Тери Пратчет

Масклин

За номите и за времето

Номите са мънички. Дребните създанийца, общо взето, не живеят дълго. Но пък със сигурност живеят скоростно.

Чакайте да обясня.

Едно от най-кратко живеещите същества на планетата Земя е мушицата, наречена еднодневка. Само ден — толкова й е съществуването. Най-много живеят онези борове с рошавите шишарки — по 4700 години, че и още отгоре.

Явно не им е лесно на еднодневките. Но важното е не колко продължава животът ти, а колко дълъг ти изглежда.

За еднодневката някакъв си час може да изглежда като цял век. Сигурно старите еднодневки, като си седнат, си приказват как в тая минута животът не може да се мери с добрите стари минути едно време, когато светът бил млад, слънцето греело къде-къде по-ярко, а пък ларвите показвали малко от малко уважение. Докато дърветата, които не са от най-пъргавичките, вероятно имат време да забележат само как небето все тъй си блещука, преди да ги налегнат съсухрянето, червеите и изобщо разрухата.

Всичко това си е малко нещо относително. Колкото по-скоростно живееш, толкова повече те товари времето. За един ном годината трае колкото десет за човека. Помнете го. И да не ви притеснява. Тях не ги притеснява. Те и представа си нямат от това.

В началото…

I. Бе Мястото.

II. И Арнолд Брос (създаден в 1905) се яви пред лицето на Мястото, и видя, че има Потенциал.

III. Защото бе Главната улица.

IV. Да, а и Автобусните спирки бяха подръка.

V. И рече Арнолд Брос (създаден в 1905): Да бъде Магазин, и да е Магазин, какъвто Светът до днес не е виждал.

VI. Да бъде дължината му от Палмър Стрийт чак до Рибния пазар, и да бъде ширината му от Главната улица право до Дизраели Роуд.

VII. Да бъде висок Пет Етажа плюс Мазе и да светят Асансьорите Му; да бъде Вечен Огън в Котелното под мазето, а навръх етажите да бъде Счетоводен Отдел, който да управлява всички неща.

VIII. Защото туй трябва всички да го Знаят от Арнолд Брос (създаден в 1905): Всички Неща под Един покрив. И ще бъде наречен: Магазинът на Арнолд Брос (създаден в 1905).

IX. Тъй и стана.

X. И Арнолд Брос (създаден в 1905) раздели Магазина на Отдели — Железария, Дамско бельо, Мода и други според Вида им, и създаде Човеците да ги напълнят с Всички Неща, и те рекоха: Да, Всичко е тук. И Арнолд Брос (създаден в 1905) рече: Да бъдат Камиони, и Цветовете им да са Червено и Златно, и да потеглят тъй, че всички да знаят: Арнолд Брос (създаден в 1905) доставя Всички Неща по Поръчка.

XI. Да бъдат Пещери на Дядо Коледа, и Зимни Разпродажби, и Летни Намаления, и седмици „Здравей, Училище“, и Всички Стоки според Сезона им.

XII. И дойдоха Номите в Магазина, и тук щеше да е техният Дом — сега и завинаги.

Из „Книга на номите“ Мазета, стихове I–XII

1.

Това е историята на Завръщането у дома.

Това е историята на Значимия път.

Това е историята за камиона, който изрева през спящия град и се втурна навън по шосетата; помиташе уличните лампи, лашкаше се от единия край до другия и тресеше витрините; спря, щом го погна полицията. А когато слисаните мъже се върнаха в колата си, за да докладват: „Чуйте, ей, чуйте бе! Ами че никой не го кара!“, тя се превърна в история за камиона, който пак запали, затъркаля се надалеч от смаяните мъже и се стопи в нощта.

Ала историята не свършва дотук.

Нито пък оттук започва.

От небето унило валеше. Валеше досадно. Валеше точно оня дъжд, дето е много по-мокър от нормалния; оня, дето се сипе на едри пляскащи капки; оня, дето си е изправено море с процепи тук-там по него.

Дъждът барабанеше по старите кутии от хамбургери и по пакетчетата от чипс в теленото кошче, което бе предоставило временно убежище на Масклин.

Погледнете го. Мокър. Премръзнал. Страшно разтревожен. И само половин педя висок.

Кошчето за боклук обикновено беше добро място за ловуване, дори и през зимата. Често в пакетчетата се намираше по някой хрупкав пържен картоф, а току-виж и пилешко кокалче. Веднъж-дваж имаше и плъхове. Последния път, когато имаше плъх, наистина им излезе късметът — цяла седмица преживяха с този плъх. Лошото беше, че на третия ден плъхът вече ти втръсва. На третата хапка, ако става въпрос.

Масклин огледа паркинга.

И… ето го, точно навреме. Прецапа локвите и щом спря спирачките му изскърцаха.

Беше гледал как този камион пристига всеки вторник и четвъртък сутрин през последните четири седмици. Старателно бе засякъл за колко време спират шофьорите.

Имаха точно три минути. За някой с размерите на ном това си е повече от половин час.

Той се промъкна през мазните хартии, изскочи през дъното на кошчето и притича до храстите в края на парка, където чакаха Грима и старците.

— Дойде! — възкликна той. — Хайде!

Те се надигнаха. Замърмориха, засумтяха. Това му го бяха разигравали сума ти пъти. Знаеше, че не си струва да крещи. Само дето се разстройваха, сконфузваха се и продължаваха да мрънкат. Мрънкаха, че им били студени картофите, дори и когато Грима ги притоплеше. Мръщеха се на мръвките от плъха. Сериозно си беше мислил да тръгне сам, но все не можеше да се реши. Те имаха нужда от него. Трябваше им някой, пред когото да мрънкат.

Ама бяха толкова туткави. Направо му идеше да се разреве.

Но се сдържа и се обърна към Грима:

— Хайде де — рече той. — Да ги сръгаш ли, що ли. Иначе няма да се размърдат.

Тя го потупа по ръката.

— Страх ги е — отвърна тя. — Ти тръгвай. Аз ще ги доведа.

Нямаше време за спорове. Масклин притича обратно през лепкавата кал, като развиваше въжето с абордажната кука. Беше му отнело цяла седмица да я направи от парче тел, измъкнато от една ограда, и се бе упражнявал дни наред. Когато стигна до гумата на камиона, метна ловко въжето.

На втория опит куката се закачи високо-високо за брезента. Той я подръпна веднъж-дваж за проверка, после застърга с подметки по гумата и се покатери нагоре.

И преди го беше правил. О, да — цели три-четири пъти. Пропълзя под тежкия брезент и хлътна в мрака отвъд него, като издърпа още връв и я нави възможно най-стегнато около едно от въжетата, дебели колкото ръката му.

После се промъкна обратно към ръба на каросерията — слава Богу, Грима вече беше подкарала старците през чакъла. Чуваше се как се оплакват от локвите.

Масклин взе да подрипва от нетърпение.

Май щеше да трае часове. Милиони пъти им го бе обяснявал, но тия хора никой не ги бе издърпвал в каросерията на камион като малки, та не виждаха защо трябва сега да се захващат с това. Старата баба Моркий, например, настоя всички мъже да се обърнат гърбом, та да не видят как си запретва полите. А пък старият Торит така хленчеше, че се наложи Масклин да го свали обратно, та Грима да му върже кърпа около очите. След като издърпа първите горе, вече не беше толкова зле, защото те му помагаха при тегленето, но все пак времето напредваше.

Изтегли Грима последна. Беше лекичка. Всичките бяха лекички, ако става въпрос. Плъх не им падаше всеки ден.

Невероятно. Всички бяха на борда. Докато им помагаше да се качват, бе наострил уши за стъпки по чакъла и затръшване на врата — но не ги беше чул.

— А така — рече той, разтреперан от изтощение. — Е това е. И сега, ако тръгнем…

— Изтървах Нещото — рече старият Торит. — Нещото. Изтървах го, разбираш ли? Изтървах го при гумата, докато тя ми връзваше очите. Я ходи го вземи бе, момче.

Масклин го погледна ужасѐн. После промуши глава под брезента и… ами там си беше, ей там долу. На земята. Черен куб.

Нещото.

Седеше си в една локва, макар че това не можеше да му навреди. Нищо не можеше да повреди Нещото. Дори не гореше.

И тогава чу бавни стъпки по чакъла.

— Няма време — прошепна. — Наистина няма.

— Не можем да тръгнем без Нещото — рече Грима.

— Разбира се, че можем. Че то си е само някакво си… е ами, нещо. Там, където отиваме, тоя нещастен предмет няма да ни трябва.

Веднага щом го каза, се почувства гузен — бе смаян, че подобни слова се отрониха от собствените му устни. Грим явно бе обзета от ужас. Баба Моркий се възправи в цели си треперещ ръст.

— Простен да си! — излая тя. — Що за ужасни приказки говориш! Кажи му, Торит! — И тя сръга Торит в ребрата.

