстановяването на нацията си.

Повечето нададоха радостни възгласи, включително и Валко. Младежът погледна през прозореца. Градът беше в хаос, навсякъде бушуваха пожари. Въпреки пресиления им оптимизъм конфликтът още не беше свършил.

Пъг дремеше. Внезапно се събуди и се огледа.

— Какво?

— Татко, какво има? — попита Магнус.

— Нещо… — той стана и се загледа в нощта. — Нещо се променя.

Намираше се в набързо издигната шатра до командния павилион, в който бяха генералите и императорът. Големият разлом беше съвсем наблизо. На светлината на факлите изглеждаше като синкаво петно, осеяно с блестящи златисти и червени точки.

Потокът бежанци се бе превърнал в река.

— Колко? — обърна се Пъг към Магнус.

— Никой не знае. Около милион през всичките разломи. Може би повече.

— А може и по-малко.

Магнус поклати глава.

— Правим всичко възможно.

— Докъде стигна сферата?

— На петдесет мили северно от града е.

Пъг стисна зъби. Последния път беше на сто.

— Ако не се случи някакво чудо, ще изгубим разлома утре следобед.

Магнус знаеше за какво става дума. Всички разломи трябваше да бъдат затворени, преди Мрачният да ги достигне. Той щеше да превземе Келеуан, но те щяха да се прегрупират на Мидкемия и да потърсят начин да го спрат.

Но ако успееше да се добере до някой портал, целият този ужас щеше да се повтори.

Внезапно се изви силен вятър и сякаш падна гръм. По повърхността на Черния купол заиграха светкавици.

— Евакуирайте императора през портала! Веднага!

Гвардейците се втурнаха към командната палатка.

— Какво става? — извика Магнус.

— Не знам, но няма да дочакаме до утре следобед.

Сферата вече не беше на петдесет мили от града. В момента се намираше на по-малко от миля от разломите, което означаваше, че е погълнала повече от милион души наведнъж.

Пъг се разплака.

24

Унищожение

Дасатите атакуваха.

Пъг и останалите магьосници се бяха струпали около императорската шатра. Спорът продължаваше почти час и всякакви рангове и почести бяха забравени.

Младият владетел настояваше да остане до последно и накрая Пъг не издържа.

— Ваше величество, никой не се съмнява в храбростта ви. Знаем, че умирате всеки път, когато някой от поданиците ви падне. Народът има нужда от вас повече от всякога.

И посочи тълпата отвън, която очакваше заповедите на Небесната светлина. Висши духовници от всеки орден очакваха господарят им да им нареди да се бият до смърт.

— Почти всички благородници жертваха живота си. Останахте само с деца, които трябва да управляват, а населението е уплашено. Народът е честен и трудолюбив, но има нужда от напътствия. Заповядайте на магьосниците, жреците и живите благородници да преминат веднага.

Грохотът на битката наближаваше.

— Скоро ще започне паника и никой няма да може да мине през разлома… А аз трябва да го затворя!

Императорът беше твърдо решен.

— Не, велики. Ще остана да се бия.

Пъг се вбеси. Сега не беше време за младежко упорство. Но този млад мъж беше свикнал да се подчиняват на всяка негова дума.

— Господарю, чували ли сте историята за император Ичиндар и първите преговори между Империята и Кралството?

— Не — отвърна младият владетел, несигурен накъде отива разговорът.

— Чудесно — Пъг вдигна ръка и императорът падна и подбели очи. Стражите посегнаха и извадиха мечовете си, но магьосникът ги спря.

— Стойте! Небесната светлина спи.

Първият съветник Чомата се засмя.

— Чувал съм тази история, велики. Касуми Шинцаваи нокаутирал императора, за да могат да го пренесат в безопасност през разлома.

— Добре. Обясни му я, като се свести — Пъг се обърна към двама стражи. — Вземете го и го пренесете през портала.

Генерал Аленбурга се обърна към събралите се отвън.

— Магьосници, жреци и благородници, ако обичате нацията си, вървете. Минете през разлома и се погрижете за народа си. Изградете нова Цурануани. Тръгвайте!

Мнозина се поколебаха, но повечето послушаха заповедта и тръгнаха към по-малкия разлом, който бе предвиден за евакуация на командването.

— Татко, ами ти? — попита Магнус.

— Аз ще остана още малко. Нещата са към своя край, но все още имам няколко задачи.

— Какво да кажа на майка?

— В никакъв случай да не се връща тук — Пъг погледна към битката. — Кажи й, че я обичам и ще се прибера скоро.

Магнус поклати глава.

— Знаеш, че ако й кажа да не идва, ще дойде.

— Убеди я. Обясни й, че ще мина през разлома след няколко минути.