— Ако не вземем Нещото, аз никъде няма да ходя — тросна се Торит. — Това да не е…

— Твоят вожд ти говори, чу ли? — прекъсна го баба Моркий. — Така че прави каквото ти казват. Да остави Нещото тук — как пък не! За срам и резил. Тъй че тутакси рипни да го вземеш.

Масклин безмълвно се втренчи в лепкавата кал долу. После с отчаяно движение прехвърли връвта през ръба и се плъзна по нея.

Сега валеше още по-силно и дори избиваше на суграшица. Камшикът на вятъра го шибаше, докато падаше покрай голямата дъга на гумата; накрая тежко тупна в локвата. Протегна ръка, награби Нещото и…

И камионът тръгна.

Първо се чу рев — толкова силен, че надхвърли пределите на звука и се превърна в твърда стена от шум. Последва взрив от вонящ въздух и вибрация, от която земята затрепери.

Вкопчи се рязко във връвта и им изкрещя да го изтеглят — и разбра, че дори и той не чува собствения си глас. Но на Грима или на някой друг явно му бе хрумнало същото, защото веднага щом голямата гума се размърда, въжето се обтегна и той усети как краката му се откъсват от калта.

Не ме е страх, рече си той. Това е по-лошо от всичко, с което съм се сблъсквал, и пак не ме плаши. Прекалено е ужасно, че да ме плаши.

Чувстваше се така, сякаш е вътре в малък, топъл пашкул, далеч от целия този шум и от вятъра. „Свършено е с мен — помисли си той, — само заради това Нещо, дето всъщност никога не ни е помогнало, заради някакво си нещо там аз сега ще умра и ще ида на небето. Чудя се дали старият Торит е прав за онова, дето става с теб, като умреш. Изглежда малко свирепичко да ти се налага да умреш, за да разбереш. Години наред всяка нощ съм гледал небето, пък ни един ном не съм видял там горе…“

Но всъщност нямаше значение, всичко това не го засягаше, не беше истинско…

Някакви ръце се протегнаха, хванаха го под мишниците, вмъкнаха го в гърмящото пространство под брезента и, с известна трудност, изкопчиха Нещото от хватката му.

Зад забързания камион се спускаха нови и нови завеси от сивкав дъжд, които се стелеха през ширналите се полета.

И навред по цялата земя нямаше ни един жив ном освен тях.

Имаше ги много по онова време, когато май не валеше чак толкоз. Масклин си спомняше поне за четирийсетина. Но после се появи магистралата, потокът бе хванат в тръби и пратен под земята, а най-близките плетища изкорениха. Номите винаги бяха живели по кьошетата на света — и веднъж се оказа, че не са останали много кьошета.

Броят им взе да намалява. Предимно по естествени причини — а пък когато си четири инча висок, „естествени причини“ може да бъде всичко, което има зъби, а също скоростта, и гладът. После Пиринс, който минаваше най-големия авантюрист, една нощ поведе отчаяна експедиция през шосето, за да проучи гората отвъд него. Не се завърнаха. Някой каза — ястреби; друг — камион. Някои дори твърдяха, че онези са стигнали до средата на шосето и сега живеят там като в капан между безкрайните свирещи върволици от коли.

После построиха и крайпътната закусвалня, по-надолу по същото шосе. Това им оправи положението малко от малко. Зависи откъде ще го погледнеш. Ако студените остатъци от пържени картофи и късчетата посивяло пиле можеха да се нарекат храна, то, значи, тя започна да стига за всички им.

И тогава дойде пролетта, и Масклин се огледа, и откри, че са останали само десетима — и осем от тях са твърде стари, за да изкарат кой знае колко още. Старият Торит беше почти десетгодишен.

Последва кошмарно лято. Грима организира нощни нападения над кошчетата за боклук с онези, дето все още можеха да мърдат, а Масклин се опитваше да ловува.

Да ловуваш сам беше като да умираш всеки път по малко. Повечето от нещата, които ти преследваш, те преследват и те. А пък дори и да извадиш късмет и да убиеш нещо, как да го домъкнеш до къщи? За плъх например трябва цели два дена, включително нощите на открито, когато се налагаше да пропъждаш и други същества. Десет яки ловци можеха да се справят с много неща — и да ограбват гнездата на пчелите, и да ловят мишки с капани, и да хващат къртици, и какво ли не — но самотният ловец, ако няма кой да му пази гърба във високата трева, си е просто поредният обяд на всичко, де що има зъби и нокти.

За да има достатъчно ядене, са необходими много — и то ячки — ловци. Но за да има много — и то ячки — ловци, си трябва достатъчно ядене.

— През есента всичко ще се нареди — рече Грима, като му превързваше ръката. Беше го издраскала една белка. — Ще има и гъби, и плодове, и ядки — всичко ще има!

Да, ама гъби изобщо не поникнаха, а валя толкова много, че повечето плодове се скапаха още преди да узреят. Обаче ядки имаше в изобилие. Най-близката леска беше на половин ден път. Масклин можеше да мъкне по дузина лешници, ако строшеше черупките им и ги извадеше. Довличаше ги в една хартиена кесийка, намерена в кошчето за боклук. Това отнемаше часове наред, по целия път рискуваше да го нападнат ястреби, а пък храната стигаше само за един ден.

А после задната стена на бърлогата се срути навътре от всичкия тоя дъжд. Тогава беше почти приятно да се измъкнеш навън. Беше по-добре, отколкото да слушаш как някакви старци мрънкат по твой адрес, без да правят нещо като съществен ремонт. О, пък и огънят. На изхода на бърлогата ти трябва огън — и за готвене, и да отпъжда нощните зверове. Един път баба Моркий заспа и го остави да угасне. Дори и тя имаше достатъчно чувство за приличие, та се засрами.

Когато Масклин се върна нея вечер, той дълго гледа купчината мъртва пепел, после заби копието си в земята и избухна в смях — и се смя, докато смехът му премина в плач. Не можеше да погледне останалите. Наложи се да излезе и да седне навън, и след малко Грима му донесе в една черупка чай от коприва. Студен чай от коприва.

— Всички са много разстроени — пророни тя.

Масклин се изсмя глухо.

— Ами да, предполагам — каза той. — Направо ги чувам: „Ей, момче, трябва да домъкнеш някой фас. Тъкмо ми свърши тютюна.“ Или: „Тия дни хич не сме яли риба, я вземи намери време да слезеш до реката.“ Или пък: „Вие, младите, сега не мислите за нищо друго, освен за себе си и само за себе си, а ние едно време…“

Грима въздъхна.

— Те се стараят колкото могат — рече тя. — Само дето не могат да разберат. Когато са били млади, ние сме били стотици.

— Цели дни ще отнеме да запалим пак тоя огън — рече Масклин. Имаха стъкло от очила; за да свърши работа, беше необходим много, ама много слънчев ден.

Той безцелно подритна в калта.

— Писна ми — каза тихо. — Ще се махна.

— Но ти си ни необходим!

— Аз и на себе си съм необходим. Искам да кажа, що за живот е това?

— Но те ще умрат, ако ни напуснеш!

— Че те тъй и тъй ще умрат — рече Масклин.

— Говориш ужасни неща!

— Ама то си е вярно. Всеки тъй и тъй умира. И ние ще умрем. Я се погледни. Не ти остава време за друго, освен да переш, да подреждаш, да готвиш и да търчиш по тях. Та ти си почти на три години! Време е вече да имаш свой собствен живот.

— Когато бях малка, баба Моркий беше много добра с мен — защити се Грима. — И ти ще остарееш някой ден.

— А, така ли? И кой ще се трепе да се грижи за мен толкова, че да си разкървави ръцете чак до кокалчетата?

Масклин усети, че се ядосва все повече. Беше сигурен, че е прав. Но се чувстваше все едно е крив, и това допълнително влошаваше положението.

От дълго време си мислеше за едно — и винаги после се чувстваше объркан и ядосан. Всички умни, храбри и дръзки си бяха отишли отдавна по един или по друг начин. „Добричкият ни Масклин — бяха му казвали те, — яко момче си ти, наглеждай старците, пък ние ще се върнем още преди да разбереш, че сме тръгнали. Веднага, щом намерим някое по-свястно място.“ Всеки път, когато Масклин си помислеше за това, се вбесяваше — и заради тях, че са тръгнали, и заради себе си, че е останал тук. Той винаги се предаваше, това му беше бедата. И си го знаеше. Каквото и да си обещаеше в началото, винаги избираше пътя на най-малкото съпротивление.

Грима се бе втренчила в него.

Той сви рамене.

— Добре де, от мен да мине, и тях ще вземем — каза.

— Знаеш, че няма да тръгнат — отвърна тя. — Много са стари. Всичките са израсли тук. Тук им харесва.

— Харесва им, когато ние сме им под ръка, та да ни юркат насам-натам — измърмори Масклин.