— Не мога да я лъжа.

— Това не е лъжа. Ще мина през портал, но не този — той посочи към мрака. — Ще отида в Академията. Кажи й, че това място скоро няма да го има.

— Добре — Магнус го прегърна. — Не се оставяй да те убият.

Магнус тръгна, а Пъг се обърна към щабните офицери. Аленбурга, Каспар, Ерик и младите капитани чакаха търпеливо.

— Свърши се, господа.

— Най-сетне — каза Ерик фон Даркмоор.

Аленбурга се обърна към цуранските офицери.

— Вървете на новия свят. Това е заповед.

Те отдадоха чест и тръгнаха, а генералът се обърна към Джоми, Серван, Джим, Тад и Зейн.

— Вие изпълнихте дълга си. Благодаря ви за проявената храброст — спря поглед върху Джим Дашър. — И за лекото безразсъдство. Сега тръгвайте. Прибирайте се вкъщи.

Пъг посочи разлома към Академията.

— Минете през този. Ще имам нужда от вас.

Джоми погледна другарите си, те кимнаха и той отсече:

— Щом вие оставате, и ние няма да тръгнем.

— Джоми, ти си чудесен младеж, но ужасен офицер — скастри го Каспар. — Заминавайте!

Джоми се поколеба за момент, след което тръгна. Другите го последваха.

Ерик спря за момент Джим Дашър.

— Кажи на дядо си, че му желая всичко добро. Има всички причини да се гордее с теб.

Джим го погледна в очите.

— Благодаря, сър.

Каспар и Аленбурга също се обърнаха към него.

— Няма ли да дойдеш? — попита генералът.

Ерик поклати глава.

— Не. Мисля да поостана. Ако успея да забавя някой дасат с минута, ще позволя на още десетина души да минат през разлома. Последните няколко години живях назаем и е време да се отплатя — обърна се към Пъг. — Като се видиш с оня досаден дребосък, му благодари от мое име.

Магьосникът кимна. Не беше казал на никого за решението на Накор да остане на Омадрабар. Само Магнус знаеше.

— Добре, Ерик.

Старият рицар-маршал на Крондор извади меча си и закрачи към битката.

— Отива си един велик мъж — въздъхна Каспар.

Пъг само кимна. Нямаше думи. Накрая се насили да проговори.

— Ами вие двамата?

Аленбурга беше положил ръка на меча си и сякаш се готвеше да последва примера на Ерик.

— Трудно е да си представя, че се връщам — говореше високо заради глъчката отвън. Назряваше паника, защото всички се блъскаха към разлома. — Да изоставя всичките тези хора…

Каспар сложи ръка на рамото му.

— Няма смисъл да умираш с тях, Пракеш. Ти си имаш дом.

— Ще е твърде тихо, Каспар. След всичко тук завладяването на Оканала с шепа хлапета не ми се вижда като голямо предизвикателство.

— Тогава вървете на новия свят — предложи Пъг.

— Какво?

— Цураните ще имат нужда от силни водачи.

— Едва ли ще им трябва генерал в скоро време — отвърна Аленбурга, но Пъг видя искриците в очите му.

— Значи въобще не сте ги опознали. Преди да мине и един ден, ще има заговори и интриги, от които ще подскачате цял век. Войната е нищо в сравнение с цуранската политика. Накарайте първия съветник да ви обясни тяхната гледна точка за Войната на разлома. За тях е била дребна политическа игра.

— Поведи ги — каза Каспар. — Ще се нуждаят от теб.

Аленбурга се поколеба, след което придърпа бившия херцог в мечешка прегръдка.

— Ще ми липсваш, Каспар от Оласко.

— И ти на мен, генерале.

Аленбурга се обърна и излезе от шатрата.

— Каспар?

— Нямам желание да умирам като герой, Пъг. Идвам с теб.

Магьосникът махна и Каспар го последва към древния разлом. Множество хора се тълпяха към него, но стражите ги насочваха към по-големия портал. Щом обаче видяха черната роба, направиха път.

— Вървете — каза им Пъг. — Изпълнихте дълга си тук.

Двамата войници с брони на Акома отдадоха чест, извадиха мечовете си… и затичаха към битката.

— Ама наистина са забележителни — каза Каспар възхитено.

— Така е — съгласи се Пъг.

Двамата преминаха през разлома.

Варен погледна през ръба на ямата и откри, че едновременно го привлича и отблъсква. Част от него искаше да се обърне и да побегне, но друга го подтикваше да скочи. Той си пое дъх и се огледа.

Тук беше имало град. С ферми и села около него. Сега всичко беше потънало в ямата. Дупката. Тунела. Беше толкова огромен, че извивката му изглеждаше почти като права линия.