Спряха тук. За вечеря имаше лешници. Масклиновият излезе червив.

После той се измъкна навън, седна отгоре на насипа, подпрял брадичка в шепи, и отново загледа шосето.

То представляваше поток от бели и червени светлини. Вътре в тия кутии имаше човеци и те пътуваха по своите си дела — колкото и тайнствени да бяха делата, с които човеците си запълваха времето. Винаги бързаха да стигнат някъде, каквото и да правеха там.

Беше готов да се хване на бас, че не ядат плъхово месо. Лесно им беше на тия човеци. Бяха големи и бавни, така си беше, но не им се налагаше да живеят във влажни бърлоги и да чакат разни изкуфели баби да оставят огъня да угасне. Никога не намираха личинки в чая си. Ходеха където си щат. Целият свят беше техен.

И по цяла нощ се разкарваха нагоре-надолу в малките си камиони със светлинки по тях. Спяха ли въобще? Сигурно ги имаха със стотици, тия камиони.

Беше си мечтал как тръгва с камион. Те често спираха край закусвалнята. Щеше да е лесно — е, почти лесно — да се намери начин да се качиш на някой от тях. Те бяха чисти и лъскави и отиваха на някое по-добро от това място. Пък и, в крайна сметка, какво друго да направи? Никога не биха могли да изкарат зимата тук, а да тръгнат през полята не можеше и да се мисли, като се сетиш що за временце се задава.

Разбира се, никога нямаше да го направи. В края на краищата той никога нищо не правеше. Ей-тъй само си седиш и си мечтаеш как ще тръгнеш подир ония свистящи светлини.

А над забързаните светлини висяха звездите. Торит казваше, че звездите са много важно нещо. Точно в момента Масклин не беше съгласен. Не ставаха за ядене. Дори и за гледане не ставаха много-много. Като си помислиш, звездите си бяха безполезна работа…

Някой изпищя.

Тялото на Масклин скочи на крака, още преди умът му да си го помисли, и мълком се втурна през бодливите храсти към бърлогата.

Където — с главата изцяло под земята и с опашка, ентусиазирано размахана към звездите — имаше един лисугер. Той го позна. Веднъж-дваж преди единият от двамата се беше спасявал на косъм от другия.

Някъде вътре в мозъка на Масклин онази част от него, която беше истинското му „аз“ — старият Торит имаше какво да каже за тази част — ужасено съзря как нашият герой грабна копието, което все още си стърчеше там, дето го беше забил — и как ръга лисугера с всичка сила в задния крак.

Чу се сподавено джафкане и животното обърна запенената си злобна муцуна към своя мъчител. Масклин попадна във фокуса на две ярки жълти очи тъкмо когато се бе облегнал задъхан на копието си. Това бе един от ония моменти, когато самото време забавя ход и всичко изведнъж става по-истинско. Може би щом знаеш, че ще умреш, сетивата ти се тъпчат, доколкото могат с подробности, докато все още имат възможност.

Муцуната на звяра бе оплескана с кръв.

Масклин усети, че се ядосва. Ядът се надуваше вътре в него като огромен мехур. И без това не бе богат, а пък тази ухилена гад му вземаше дори и малкото, което имаше.

С този провесен червен език насреща му, той знаеше, че може да избира между две неща. Да бяга или да умре.

И вместо това нападна. Копието излетя от ръката му като птичка и се заби в устната на лисугера. Той изквича и докосна с лапа раната — и Масклин се втурна, втурна се през калта, тласкан от мотора на гнева си, а после скочи и сграби цели шепи смрадлива червена козина; после се плъзна отстрани на лисугера и се прицели във врата му — беше изтеглил каменния си нож и удряше, удряше по всички неправди на този свят…

Лисугерът отново изквича и побегна. Ако бе способен да мисли в този момент, Масклин щеше да разбере, че ножът му всъщност не е причинил на звяра нещо повече от досада, но звярът не бе свикнал вечерята му да се нахвърля с подобна ярост върху него и единствената му хрумнала мисъл бе да се махне. Той се изкатери по насипа и се втурна надолу към светлините по магистралата.

Масклин отново бе способен да мисли. Шумът на бързащите коли отново изпълни ушите му. Отпусна се и се хвърли във високата трева, а ония пущини продължаваха да галопират по асфалта.

Той се тръшна тежко и се претърколи — не можеше да си поеме дъх от удара.

Но запомни какво се случи после. То остана дълго в паметта му, дълго след като бе видял толкова много странни неща, че не би трябвало там да е останало място за този случай.

Лисугерът, застинал като статуя в лъча на фара, изръмжа в опит да се пребори с десет тона метал, които летяха насреща му със скорост 70 мили в час.

Чу се „туп“, после „фссс“ и… падна мрак.

Масклин дълго лежа, заровил лице в хладния мъх. После, уплашен от онова, което му предстоеше да види, и като се опитваше да не си го представя, се вдигна на крака и се помъкна към останките от дома си.

Грима го чакаше на входа на бърлогата и държеше в ръце вейка, все едно, че бе тояга. Тя се завъртя и почти фрасна Масклин по главата, когато той, залитайки, излезе из мрака и се наведе през насипа. Протегна изтощена ръка и захвърли пръчката.

— Не знаехме къде си отишъл — каза тя, а гласът й бе на ръба на истерията. — Само чухме шум и ей онова се появи. Ти трябваше да си тук. То изяде господин Мърт и госпожа Куум и започна да рови в…

Тя спря — комай се готвеше да припадне.

— Да, благодаря — рече студено Масклин. — Добре съм, благодаря много.

— Ка-ка-какво стана?

Той я подмина пренебрежително, хлътна в мрака на бърлогата и легна. Можеше да чуе как си шептят старите. После потъна в дълбок премръзнал сън.

Трябваше да съм тук, помисли си той.

Те зависят от мен.

Тръгваме. Всичките.

Тогава това изглеждаше добра идея.

Сега изглеждаше малко по-инаква.

В този момент номите се бяха скупчили в единия край на голямото тъмно пространство вътре в камиона. Мълчаха. Нямаше достатъчно място за шум. Ревът на мотора изпълваше въздуха открай докрай. Понякога се сепваше и почваше пак. От време на време целият камион залиташе.

Грима пропълзя до него по тресящия се под.

— Колко време ще пътуваме дотам? — попита тя.

— Докъде? — попита на свой ред Масклин.

— Знам ли?

— Гладни са, нали разбираш.

Винаги бяха гладни. Масклин хвърли безнадежден поглед към купчинката старци. Един-двама ги гледаха с очакване.

— Нищо не мога да направя — рече той. — И аз съм гладен, но тук няма нищо. Празен е.

— Баба Моркий много се разстройва, като изпусне някое ядене — рече Грима.

Масклин я измери с дълъг, празен поглед. После пропълзя до групата и седна между Торит и старицата.

Никога не бе говорил с тях, осъзна той. Когато беше малък, те бяха гиганти, които си нямаха работа с него, а после бе ловец сред ловците, а и тази година през цялото време или беше навън да търси храна, или бе потънал в дълбок, морен сън. Но знаеше защо Торит е вожд на племето. Имаше си причина — беше най-старият ном. Винаги най-старият беше вожд, не можеше да има спор. Не най-старата номка, разбира се, защото всеки знае, че подобно нещо е немислимо; дори и баба Моркий бе убедена в това. Което беше малко странно, защото тя се държеше с Торит като с малоумник, а той на свой ред никога не решаваше нищо, преди да я погледне с бялото на очите си. Масклин въздъхна, после се вторачи в коленете си.

— Вижте, не знам откога… — започна той.

— Не се тревожи за мен, момче — рече баба Моркий, която май бе живнала съвсем. — Всичкото туй май е доста интересно, нал’тъй?

— Но то може да продължи векове — отвърна Масклин. — Не знаех, че ще трае толкова дълго. Беше просто лудост…

Тя го бодна с костеливия си пръст.

— Младежо — рече му. — Аз съм преживяла Великата Зима на 1986 година. Страшна работа беше. Ти ли ще ми кажеш какво е глад. Грима е добро момиче, ама много се връзва.

— Но аз не знам дори къде отиваме! — избухна Масклин. — Съжалявам!

Торит, който седеше с Нещото върху кльощавите си колене, се втренчи в него с късогледите си очи.

— Имаме Нещото — каза той. — То ще ни покаже пътя, да, ще ни го покаже.

Масклин мрачно кимна. Смешна работа — как така Торит винаги знаеше какво иска Нещото. То си беше просто едно квадратно черно нещо, но имаше някои съвсем определени идеи по въпросите колко е наложително редовното хранене и колко важно е винаги да слушаш старите. Изглежда, имаше отговори за всичко.

— И къде ще ни отведе този Път? — попита Масклин.

— Много добре си го знаеш. На Небесата.

— А, да — рече Масклин. Той изгледа Нещото. Беше съвсем сигурен, че изобщо не е казало нищо на Торит; знаеше, че чува доста добре, а никога не го бе чувал да приказва. То никога нищо не правеше, не се и помръдваше дори. Единственото, което винаги правеше, бе да изглежда черно и квадратно. За това го биваше.

— Само като следваме Нещото отблизо и абсолютно във всичко, можем да бъдем сигурни, че ще идем на небето — рече Торит. Сякаш говореше наизуст. Все едно му го бяха казали много отдавна, и дори и тогава не го бе разбрал.

— Добре де — рече Масклин. Изправи се върху люшкащия се под и се добра до брезента. После спря — да набере кураж — и мушна глава в процепа.

Там нямаше нищо освен размазани петна, светлини и странни миризми.

Всичко вървеше накриво. А едва онази вечер, преди седмица, идеята му се струваше толкова разумна. Каквото и да е, все ще е по-добре от тук — тогава това изглеждаше толкова очевидно. Но — странна работа: старците мрънкаха за какво ли не когато нещата вървяха не точно както им харесва, ала сега, когато всичко изглеждаше толкова зле, бяха почти весели.

Хората са много по-сложно устроени, отколкото изглеждат. Сигурно и Нещото ще ти го каже, ако знаеш как да го попиташ.

Камионът сви зад някакъв ъгъл, избоботи в мрака и после без предупреждение спря. И той изведнъж забеляза: пред очите му се простираше огромно осветено пространство, пълно с камиони, пълно с човеци…

Бързо прибра вътре главата си и притича по дъските към Торит.

— Ъъ — каза той.

— Какво, момчето ми?

— Небето… Човеците ходят ли там?

Старият ном поклати глава.

— Небесата — каза той. — Не е само едно, разбираш ли? Само номите ходят там.

— Абсолютно сигурен ли си?

— О, да! — засия Торит. — Разбира се. И ония може да си имат техните си небеса — добави той. — Не знам, може и тъй да е. Но не са нашите, разчитай на това.

— О.

Торит пак се втренчи в Нещото.

— Спряхме — рече той. — Къде сме?

Масклин се взираше уморено в мрака.

— Май по-добре е да отида и да разузная — рече той.

Отвън се разнесе подсвиркване и далечно боботене на човешки гласове. Светлините угаснаха. Последва трополящ звук, сетне изщракване и… тишина.

След малко иззад един от замлъкналите камиони се дочу леко драскане. Едно въже, не по-дебело от конец, се спусна надолу и докосна мазния под на гаража.

Мина минута. После една дребна, набита фигурка се спусна по въжето — спускаше се много внимателно, но и много бързо — и тупна на пода. След като се приземи, няколко секунди поред стоя като истукан, и само очите й шаваха.

Не беше точно човек. Определено имаше необходимия брой ръце и крака, а допълнителните неща като очи и тъй нататък си бяха на обичайните места, но фигурката, облечена в миша кожа, която сега се промъкваше по потъналия в тъмнина под, изглеждаше като тухлена стена с крачета. Номите са толкова охранени, че японски борец по сумо, сравнен с тях, би изглеждал полуизмършавял, а начинът, по който този се движеше, предполагаше, че е доста по-корав от стар ботуш.

Масклин всъщност се бе ужасил до смърт. Тук нямаше нищо, което да познава, освен миризмата на бъзин, която бе започнал да свързва с човеците и особено с камионите. (Торит високомерно му бе обяснил, че бъзинът е огнената вода, която камионите пият — и точно тук Масклин разбра, че старият ном съвсем е изкуфял. Именно тук. Водата не гори.)

Всичко наоколо бе лишено от смисъл. Над него сновяха огромни варели. Имаше големи парчета метал, които изглеждаха като правени от някого. Това определено беше част от човешкия рай. Те, човеците, си падаха по метала.

Той внимателно надзърна иззад един фас и си отбеляза наум, че трябва да го занесе на Торит.

Тук имаше и други камиони — и всичките мълчаха. „Това е гнездото на камионите“ — реши Масклин. Което означаваше, че единствената храна тук вероятно е бъзинът. Той се поотпусна и взе да крачи възбудено насам-натам под една пейка, която се извисяваше като къща срещу стената. Парчета хартия се носеха наоколо; той тръгна по дирите на някаква миризма, по-силна дори от тази на бъзина, и откри цяла огризка от ябълка. Беше потъмняла, но все таки си беше доста добра находка.

Той я метна на рамо и се обърна.

Насреща му стоеше един плъх, който го гледаше замислено. Беше значително по-голям и с много по-загладен косъм от онези същества, с които номите се биеха за отпадъците от кошчето. Той спусна на земята двете си предни лапи и затопурка към него.

Масклин усети, че почвата под краката му става по-твърда. Не можеше да възприеме всички тия огромни тъмни сенки, тенекии и призрачни миризми, но знаеше, че плъхът си е друго нещо. Знаеше и какво точно се прави с плъховете.

Той пусна огризката, бавно и внимателно изтегли копието си назад, прицели се точно между очите и…

Случиха се едновременно две неща.

Масклин забеляза, че плъхът е с червена якичка.

И някакъв глас се обади:

— Недей! Толкова дълго го дресирах. Ти пък откъде се взе?

Непознатият беше ном. Или поне на Масклин му се наложи да стигне до това заключение. Със сигурност беше висок колкото ном и се движеше като ном.

Но дрехите му…

Основният цвят на една практична номска дреха е цветът на калта. Това си е чисто и просто здрав разум. Грима знаеше петдесет начина за приготвяне на бои от диви растения и от всички тях се добиваше цвят, който беше, щом става въпрос точно за това, предимно цвят на кал. Понякога като жълта кал, понякога — кафява, понякога — дори зеленикава, но все пак…, ами кал. Защото продължителността на живота на всеки ном, осмелил се да облече весели червени или сини дрешки, би била вероятно до половин час след като ги е облякъл… и преди да попадне в нечия храносмилателна система.

Докато този ном бе шарен като дъгата. Беше издокаран с дрехи в ярки цветове от толкова фин плат, че изглеждаше като опаковка от чипс; коланът му бе инкрустиран със стъкълца, ботушите му бяха от истинска кожа, а шапката — с перо. Докато говореше, безгрижно се потупваше по крака с кожен ремък, който се оказа поводът на плъха.

— Е? — сопна се той. — Отговаряй!

— Слязох от камиона — рече кратко Масклин, като държеше плъха под око. Той беше спрял да си чеше ушите. Изгледа го и се скри зад господаря си.

— Какво правиш тук? Отговаряй!

Масклин се стегна.

— Пътувахме — отвърна той.

— Какво е това „пътувахме“? — сопна се оня.

— Ами, да се движиш — рече Масклин. — Разбра ли? Идваш от едно място, отиваш на друго.

Явно тези думи оказаха странен ефект върху непознатия. Не че го направиха точно учтив, но пък успяха да премахнат режещите нотки в гласа му.

— Да не се опитваш да ми кажеш, че си дошъл от Навънка? — рече той.

— Точно така.

— Но това е невъзможно!

— Нима? — Масклин изглеждаше притеснен.

— Навънка няма нищо!

— Така ли? Извинявай — рече Масклин, — но ние идваме точно оттам. Това проблем ли е?

— Искаш да кажеш, че наистина идвате от Навънка?

— Май че да. Всъщност никога не сме се замисляли за това. А сега къде сме попа…

— И как изглежда?

— Кое?

— Навънка! Как изглежда?

Масклин погледна тъпо.

— Ами — рече той, — едно такова голямо…

— Да?

— И… ъъъ… има колкото си щеш от него…

— Да? Да?

— И, нали разбираш, има разни неща вътре…

— Вярно ли е, че таванът е толкова високо, та чак не се вижда? — рече номът, който очевидно вече не беше на себе си от вълнение.

— Не знам. Какво е това таван?

— Ей го на — рече номът, като сочеше нагоре към мрачния покрив, цял в греди и сенки.

— О, такова нещо не съм виждал — рече Масклин. — Вън е синьо или сиво и по него плуват едни бели работи.

— А, а… а стените са страшно далече и по земята расте едно такова като зелен килим, нали? — попита номът, като подскачаше от крак на крак.

— Не знам — рече Масклин още по-слисан. — Килим какво е?

— Олеле! — Номът се овладя и протегна трепереща ръка. — Казвам се Ангало — рече той, — Ангало де Галантерий. Ха-ха. Разбира се, това за вас нищо не значи! А ето го и Бобо.

Плъхът отявлено се усмихна. Масклин никога не беше чувал да назоваваш плъх по име, освен…, ако все пак трябваше да го споменеш някак, да го наречеш „вечеря“.

— Аз съм Масклин — отвърна той. — Става ли да слезем всички тук? Доста път бихме.