Каква мощ! Беше опиянен от нея. Насреща си имаше господство над смъртта, което надхвърляше и сънищата му, а през годините бе сънувал доста. Притегляше го. Ако намереше начин да подчини дасатите и да ги накара да му служат, щеше да завладее безброй светове.

Подтикът да скочи беше непоносим. Само да намереше някаква причина.

Варен се замисли за миг и просто скочи.

Пъг и Каспар се появиха пред пещерата.

— Къде са стражите? — попита бившият херцог.

— Върнах ги на острова, защото имах нужда от помощ. Освен това знам, че няма нужда да пазим тези неща.

Каспар сви рамене.

— Щом казваш.

Тръгнаха по тунела. Долу ги очакваха десетте хиляди бронирани фигури.

— Пъг, какви са те все пак? — Каспар първи беше открил талноя на Новиндус и бе предупредил Конклава.

— Спящи божества. Изгубените богове на дасатите.

— Как са попаднали тук?

— Сигурно никога няма да узнаем, но смятам, че е намесена божествена сила — Пъг реши да премълчи ролята на Банат и погледна кутията на пода. — Това е убежище. Известно време смятах, че Мрачният ги е пленил по някакъв начин, но вече не съм сигурен. Мисля, че боговете от три свята са направили план да спасят света от нещото, което унищожава Келеуан в момента.

Наведе се и отвори кутията. Вътре имаше пръстен и кристал.

— Накор измайстори кристала като средство за контрол на тези… същества.

Той посегна за пръстена.

— Недей! — спря го Каспар. — Ако го носиш твърде дълго, ще полудееш!

— Спокойно, няма да го нося дълго — Пъг си го сложи и се усмихна. — По-добре си запуши ушите и затвори очи, че ще се вдигне прах.

— Какъв прах?

Магьосникът вдигна ръце и изстреля спираловидна сребристобяла светлина към тавана. Тя започна да се върти и да пробива нагоре. Скоро се появи дупка, през която проникнаха слънчеви лъчи. Пъг разпери по-широко ръце и светлината се завъртя по-бързо. Дълбаеше свода на пещерата, в която талноите бяха прекарали хилядолетия.

Каспар примигваше, но не можеше да откъсне поглед. За пет минути беше издълбана дупка, през която можеха да излязат десетки същества.

— Сега какво? — попита бившият херцог и се закашля от праха.

— Ела навън.

Излязоха от пещерата, покатериха се по склона и застанаха до дупката. На слънчева светлина бронята на талноите под тях лъщеше като току-що полирана.

— Интересна гледка — каза Каспар.

— Да.

Пъг протегна ръка към талноите и затвори очи. Няколко минути не се случи нищо, но Каспар бе свикнал на търпение, когато ставаше въпрос за магия.

Внезапно във въздуха се появи блестящ сребрист овал.

Пъг посочи талноите и каза:

— Приберете се вкъщи.

Съществата се обърнаха към магьосника като едно и първото започна да се издига във въздуха. Щом излезе от дупката, ускори и мина през новосъздадения разлом. Последва го още едно, и още. Всяко следващо се движеше по-бързо, докато накрая не станаха почти неразличими за човешкото око.

— Дори с това темпо ще отнеме известно време, за да минат всичките десет хиляди.

— Къде отиват?

— На Келеуан, оттам в Черния купол и към втората реалност. Древните богове на дасатите се завръщат, за да възстановят дома си.

— Забележително.

— Какво ще правиш сега, Каспар? Заслужи си избора. Каквито и престъпления да си извършил в миналото, направи достатъчно за Конклава, за да ги изкупиш. Ако искаш да останеш, ще се радваме. Ти си способен мъж с много таланти.

Каспар сви рамене.

— Благодаря за поканата, но мисля да последвам примера на Тал Хокинс. Ако имате нужда от мен, ще помагам, но ми се ще да открия нов живот за себе си.

Пъг се усмихна.

— Младият владетел на Мубоя ще има нужда от нов генерал.

Каспар се ухили.

— И аз си мислех същото. Аленбурга ми разказа достатъчно, докато играехме шах, така че имам представа какво трябва да се направи.

— Завоевания и война?

— Не. Тази част е свършила, поне докато някой от съседите не сглупи. Сега им трябва мир и компетентна администрация.

— От каквото и да имат нужда, ще са късметлии, ако разполагат с теб.

— Благодаря, Пъг.

— За какво?

Очите на Каспар се бяха навлажнили.

— Че ми помогна да върна душата си. На твое място щях да накарам да ме обесят веднага след превземането на Оласко. Синът ти и Тал Хокинс са по-добри мъже, отколкото бих могъл да мечтая, но ще се опитам да заслужа тази щедрост.