— Боже мой, ами да! Всичките ли сте вънкашни? Баща ми никога няма да повярва!

— Извинявай — рече Масклин, — не разбирам. Какво пък толкова? Бяхме вън. Сега сме вътре.

Ангало не му обърна внимание. Беше се втренчил в другите. Те се спускаха непохватно по въжето и мрънкаха.

— И старци даже! — рече Ангало. — И изглеждат точно като нас! Ни подострени глави, ни нищо!

— Нахал! — подхвърли баба Моркий.

Ангало престана да се хили.

— Мадам — каза той с леден тон, — знаете ли с кого говорите?

— С някого, дето е достатъчно малък, че да му нашляпам дупето — рече баба Моркий. — Ако изглеждах точно като тебе, момчето ми, щях да съм много по-окаяна. Подострени глави, няма що!

Ангало мълчаливо зяпна, после затвори уста. След това каза:

— Невероятно! Искам да кажа, Доркас твърди, че дори и да има възможност за живот извън Магазина, тия същества не биха приличали на нищо, което познаваме! Моля ви, моля ви, последвайте ме всички.

Спогледаха се щом Ангало припна към опашката на редицата от камиони, но в края на краищата го последваха. Нямаха кой знае какъв избор.

— Спомням си как старият ти татко един ден стоя твърде много на слънце. И той дрънкаше глупости също като тоя — прошепна баба Моркий.

Торит май стигаше до някакво заключение. Те учтиво изчакаха да го съобщи.

— Смятам — каза той. — Смятам, че трябва да изядем тоя плъх.

— Я си затваряй устата, бе — рече автоматично бабата.

— Аз съм вождът, нали? Нямаш право да говориш такива приказки на вожда — изхленчи Торит.

— Разбира се, ти си вождът — тросна се баба Моркий. — Някой да е казал, че не си? Аз поне никога не съм казвала, че не си. Вожд си.

— Точно така — подсмръкна Торит.

— А сега си затваряй устата — отсече тя.

Масклин потупа Ангало по рамото.

— Къде е това място? — попита той.

Ангало спря до стената, която се извисяваше в далечината.

— Не знаеш ли? — попита той.

— Ние си мислехме, ами, просто се надявахме, че камионите ходят на… на някое хубаво място — рече Грима.

— Ами, вярно сте чули — рече гордо Ангало. — Това е най-хубавото място, където можеш да попаднеш. Това е Магазинът!

2.

XIII. И в Магазина нямаше ни Ден, ни Нощ, а само Час на отваряне и Час на Затваряне. Дъжд не капваше, нито пък Сняг.

XIV. И с годините Номите се наплодиха и надебеляха, и взеха да си прекарват времето в Съперничество и Дребни Войни, Отдел срещу Отдела, Щанд срещу Щанда, и забравиха всичко, що знаеха за Навънка.

XV. И рекоха: Не е ли тъй — Арнолд Брос (създаден в 1905) не е ли наредил Всички Неща Под Един Покрив?

XVI. И на онез, що викаха: Ама Може и да Не Са Всички Неща, жестоко им се Присмиваха и ги Бъзикаха.

XVII. А други Номи рекоха: Дори и да съществуваше Навънка, какво нужно нам може да има в Него? Защото тук имаме мощта на Електричеството, Гастронома и Каквото Ти Душа Иска.

XVIII. И тъй се редяха Сезоните, по-уютни и благи и от възглавничките в Мека Мебел (на третия етаж).

XIX. Докато не пристигна Странник отдалеч, и викаше той високо, и викаше: Беда, беда.

Из „Книга на номите“

Първи етаж, стихове XIII–XIX

Настъпваха се, вървяха, обърнали очи нагоре, със зяпнали уста. Нескопосано се тътреха. Ангало бе спрял до една дупка в стената и им махаше припряно да влизат.

— Айде вътре — рече той.

Баба Моркий подуши подозрително.

— Това е дупка на плъх! Караш ме да влизам в дупка на плъх, така ли? — рече тя и се обърна към Торит: — Тоя ме кара да влизам в дупка на плъх! Аз не влизам в дупки на плъхове!

— Защо не? — попита Ангало.

— Защото са дупки на плъхове!

— Само така изглежда — обясни Ангало. — Това е маскиран вход, нищо повече.

— Твоят плъх току-що се пъхна вътре — викна триумфално баба Моркий. — Да не съм сляпа! Значи е дупка на плъх.

Ангало метна умоляващ поглед на Грима и се шмугна в дупката. Тя мушна главата си след него.

— Не мисля, че е дупка на плъх, бабо — смутолеви тя.

— И защо, ако мога да попитам?

— Ами вътре има стълба. О, и какви хубави лампички!

Изкачването беше дълго. На няколко пъти се наложи да спират и да изчакват старците да ги настигнат, а през по-голямата част от пътя старият Торит се нуждаеше от помощ. Най-горе стълбите завършваха с врата, през която беше къде-къде по-достойно да се минава, и накрая попаднаха в…

Дори като малък Масклин не беше виждал наведнъж повече от четирийсет номи накуп.

Тук явно бяха повече. И беше пълно с храна. Не приличаше на нищо познато, но трябваше да е храна. Ако не друго, хората го ядяха.

Пространство, на височина два пъти колкото неговия бой, се бе ширнало надалеч. Храната бе подредена в спретнати купчини с пътеки между тях, а тия пътеки гъмжаха от номи. Никой не обърна внимание на групичката, докато тя послушно ситнеше подир Ангало, който бе възвърнал донякъде наперения си вид.

Някои номи разхождаха добре загладили косъма плъхове на каишки. Някои номки водеха мишки, които послушно припкаха зад тях, и с крайчеца на ухото си Масклин дочуваше неодобрителното пфу-пфукане на баба Моркий.

Той чу и как старият Торит извика развълнувано:

— Аз знам това какво е! Сирене! Веднъж в кошчето намерихме сандвич със сирене, през лятото на 1984 година, помниш ли?

Баба Моркий го сръга здравата в хърбавите ребра.

— Млъквай бе, нещастник — изкомандва тя. — Нали не искаш да ни изложиш пред целия тоя народ? Бъди вожд. Дръж се гордо.

Гордото държание обаче не им се удаваше. Вървяха и мълчаха все по-смаяно. Плодовете и зеленчуците бяха струпани зад дървените маси и номите здравата работеха по тях. Имаше и други работи, които и през ум не им минаваше какво представляват. Масклин не искаше да показва колко е невеж, но любопитството му надви.

— Какво е онова там? — посочи той.

— Салам — отвърна Ангало. — Ял ли си го някога?

— Напоследък не — отвърна Масклин. Така си и беше.

— Ей това пък са фурми — заобяснява Ангало. — А пък онова — банан. Предполагам, че не си виждал банан преди, нали?

Масклин тъкмо си отвори устата, и баба Моркий се намеси.

— Тоя нещо дребничък ми се вижда — рече тя и подсмръкна. — Всъщност е истински дребосък, ако го сравним с тия, дето се въдят при нас.

— Ами! Така ли? — подозрително подхвърли Ангало.

— О, да — отвърна баба Моркий, която бе започнала да загрява нещо по въпроса. — Абсолютен недораслек. Нашите — тя млъкна и погледна към банана, подпрян на две дървени магарета като кану. Бърза мисъл просветна през ума й и устните й се размърдаха.

— Пък нашите — добави тя триумфално, — едвам успяваме да ги изкопаем от земята.

Тя изгледа победоносно Ангало, който се опита да издържи на погледа й, но се отказа.

— Е, както и да е — рече той с несигурен глас, вперил поглед встрани. — Заповядайте, яжте колкото искате. Кажете, ако обичате, на съответните номи, че всичко е за сметка на Галантериите. Но не споменавайте, че идвате от Навънка. Искам това да е изненада.

Бе осъществен стремителен набег в посока на храната. Дори и баба Моркий — тъкмо се бе помъкнала натам и тя, и изневиделица някаква торта й препречи пътя.

Само Масклин си остана на мястото, въпреки настоятелните вопли на стомаха си. Не беше сигурен дори че е започнал да разбира как стават нещата в Магазина, но имаше смътното чувство, че ако не ги срещаш с достойнство, току-виж накрая се наложило да вършиш разни работи, дето не са ти от най-любимите.

— Не си ли гладен? — попита го Ангало.

— Гладен съм — призна Масклин. — Но просто не ям. Откъде идва всичката тая храна?

— О, вземаме я от човеците — безгрижно отвърна Ангало, — знаеш ги какви са тъпи.

— И те нямат нищо против?

— Мислят си, че са плъховете — изкикоти се Ангало. — Мъкнем с нас ако от плъхове. Или поне фамилиите от „Хранителни стоки“ тъй действат — поправи се той. — Понякога те пускат и други да се качват нагоре с тях. И после човеците си мислят, че са били плъхове и туйто.

Масклин смръщи вежди.

— Ако ли? — попита той.

— Такова де — рече Ангало — Изпражнения.

Масклин кимна.

— И се хващат на тоя номер, а? — попита недоверчиво.

— Много са тъпи, нали ти казах. — Ангало заобиколи около Масклин. — Трябва да се запознаеш с баща ми — добави той. — Разбира се, да мислим, че ще се присъединиш към Галантериите, е доста прибързано.

Масклин погледна племето си. Бяха се пръснали между масите с храна. Торит мъкнеше буца сирене — колкото главата му, баба Моркий подробно изследваше един банан — все едно той щеше да експлодира; дори Грима не му обръщаше никакво внимание.

Масклин бе объркан. Онова, което го биваше да прави — знаеше го — бе да проследи плъх през няколко ниви, да го довърши само с един удар на копието си и да го замъкне вкъщи. Това определено му харесваше. После хората му казваха разни неща като „Браво“. Имаше чувството, че банана не се налага да го следиш.

— Към баща ти ли? — попита той.

— Херцог Галантерий — отвърна гордо Ангало. — Защитник на Мецанина и Самодържец на Столовата за Персонала.

— Трима бащи ли имаш? — озадачено попита Масклин.

— Това са титлите му. Само някои. Той е почти най-могъщия ном в Магазина. Вие от Навънка имате ли нещо като бащи?

Смешна работа, помисли си Масклин. Този тук е малък груб тъпанар, освен когато говори за Навънка — тогава прилича на любознателно момченце.

— И аз имах някога — рече той. Не му се щеше да се задълбочава по въпроса.

— Бас държа, че си преживял много приключения.

Масклин си помисли за някои неща, които му се бяха случили — или по-точно почти щяха да му се случат — напоследък.

— Да — отвърна той.

— Бас държа, че е било страхотен купон!

„Купон“ — помисли си Масклин. Тази дума не я знаеше. Сигурно означаваше тичане през кални канавки, докато току зад гърба ти щракат прегладнели челюсти.

— Ловувате ли? — попита той.

— Понякога преследваме плъхове из котелното. Разбира се, нали трябва да слушат — той почеса Бобо зад ухото.

— Ядете ли ги?

Ангало изглеждаше потресен.

— Дали ядем плъхове?

Масклин огледа камарите храна наоколо.

— Не, предполагам, че не — рече той. — Знаеш ли, никога не съм знаел, че на света има толкова номи. Колко живеят тук?

Ангало му каза.

— Две какво? — попита Масклин.

Ангало повтори.

— Май не си много впечатлен — добави той, щом забеляза, че Масклин въобще не реагира.

Масклин впери продължителен поглед в накрайника на копието си. Това беше парче кремък, което един ден бе намерил в полето; беше прекарал цяла вечност, докато издърпа малко връв от една бала сено, за да го върже на пръчката.

Точно сега то му изглеждаше единственото познато нещо в този объркан свят.

— Де да знам — рече той. — Какво е това „хиляди“?

Херцог Чидо де Галантерий, който притежаваше наред с другото и титлите Лорд-Протектор на Изкачващия Ескалатор, Защитник на Мецанина и Рицар на Тезгяха, въртеше Нещото бавно-бавно в ръцете си. После леко го бутна настрани.

— Много забавно — заключи той.

В двореца на херцога, понастоящем находящ се под пода на „Мека мебел“, номите се бяха скупчили в сконфузена групичка. Херцогът все още беше облечен в бойните си доспехи и май не му беше много забавно.

— И значи — обади се той, — вие идвате от Навънка, така ли? Ама наистина ли очаквате, че ще ви повярвам?

— Татко, аз… — започна Ангало.

— Млък! Знаеш думите на „Братя Арнолд“, основана през 1905! Всичко Под Един покрив. ВСИЧКО! Ето защо не може да съществува Навънка. Ето защо вие не сте оттам. Ето защо вие сте от някоя друга част на Магазина. От „Дамско бельо“. Или от „Младежка мода“, да речем. Тях никога не сме ги изследвали задълбочено.

— Не, ние сме… — започна Масклин.

Херцогът вдигна длани.

— Чуй ме — рече той, вторачен в Масклин. — Не обвинявам тебе. Синът ми е впечатлителен момък. Не се и съмнявам, че той ти е пуснал тая муха. Общо взето, много си пада да зяпа камионите, вслушва се в разни слабоумни истории и мозъкът му прегрява. Вижте, не че съм неразбран ном — добави той, предизвиквайки ги да не се съгласят, — а и в гвардията на Галантериите винаги има място за яко момче като тебе. Тъй че дай да забравим за тези глупости, а?

— Ама ние наистина идваме точно оттам — настоя Масклин.

— Няма Навънка — тросна се херцогът. — Освен, разбира се, когато някой добър ном умре, ако е живял, както е редно. Тогава има Навънка и те живеят там вечно, сред разкош. Ела сега — потупа той Масклин по рамото, — зарежи тия дрънканици и ни помогни в доблестната ни задача.

— Да, ама защо? — попита Масклин.

— Не би желал Железариите да превземат нашия отдел, нали? — отвърна херцогът.

Масклин хвърли бърз поглед към Ангало, който рязко заклати глава.

— Ами не, предполагам — рече той. — Ама вие всички сте номи, нали така? Има за всеки колкото щеш. Да си прекарвате всичкото време, като се дърлите един с друг, ми изглежда тъпичко.

С бялото на очите си видя как Ангало се хваща за главата.

Херцогът пламна.

— Тъпичко ли каза?

Масклин се дръпна назад, за да не му се пречка, само че го бяха възпитали да бъде честен. Усети, че не е достатъчно хитър, за да се измъкне с лъжи.

— Ами… — започна той.

— Да си чувал някога за чест? — изрева херцогът.

Масклин си помисли малко и поклати глава.

— Железариите искат да превземат целия Магазин — припряно се намеси Ангало. — Това би било ужасно. А Шапкиите са почти толкова лоши, колкото и те.

— Защо? — учуди се Масклин.

— Защо ли? — учуди се на свой ред херцогът. — Защото винаги са ни били врагове! А сега можеш да си вървиш — добави той.

— Къде? — рече Масклин.

— При Железариите или при Шапкиите. Или при Канцелариите, май точно те ти трябват. Или си ходи пак Навън, пука ми — саркастично се изкиска херцогът.

— Искаме си Нещото — заинати се Масклин.

Херцогът вдигна Нещото и го замери с него.

— Извинявай — каза Ангало, щом се измъкнаха. — Трябваше да ти кажа, че баща ми си е чешит.

— Що ти трябваше да го ядосваш? — раздразнено се намеси Грима. — Ако трябва да се присъединим към някого, защо пък да не е към него? И сега какво ще стане с нас?

— Беше много груб — каза натъртено баба Моркий.

— Никога не беше чувал за Нещото — рече Торит. — Ужасна работа, таквоз. Или пък за Навънка. Да, ама аз съм се родил и съм израсъл вън. Никакви умрели няма там. Поне няма такива, дето живеят в разкош, така де.

Започнаха да се дърпат, което си беше в реда на нещата.

Масклин ги погледна. После свали очи към нозете си. Последните вървяха по нещо като късо подстригана трева, за което Ангало бе споменал, че се нарича „килим“. И това го бяха свили от Магазина горе.

Щеше му се да каже: „Шантава работа. Когато за един ном има достатъчно ядене и пиене, защо той веднага почва да се дърли с другите номи?“ Да бъдеш ном сигурно означаваше и нещо повече от това.

И му се щеше да каже: ако човеците са толкоз тъпи, как така са построили този Магазин и всички тези камиони? Ако сме толкова умни, то тогава те трябва да крадат от нас, а не обратното. Може да са грамадни и бавни, ама всъщност доста им сече пипето.

И му се щеше да добави: не бих се изненадал, ако са също толкова интелигентни, колкото и плъховете, да речем.

Но не каза и дума, защото, докато мислеше, погледът му падна върху Нещото. Торит го стискаше здраво.

Усети, че трябва да си помисли нещо. Учтиво разчисти място в ума си за тази мисъл и търпеливо зачака да види каква е; и тъкмо тя да го споходи, Грима рече на Ангало:

— Какво става с номите, които не са към нито един отдел?

— Тъжен живот живеят — отвърна Ангало. — Просто им се налага да я карат, както смогнат.

Изглеждаше, все едно ще се разреве.

— Вярвам ви — рече той. — Баща ми казва, че не е редно да се гледат камионите. Те можели да те вкарат в грешни мисли, тъй вика. Е гледал съм ги месеци наред. Понякога идват мокри. Навънка не е само мечта, там става нещо. Вижте какво, я по-добре ми се мотайте подръка, сигурен съм, че ще си промени мнението.