— Вече го направи — Пъг погледна талноите, които продължаваха да се точат през разлома. — Искаш ли да те метна до Мубоя?

Каспар поклати глава.

— Още е светло, а наблизо има село, откъдето мога да си купя кон. След последните дни имам нужда от малко спокойствие. Пътуването ще ми се отрази добре.

— Разбирам.

Стиснаха си ръцете.

— На добър час, Каспар от Оласко.

— На добър час, магьоснико — бившият херцог се обърна и заслиза по пътеката. Когато се спусна от хълма, видя, че и последният талной е изчезнал, както и Пъг. След секунди разломът се затвори.

Каспар от Оласко благодари на боговете, че е оцелял, и започна следващото пътешествие на живота си.

Пъг се появи в кабинета, където го очакваха съпругата му и двамата им сина. Миранда се хвърли на врата му.

— Свърши ли се?

— Не още.

Тя отстъпи назад и го погледна.

— Ти ще се върнеш! — беше по-скоро обвинение, отколкото въпрос. Жена му продължи, преди да успее да й отговори: — Идвам с теб.

— Не! — прозвуча по-рязко, отколкото искаше, и май щеше да разпали ожесточен спор. — Не — каза той по-нежно. — Трябва да останеш тук. Без теб няма да мога да се върна.

— Защо?

— Защото ще опитам нещо, което съм правил само веднъж.

— Какво?

— Ще затворя разлома, докато съм вътре в него.

Миранда го изгледа невярващо.

— Трябва да има друг начин.

— И на мен ми се иска, но няма. Може би само след минути съществото, което идва от света на дасатите, ще се добере до порталите. Трябва да се върна и да ги затворя, но последният не може да бъде спрян от тук. Знаеш го. Трябва да се затвори от Келеуан.

— Или отвътре — допълни Магнус. Той не беше чак такъв специалист по разломите, но беше чел повече от майка си. — От какво ще имаш нужда?

— В покоите ми има два жезъла. Донеси ги.

Магнус тръгна, а Пъг се обърна към съпругата си.

— Аз ще се оправя, ако вие свършите работата си от тази страна.

Миранда се беше просълзила и не можеше да говори. Стискаше робата на мъжа си с две ръце, сякаш се боеше да го пусне. Накрая кимна.

Калеб се приближи до двамата.

— Обещаваш ли, че ще се върнеш невредим?

Пъг се засмя и го прегърна силно.

— Винаги си бил сладко хлапе. Радвам се, че пазиш момчешкото в себе си, въпреки че израсна силен мъж, с който се гордея.

— Ти си ми баща и те обичам — прошепна Калеб.

— И аз теб.

Магнус се върна.

— Нямаме много време — каза Пъг. — Елате навън.

Излязоха в малката градинка до къщата. Пъг подаде единия жезъл на жена си.

— Направени са от дъб, поразен от гръм, тук на острова. Еднакви са и единият трябва да бъде забит в земята като котва.

Миранда заби края на жезъла в земята.

— Момчета, помогнете на майка си.

Магнус и Калеб се приближиха и хванаха жезъла.

— Каквото и да стане, през следващия час не го пускайте. Дръжте го забит в пръстта. Той е единственият ми път обратно.

— Откъде научи това? — попита Миранда.

— От баща ти.

Тя присви очи, но не каза нищо.

— Ще се върна — обеща Пъг и изчезна.

Майката и синовете останаха неподвижни, стискаха здраво жезъла.

Пъг се появи в Академията. Половин дузина магове гледаха безпомощно изсипващите се бежанци.

— Пъг! — извика Малкълм от Тир-Сог. — Не можем да им смогнем! Не можем да ги извозим достатъчно бързо от острова, а в Шамата вече има безредици заради недостига на храна.

— Пращайте ги в Ландрет! — Пъг посочи двойния разлом. — Щом премина, го затворете. Разбрахте ли?

— Да. Ами другият?

Хората, които преминаваха, бяха паникьосани и почти се прегазваха в блъсканицата.

— Ще го затворя от другата страна — Пъг си пое дъх. — Затварям всички разломи!

Разбута тълпата, метна жезъла на рамо и прекрачи на Келеуан.

Озова се сред сцена на хаос и безумие.

Битката вече се водеше само на стотина метра от разлома към новия свят. Хиляди бежанци се опитваха да стигнат до него и по-слабите бяха буквално прегазвани. Пъг се издигна във въздуха, за да огледа по-добре.

Дасатите бяха навсякъде. Черният купол не се бе разраснал след последния път, но това беше само въпрос на време. Магьосникът опита да прецени кой от разломите е в най-голяма опасност и реши, че най-близкият ще падне първи.

Поколеба се. Всяка минута, която изчакаше, щеше да позволи на повече цурани да преминат. Животът им щеше да е тежък, но поне щяха да оцелеят. В мига, в който затвореше разлома, обричаше всички долу на смърт. Повечето щяха да срещнат ужасяващия си край в ямата. Видя, че един дасат стъпва на рампата, водеща към разлома, и го изпепели с кълбо от бяла енергия.

Това се оказа грешка, защото двама жреци мигновено го атакуваха. Пъг едва успя да вдигне защитата си, но вече не можеше да напада, без да се разкрие. Замисли се за миг дали да не стане невидим, но се отказа. Очакваше го много работа и щеше да има нужда от цялата си сила.

Затвори очи, за да се съсредоточи и за да не гледа хората, които всеки миг щяха да загубят надежда, и се пресегна към разлома. Никой на Келеуан и Мидкемия не разбираше повече от него. Този портал беше създаден от него и той си бе оставил средство за бързо затваряне. Сега просто си пожела разломът да спре да съществува.

В една секунда имаше сив овал, лъч на надеждата и път към безопасността, а в следващата изчезна. Отчаяният вой отдолу разби сърцето на Пъг и той едва се удържа да не атакува дасатите. Те бяха изиграни от Мрачния и всеки жрец или воин на Келеуан щеше да загине заедно с цураните, но това не намаляваше гнева му.

Приближи се до следващия разлом и затвори и него.

Тълпата изпадна в истерия. Майките стискаха децата си, сякаш можеха да ги скрият от приближаващите чудовища. Мъже изоставяха жените си и се хвърляха върху дасатите с голи ръце.

Пъг преглътна с мъка и затвори поредния разлом. След това тръгна към следващия. Имаше много работа и съвсем малко време.

Накор се размърда. Най-сетне бе свикнал с начина, по който се чувстваше тялото му. Ситуацията беше интересна и му се искаше да има повече време да я обмисли, но трябваше да направи нещо важно.

Стана и отиде до ръба на ямата. Ужасът се бе надигнал сред морето от оранжеви и зелени пламъци и ръмжеше, сякаш отправяше предизвикателство. Исаланецът се зачуди дали боговете на Келеуан могат да го чуят. Не че имаше значение. Тези божества бяха стари и уморени и не можеха да защитят владението си. Интересно дали щяха да отидат с дасатите на новия свят, или там щеше да има нови богове? Замисли се дали това въобще има някакво значение. Жалко, че нямаше да разбере.

Погледна надолу, защото се случваха две неща. Господарят на ужаса отдаваше голяма част от събраната енергия на портала между двата свята и едновременно с това променяше формата си. От размитите очертания се издигна широка глава, последвана от здрав врат и масивни рамене. Тялото му беше пародия на човешко, но имаше идеални пропорции. Беше вдигнал юмрук и го размахваше предизвикателно, докато се готвеше за прехвърлянето. Накор реши, че това е забавно, по някакъв отнесен начин, може би защото вече беше умрял.

Зачуди се дали щеше да изпитва отвращение, ако беше жив. По-скоро не. Това беше уникално преживяване. Богът на лъжците му беше оставил достатъчно енергия, за да може да мисли и да се движи. Предполагаше, че емоциите, които изпитва, са по-скоро ехо от предишния му живот, отколкото нещо настоящо. Преживяването беше събудило любопитството му и той бе доволен, че е запазил поне това си качество.

Нещо приближаваше бързо сред падащите тела. Ужасът използваше новопридобитите енергии, за да укрепи прохода към горната реалност, а не за собствената си лакомия. Колкото по-тънко ставаше тялото му, толкова по-интелигентен започваше да изглежда. Това щеше да е интересно да се проучи, ако имаше повече време.

Нещото се появи, но преди Ужасът да го забележи, Накор използва един от последните си трикове и го дръпна към себе си. Беше мъж с черна роба и макар да не бе виждал лицето му, исаланецът много добре знаеше кой е.

Лесо Варен гледаше с изумление. Дребосъкът просто бе посегнал със съзнанието си и го бе дръпнал към този глупав трон и той не можеше да му попречи.

Варен рядко бе рационален, а сега обстоятелствата съвсем не бяха добри. Може би дори не беше виждал по-лоши. Освен това чувстваше някакъв гняв, без да има представа защо.

— Не знам кой си, дребосъко, но не биваше да правиш това!

И атакува с най-смъртоносната си магия, но мъжът само му се ухили.

— Трудно е да убиеш някой, който е мъртъв, знаеш ли?