Магазинът беше голям. Масклин си беше мислил, че камионът е голям. Но Магазинът беше още по-голям. Беше висок цяла вечност — лабиринт от подове, етажи и дълги уморителни стълбища. Номите бързаха или се размотаваха из тях по своите си задачи, а те комай нямаха край. Всъщност думата „голям“ бе прекалено малка. За Магазина беше нужна съвсем нова дума.

По странен начин той беше по-голям дори и от Навънка. Навънка беше толкова огромно пространство, че човек всъщност не го виждаше. Нямаше ни ъгли, ни таван, та не ти и хрумваше, че изобщо има някакви размери. Просто си беше там. Докато Магазинът си имаше и ъгли, и таван, и те бяха толкова далеч, че бяха… ами, бяха Големи.

Докато вървяха подир Ангало, Масклин взе едно решение и си науми да го съобщи първо на Грима.

— Връщам се — каза й той.

Тя се вторачи в него.

— Ама ние едва-що пристигнахме! Защо, откъде-накъде?

— Не знам. Тука нищо не е наред. Просто усещам, че не е наред. Все си мисля, че ако остана още малко, ще престана да вярвам, че Навънка има нещо — а аз съм роден там. Когато ви устроя всички тук, ще се върна Навънка. Ела с мен, ако искаш — добави той, — но не си длъжна.

— Но тук е топло, пък и всичката тая храна…

— Казах — не мога да ти обясня. Просто усещам, че ни… ъъ… наблюдават.

Тя инстинктивно погледна нагоре към тавана, няколко инча над тях. Вкъщи да те наблюдава някой обикновено значеше, че се е замислил какво ще обядва днес. После се усети и се засмя нервно.

— Стига глупости — каза тя.

— Просто не се чувствам в безопасност — отрони той отчаяно.

— Искаш да кажеш, че се чувстваш ненужен — прошепна Грима.

— Какво?

— Е, не е ли вярно? Прекарваш си цялото време, като търчиш наляво-надясно подир всеки, а после изведнъж вече не ти се налага. Смешно чувство, нали?

И тя офейка.

Масклин стоеше и си играеше с връвта на копието. Странна работа, рече си той. Никога не ми е хрумвало, че и някой друг може да си помисли това. Имаше няколко смътни спомена от Грима в дупката — все переше или се опитваше да организира бабите да сготвят всичко онова, което беше успял да домъкне вкъщи. Ама че работа. Представете си — да ви липсва нещо такова.

Осъзна, че останалите са спрели. Пространството под пода се простираше пред тях. Малки лампички, прикрепени тук-там по дървенията, мъждукаха в полумрака. Железариите искали високи такси за осветление, довери им Ангало, и не допускали никого до тайната на властта над електричеството. Това било едно от нещата, които правели Железариите толкова силни.

— Това е границата на земите на Галантериите в момента — обясни. — Ей-там е земята на Шапкиите. В момента с тях малко нещо не се погаждаме. Ъъ… вие трябва да си намерите някой отдел, който да ви приеме… — Погледна Грима. — Ъъ — добави той.

— Ние ще се държим един за друг — рече баба Моркий, изгледа сурово Масклин, после властно се извърна и махна към Ангало.

— Върви си, младежо — рече тя. — Масклин, изправи се. — Сега… напред!

— Ти коя си, че да викаш „напред“? — рече Торит. — Аз съм вождът, нали така? Моя работа е да давам заповеди.

— Добре де — отвърна баба Моркий. — Давай ги тогава.

Устните на Торит беззвучно се раздвижиха.

— Да — успя да каже той. — Напред!

Ченето на Масклин увисна.

— Накъде? — попита, а старицата вече ги юркаше през мрачното пространство.

— Ще намерим къде да живеем. Аз съм преживяла Великата Зима на 1986 година — няма лъжа, няма измама! — наперено рече баба Моркий. — Тоя дърт глупак, херцога — ама че нахал! Още малко и щях да се обадя. Едва ли щеше да оцелее през Великата Зима, това ще ви кажа.

— Никое оръжие не може да ни повали, щом се подчиняваме на Нещото — рече Торит и го потупа внимателно.

Масклин спря. Писна му — реши той.

— И какво казва Нещото? — троснато попита той. — Точно сега какво казва да нравим? Хайде де, кажи ми, какво казва, че трябва да правим сега?

Торит изглеждаше леко отчаян.

— Амии — започна гой. — То, ъъ, ясно, че ако се държим един за друг и поддържаме необходимото…

— Това ей-сега си го измисли!

— Как се осмеляваш да му говориш по тоя начин! — започна Грима.

Масклин заби копието си в земята.

— Е, писна ми! — промърмори той. — Нещото казало туй, Нещото казало онуй, Нещото казало, каквото си щеш, освен да каже нещо, което да свърши работа!

— Нещото се е предавало от ном на ном стотици години наред — рече Грима. — То е много важно Нещо.

— И защо?

Грима погледна Торит, който облизваше устните си.

— То ни показва… — започна той пребледнял.

— Придвижете ме по-близо до електричеството.

— Нещото, изглежда, е по-важно от… Какво се облещихте така всичките? — рече Масклин.

— По-близо до електричеството.

Торит с разтреперани ръце погледна към Нещото.

Там, където преди имаше черна гладка повърхност, сега танцуваха ситни искрички. Стотици. Всъщност, помисли си Масклин, като се чувстваше малко горд, че знае думата, сигурно бяха хиляди.

— Кой каза това? — попита Масклин.

Нещото се измъкна от хватката на Торит и се приземи на пода. Светлинките му блестяха като хиляди магистрали нощем. Номите го съзерцаваха в ужас.

— Нещото наистина говори… — отрони Масклин. — А стига бе!

Торит трескаво размаха ръце.

— Не така! Не така! То не би трябвало да говори на глас! Преди не е правило така!

— По-близо до електричеството!

— Иска електричество — рече Масклин.

— Е, аз няма да го пипна!

Масклин сви рамене и после избута с треперещото си копие Нещото по пода, докато то се намери под жиците.

— Че как говори то? Нали няма уста — рече Грима.

Нещото жужеше. Шарени фигурки проблясваха по повърхността му по-бързо, отколкото можеха да ги проследят очите на Масклин. Повечето бяха червени.

Торит падна на колене.

— Ядосано е — изхленчи той. — Не трябваше да ядем плъхове, не трябваше да идваме тук, не трябваше…

Масклин също коленичи. Той докосна ярката повърхност, отначало нервно — но не пареше.

Отново го обзе онова странно усещане — сякаш умът му искаше да си мисли определени неща, без да разполага с точните думи, за да ги формулира.

— Когато Нещото ти говореше преди — бавно каза той, — нали знаеш, как било редно да живеем, и…

Физиономията на Торит агонизираше.

— Никога не ми е говорило — пророни той.

— Но ти казваше…

— Казвах, казвах — изхленчи Торит. — Когато старият Вузел ми го завеща, той каза, че някога е приказвало, но преди стотици години просто е престанало.

— Какво? — обади се баба Моркий. — Ти през всичките тези години, добри ми човече, ни казваше, че Нещото било рекло така, Нещото било рекло онака, Нещото било рекло не знам си кво!

Сега Торит заприлича на много уплашено животно, хванато в капан.

— Е? — подхвърли презрително старицата.

— Хъм — рече Торит. — Ъъ, старият Вузел ми рече: „Ами, мисли какво трябва да ти каже Нещото, пък после го кажи. Дръж хората в правия път. Помогни им да отидат на Небесата.“ Много било важно да се отиде на Небесата. Нещото можело да ни помогне да идем там, тъй ми каза. Това било най-важната му работа.

— Какво? — изкрещя баба Моркий.

— Ами това ми каза да правя. Вършеше работа, нали така?

Масклин ги загърби. Шарените линии се преплитаха в хипнотични фигури по Нещото. Усещаше, че би трябвало да знае какво значат. Беше сигурен, че значат нещо.

Понякога, в онези чудни дни, отдавна, когато не му се налагаше да ловува всеки ден, той се изкатерваше нагоре по насипа, докато можеше да види мястото, където паркираха камионите. Там имаше голямо синьо табло, а по него имаше разни фигурки и картинки. А по кутиите и хартии в кошчетата за боклук имаше други фигурки и картинки и той си спомняше дългия им спор за картинката върху кутиите от пилешки консерви — старец с големи бакенбарди. Няколко от номите настояваха, че на картинката е нарисувано пиле, но Масклин по-скоро мислеше, че човеците не ядат старци, ей тъй, както се разкарват наоколо. Тук имаше нещо друго. Сигурно старците ПРАВЕХА пилетата.

Нещото отново зажужа.

— Минали са петнайсет хиляди години — рече то.

Масклин погледна останалите.

— Ти говори с него — заповяда баба Моркий на Торит.

Старецът се дръпна назад.

— А, не! Аз не! Не знам кво да кажа!

— Е, няма аз да говоря с него, я! — изстреля бабата. — Това е работа на вожда, тъй де!