Некромантът се замисли. Мъртъв? Беше майстор в изкуството си, но никога не беше виждал подобно нещо. През годините бе съживил няколко десетки трупа, но немъртвите не бяха особено умни, всъщност си бяха идиоти. Опита да установи контрол над Накор, но дребосъкът само продължи да се хили.

— Това е забавно, но твоето време свърши. Трябва ми нещо, което е у теб.

Лесо го погледна.

— Какво…?

Пръстите на Накор сякаш потънаха в гърдите му. Варен се облещи от зашеметяващата болка.

Накор извади ръката си и разтвори шепа. Държеше малък кристал, заострен в двата края, приличаше на обработен диамант. Вътре в него пулсираше лилава светлинка.

— Ние сме само съдове — каза Накор. — Тук сме, защото носим нещо, което не може да съществува в тази реалност. В мен има искрица от Банат — той вдигна кристала, така че Варен да го види. — А това е парченце от Безименния. Господарят ти те изпрати тук да унищожиш Мрачния. Може да е луд и затворен на безброй мили от дома си, но е много ядосан, че някой друг се опитва да превземе света му. Ти си неговото оръжие, Лесо.

Варен се олюля и Накор го избута настрани.

— Вече нямаме нужда от теб, защото аз държа Богоубиеца!

Некромантът падна на земята и умря за последен път. Исаланецът погледна за момент нещото в дланта си и се обърна към Господаря на ужаса.

— Още няколко минути. После всичко ще свърши.

Пъг се издигна в небето. Опитваше да потисне мъката, че хиляди измират под него. Погледна към Черния купол и сърцето му натежа още повече. Сферата вече покриваше стотици мили. С този темп щеше да обхване целия свят за по-малко от месец.

Той продължи да се издига, докато не усети, че въздухът се разрежда и става студен. Създаде около себе си защитен балон, който обаче нямаше да издържи дълго, и продължи нагоре, докато не видя извивката на планетата.

Тъгуваше, защото бе живял години на Келеуан. Цураните бяха уникални. Притежаваха съвкупност от най-лошите и най-добрите човешки черти. Можеха да са жестоки и кръвожадни, но също така бяха щедри и честни и бяха готови да загинат за каузата си. Освен това знаеха да обичат.

Нещо в Черния купол се размърда. Пъг използва магическото си зрение, което бе усъвършенствано след престоя при дасатите, и видя в сферата толкова ужасяващи сцени, че едва сдържа гнева си.

Стотици воини на варнини влачеха мрежи с умиращи и мъртви цурани. Тунелът, който водеше към Омадрабар, отстоеше на фиксирано разстояние от ръба на сферата, така че след нейното уголемяване воините трябваше да покрият една и съща дистанция. Ямата вече бе широка стотици мили. Пъг усети, че в нея нещо се движи.

Накор гледаше отнесено. Хрумна му, че след като е мъртъв, е загубил интерес към всичко освен към задачата си. Чудеше се дали трябва да съжалява, защото си спомняше, че като жив беше много любопитен. После усети, че няма време за размисъл. Господарят на ужаса използваше силите си, за да източи живота от всичко наоколо. Неговите воини и жреци падаха в ямата и умираха, преди да стигнат дъното. Фигурата му беше мъглява и размита, но изведнъж се превърна в нещо кошмарно.

Изглеждаше величествено, точно както си го представяше Накор. Имаше високо поне тридесет стъпки тяло с човешка форма. Само краката бяха с обърнати стави, като на козел или кон. Главата беше без черти, макар че като че ли се забелязваха уши. Около челото му сияеше сребриста светлина, осеяна със златисти пламъци, образуващи демонична корона. Очите му бяха като два пламтящи въглена.

От гърба му изникнаха две сенчести крила, които трябваше да го издигнат през тунела към Келеуан.

Накор излезе от скривалището си и прекрачи тялото на Лесо Варен.

Господарят на ужаса се изстреля нагоре и ямата изведнъж стана тиха и пуста. След това се чу трясък, сякаш в тунела се бяха сблъскали някакви огромни неща. Накор се приготви.

Десетте хиляди бронирани фигури се спуснаха на каменния под, където допреди мигове бушуваше море от дасатска жизнена енергия. Древните божества се завръщаха. Щом докоснеха земята, броните им избухваха в различен цвят — сребърно, зелено, златно — и душите им се освобождаваха. Едно време Накор щеше да се възхити на подобна гледка, но сега само гледаше. Разбираше, че неговата роля свършва.

Вдигна кристала с една ръка — знаеше, че това ще е последното му действие — и го чукна с показалеца на другата, като дете, играещо на топчета. Богоубиецът се понесе нагоре, като изсмукваше енергията на тунела зад себе се.

Господарят на ужаса нямаше да се върне на Омадрабар. Най-сетне беше напуснал втората реалност. На практика Мрачният бог на дасатите беше мъртъв.

Накор седна и усети как съзнанието му се оттегля някъде. Последната му мисъл беше, че е живял много интересно.

Нещо идваше!

Пъг се съсредоточи върху Черния купол. Господарят на ужаса минаваше през прохода от Омадрабар на Келеуан! Каквито и времеви разчети да си беше правил, бяха напълно погрешни. Не разполагаше със седмици или дни за подготовка. Чудовището щеше да пристигне всеки момент…

Използва всичките си сетива, за да намери слабост в сферата. Не можеше да открие. Ако имаше достатъчно дни за проучване и Миранда, която се бе измъкнала от първия купол, беше тук, заедно може би щяха да открият начин да го спрат. Но дълбоко в сърцето си знаеше, че дори с всичкото време на света пак може да не успее. Оставаше му само един избор, избор, който бе отрекъл от самото начало. Стегна се и започна да манипулира енергиите около себе си.

Насочи съзнанието си към космоса и откри каквото търсеше. Изрече най-сложното и могъщо заклинание, което беше създал — никога не беше предполагал, че ще го използва.

Около Келеуан обикаляше една луна, в перфектна орбита, определена от гравитацията на планетата и слънцето. Пъг наруши този баланс.

На милиони мили в космоса точно пред луната се появи огромен разлом, а неговият близнак се отвори във върха на Черния купол. Пъг се спусна до портала към Мидкемия — знаеше, че трябва да действа бързо. Трябваше да го затвори, защото иначе щеше да обрече родината си на същата съдба като Келеуан.

Високо в космоса луната удари разлома. Скоростта бе достатъчна, за да откъсне парче с размерите на огромна планина. Пъг пристъпи през портала в мига, когато огромната скала се появи в Черния купол и изфуча в тунела с невероятна скорост.

Господарят на ужаса имаше само момент, за да разбере, че нещо се е объркало. Увеличаващото се налягане го стисна като гигантска ръка. За кратък миг отгоре му се стовари стена от светлина.

Късът от луната и хвърленият от Накор кристал се сблъскаха. Ужасът не беше смъртен, но в този момент бе размазан напълно.

Вселената започна да се разкъсва.

Никой на планетата не усети болка. В един миг имаше борба, смърт и ужас, а в следващия всичко изчезна. На мястото на Келеуан се появи облак газ, който продължи пътя си около слънцето.

Пъг се намираше в сивота, лишена от всякакви усещания, светлина, мрак, студ и топлина. Беше му се случвало веднъж и тогава се бе пресегнал за своя учител, Кълган.

Този път имаше по-примамлива цел: Миранда и синовете им. Стискаше с всичка сила жезъла, чийто близнак се намираше вкъщи. Остави магията си да се влее в древното дърво и усети Миранда, Калеб и Магнус. Хората, които обичаше най-много на света.

Усещаше ги… някъде… там! Долови докосването на любимите си в ехото на жезъла и се протегна. След миг се озова пред тях. Изпитваше ужасна болка и трепереше.

— Свърши се — каза Пъг и рухна в обятията на синовете си.

Епилог

Обядваха късно. Пъг бе спал цялата нощ и повече от половината ден. Беше уморен, но знаеше, че пълната тежест на случилото се няма да го застигне още дни и дори седмици. Беше достатъчно възрастен, за да знае, че умът и сърцето се лекуват сами с времето и че полека ще се оправи.

Калеб, Мари, Джоми, Тад и Зейн бяха увлечени в тих разговор с Миранда и Магнус. Семейството просто бе доволно, че най-сетне се е събрало. Времето беше малко лошо, но на Пъг му се струваше подходящо за настроението му.

— Колко Велики оцеляха в крайна сметка? — обърна се той към Миранда.

— Четиридесет и един преминаха в Академията и още стотина на новия свят.

— Трябва да му измислят някакво име — обади се Джоми. — Не могат да го наричат „новия свят“ вечно, нали?

Пъг се усмихна. Беше доволен, че всичките му доведени внуци са оцелели.

— А колко успяхме да спасим?

— Няма официални данни — отвърна Миранда. — Около десет хиляди цурани дойдоха тук и в Ламът. Повечето искат да отидат на новия свят, за радост на краля. Разбира се, някои ще решат да останат. Мнозина от воините искат да отидат на Новиндус при Каспар. Ще разполага със сериозна армия, когато се яви пред махараджата на Мубоя.

— Татко, дали някога ще разберем колко… — започна Магнус.

— Колко загинаха ли? — Пъг поклати глава. — Едва ли.

Според преценките около два милиона цурани бяха успели да се спасят на новия свят. Това означаваше, че за всеки оцелял петима са загинали в битките с дасатите или при унищожаването на планетата.

— Ами турилците?

Миранда се усмихна.

— Явно са по-практични, отколкото смятахме. Повечето от тях са се измъкнали. Като знаем културата им, вероятно ще се приспособят към новата земя много по-бързо от цураните.

— А какво стана с тюн?

— Не знам. Трябва да пратим някой да провери.

Пъг не питаше за чо-джа, защото вече знаеше отговора. Тъжно му беше, че тази величествена раса бе избрала да загине със света си. Погледна към дъжда зад прозореца, отпи глътка вино и каза замислено:

— Дребният измамник ще ми липсва.

Калеб се засмя.

— Не и като играем карти.

— И зарове — добави Джоми.

Пъг въздъхна.

— Знам, че бях на петдесет години, когато го срещнах, но имам чувството, че винаги е бил с мен.

Миранда стисна ръката му.

— И все още е, в много отношения.

Пъг вдигна чашата си.

— За Накор.

— За Накор! — отвърнаха всички в един глас.

— Загубихме двама добри другари — каза Джоми.

— Накор беше най-старият жив приятел на Ерик, знаеш ли това?

— Не — отвърна младежът. — Хващам бас, че за тези двамата има много истории.

— Има една-две — Пъг се изправи. — Имам малко работа в кабинета и после мисля да полегна — останалите понечиха да се надигнат, но той ги спря. — Само съм уморен, не съм болен. Довършете си обяда.

Отправи се към кабинета и отвори вратата. Зад писалището му стоеше мъж с кафява коса.

— Банат?

— Да — отвърна божеството. — Реших, че заслужаваш да узнаеш нещо. Мрачният е унищожен, доколкото това може да се каже за Господар на ужаса. Изхвърлихме го обратно в Бездната и може да приемем, че вече го няма.

— Как? Едва ли моето…

— Малкият номер с избухването на планетата? Неочакван ход, но трябва да призная, че съм впечатлен. Предполагах, че ще отвориш цепнатина в земята и ще запратиш Ужаса в ядрото, или пък ще се опиташ да го потопиш в морето. Но да превърнеш цялата планета на прах… Забележително.

— Значи най-после сме в безопасност?

— Никога — засмя се Банат и изчезна.

Пъг копнееше да намери начин, с който да определя дали божеството казва истината, или лъже. След това видя кутията. Поколеба се за момент и я отвори. Вътре имаше свитък. Той започна да го разгръща. Стомахът му се беше свил.

Беше съобщение с познатия му почерк.

Може би заслужаваш да знаеш две неща. Не ти пишеше тези бележки и ги пращаше от бъдещето. Аз бях.

Беше подписано „Калкин“.

Пъг се засмя.

Content

РЕЙМЪНД ФИЙСТ
ВОЙНАТА НА МРАЧНИЯ - ЦЯЛАТА ТРИЛОГИЯ
(книга шеста от "Хрониките на Микдемия")

ПОЛЕТЪТ НА НОЩНИТЕ ЯСТРЕБИ

Пролог Предвестник

1 Братя

2 Съвет

3 Пътуване

4 Тъмната богиня

5 Островът на чародея

6 Чираци

7 Ралан Бек

8 Завръщане

9 Кеш

10 Заплаха

11 Конспирация

12 Откритие

13 Амулети

14 Пробив

15 Заблуда

16 Чакане

17 Информация

18 Планове

19 Клопки

20 Варен

21 Очакване

22 Сблъсък

Епилог Преценка

В ЦАРСТВОТО НА МРАЧНИЯ

1 Преследване

2 Оракул

3 Последици

4 Нощни ястреби

5 Подготовка

6 „При Честния Джон“

7 Рицар

8 Нови насоки

9 Ролдем

10 Прочистване

11 Делекордия

12 Врагове

13 Промяна

14 Празненство

15 Бялото

16 Лорд

17 Войници

18 Пир

19 Косриди

20 Премеждие

21 Предателство

22 Разкрития

ГНЕВЪТ НА ЛУДИЯ БОГ

1 Бягство

2 Гамбит

3 Разместване

4 Империя

5 Пленници

6 Клане

7 Преследване

8 Заплахи

9 Открития

10 Призив

11 Съглашение

12 Разкритие

13 Тайни

14 Бедствие

15 Разследване

16 Слънчевите елфи

17 Прелюдия

18 Нашествие

19 Контраудар

20 Завръщане

21 Истина

22 Предупреждения

23 Сражение

24 Унищожение

Епилог