— Минали са петнайсет хиляди години — повтори Нещото.

Масклин сви рамене. Май работата пак бе опряла до него.

— Къде са минали? — рече той.

Нещото изглеждаше, сякаш мисли усилено. Накрая рече:

— Знаете ли значението на думите „Компютър за бордова навигация и запис?“

— Не — честно си призна Масклин. — На нито една.

Светлинките се раздвижиха.

— Знаете ли нещо за междузвездните полети?

— Не.

Кутийката внушаваше на Масклин ясното впечатление, че е много разочарована от него.

— Знаете ли, че сте дошли тук от много далечно място? — попита то.

— А, да. Това го знаем.

— По-далечно от Луната.

— Ъъ — поколеба се Масклин. Пътуваха много време. Съвсем възможно беше и да са подминали Луната. Беше я виждал често на хоризонта, а беше сигурен, че камионът е стигнал по-далече от там.

— Да — каза той. — Сигурно.

— Езикът се е променил през годините — умислено рече Нещото.

— Така ли? — учтиво отвърна Масклин.

— Как наричате тази планета?

— Ами аз не знам какво значи „планета“ — призна си Масклин.

— Астрономическо тяло.

Масклин премига.

— Как се казва това място?

— Ами… Магазин му викат.

— Магазинмувикат — светлинките се раздвижиха. Явно Нещото мислеше пак.

— Младежо, не смятам цял ден да стърча тук и да си приказвам глупости с Нещото — рече баба Моркий. — Онова, което трябва да сторим сега, е да решим къде ще ходим и какво ще правим.

— Точно така — храбро добави Торит.

— Помните ли поне, че сте катастрофирали с кораб?

— Аз съм Масклин — рече Масклин. — Не го знам кой е тоя Катастрофиралис Кораб. Не е от нашите.

Светлинките отново припламнаха. После, когато опозна Нещото по-добре, Масклин твърдо се убеди, че показването на една определена светлинна фигурка е начинът, по който Нещото въздъхва дълбоко.

— Целта ми е да ви служа и да ви водя — рече то.

— Видя ли? — обади се Торит, който се чувстваше малко изолиран от ставащото. — За това бяхме прави!

Масклин бодна кутийката.

— Ама напоследък нещо си мълчеше по тоя въпрос — рече той.

Нещото зажужа.

— Защото трябваше да поддържам вътрешната си енергия. Обаче сега мога да използвам наличното електричество.

— Това е много хубаво — каза Грима.

— Искаш да кажеш, че пиеш от лампите по някакъв начин? — рече Масклин.

— Това засега ще бъде достатъчно за обяснение.

— Ами преди защо не говореше? — попита Масклин.

— Слушах.

— О…

— А сега чакам инструкции.

— Кого чакаш? — попита Грима.

— Мисля, че иска да му казваме какво да прави — рече Масклин. Отново седна на пети и се взря в светлинките. — Какво можеш да правиш? — попита.

— Мога да трансформирам, да калкулирам, да триангулирам, да асимилирам, да корелирам и да екстраполирам.

— Не мисля, че искаме да ни правиш такива работи — рече Масклин. — Искаме ли? — попита той другите.

Баба Моркий явно мислеше по въпроса.

— Не — каза тя най-накрая. — Не мисля, че искаме таквиз работи. Ама още някой банан, да речеме, ще ни дойде добре.

— Мисля, че онова, което наистина искаме, е да се приберем вкъщи и да сме в безопасност — рече Масклин.

— Да се приберете в къщи.

— Точно така.

— И да сте в безопасност.

— Да.

По-късно тези девет думи станаха един от най-знаменитите цитати в номската история. Учеха ги в училище. Издялаха ги върху каменни плочи. И за тях се твърди, че тогава никой не си и помислил, че те са особено важни.

Нищо особено не станало. Просто Нещото рекло:

— Командата приета.

После всичките му светлини угаснали, освен една малка зелена светлинка, която започнала да мига.

— Слава Богу, че млъкна — рече Грима. — Какъв ужасен глас само! А сега какво ще правим?

— Според онзи момък Ангало — рече баба Моркий, — ще ни се стъжни животът.

3.

I. Защото, не го знаеха, ала бяха донесли със себе си Нещото, и то се събуди от наличното Електричество, и само то знаеше историята им.

II. Защото паметта на Номите е от Плът и Кръв, а паметта на Нещото е от Силиций, а той е Камък и не погива, а паметта на Номите се разпилява като прах по вятъра.

III. И дадоха му те Инструкции, ала не го знаеха.

IV. То е, рекоха те, кутийка със Смешен Глас.

V. Но Нещото Прие Задачата да пази всички Номи в безопасност и Заработи по нея.

VI. И Заработи Нещото и по задачата да отведе Всички номи у дома.

VII. Най-после у дома, след дълъг-дълъг път.

Из „Книга на номите“

Мецанин, стихове I–VII

Лесно е да се загубиш под пода. Въобще не е необходимо да се напрягаш. Мястото представляваше лабиринт от стени и кабели, а по пътеките се носеха вълма прах. Всъщност, както каза Торит, не се бяха точно загубили, а по-скоро се бяха объркали: навсякъде имаше пътечки, между всички тия бичмета и стени, но никъде не пишеше накъде водят. Понякога някой и друг ном профучаваше край тях, тръгнал по свои работи, без въобще да им обърне внимание.

Подремнаха в една ниша между две дебели дървени прегради и когато се събудиха, светлините бяха слаби както винаги. В Магазина явно нямаше ни ден, ни нощ. Обаче май беше по-шумно. Отдалеч се дочуваше глух тътнеж, който проникваше навсякъде.

По Нещото сияеха още няколко светлинки и му беше пораснало по-малко Нещо с формата на чашка, което бавно се въртеше.

— Ще ходим ли пак в Хранителните Стоки? — попита Торит с надежда.

— Мисля, че за това трябва да си от някой отдел — рече Масклин. — Но не може само там да има храна, нали така?

— Като пристигнахме, не беше толкоз шумно — рече бабата. — Ама че дандания.

Масклин се огледа. Между гредите имаше процеп, и в него проблясваше далечна ярка светлина. Той се наведе и залепи око о пукнатината.

— О! — възкликна тихичко.

— Какво? — притича Грима.

— Човеци. Повече човеци, отколкото някога си виждала.

Пукнатината беше там, където таванът срещаше стената. Стаята беше голяма почти колкото гнездото на камионите и наистина беше пълна с човеци. Магазинът беше отворил.

Номите винаги са знаели, че човеците живеят много бавно. Веднъж-дваж Масклин почти се бе сблъсквал с човеци по време на лов, и знаеше, че още преди някое от грамадните им глупави лица да извърне очи към него, той вече ще е скочил от пътя и ще се крие зад някоя туфа или нещо такова.

Пространството отдолу беше претъпкано с тях. Те си вървяха, както си вървят — с големи, бавни, тежко трополящи крачки, и си бумтяха нещо с неясните си, дълбоки гласове.

Известно време номите ги гледаха като омагьосани.

— Какви са тия работи, дето ги държат? — попита Грима. — Приличат малко на Нещото.

— Не знам — отвърна Масклин.

— Виж, те ги вземат, подават нещо на другия човек, а после слагат тия работи в чанта и си отиват. Изглежда тъй, все едно че го правят с някаква цел.

— Не, то е същото както при мравките — авторитетно рече Торит. — Те изглеждат умни, да ви кажа, ама като се взреш в тях по-отблизо, никакъв ум нямат.

— Ама строят разни неща… — неубедително вметна Масклин.

— И птичките го правят, момчето ми.

— Да, ама…

— Човеците са малко като гаргите, винаги съм го казвал. Все налитат на лъскавите работи.

— Хм. — Масклин реши да не спори. Не можеш да спориш със стария Торит, освен ако не се казваш баба Моркий, разбира се. В главата му имаше място само за определен брой идеи, и след като една вече е пуснала корен, не можеше да я изкараш оттам. Но Масклин искаше да каже: ако са толкова глупави, защо те не се крият от нас?

— Хрумна ми идея.

Той вдигна Нещото.

— Хей, Нещо?

Последва пауза. После тенекиеният гласец се обади:

— Операциите по главната задача прекратени. Какъв въпрос искаш да ми зададеш?

— Знаеш ли какво представляват човеците?

— Да. Възобновявам главната задача.

— Нещо? — продължи Масклин.

— Операциите по главната задача прекратени. Какъв въпрос искаш да ми зададеш?

— Питах те за човеците, нали щеше да ми разказваш — рече Масклин.

— Случаят не е такъв. Ти каза: „Знаеш ли какво представляват човеците?“ Отговорът ми беше точен във всяко едно отношение.

— Добре, де, кажи ми какво са човеците!

— Човеците са местните обитатели на света, който наричате Магазинмувикат. Възобновявам главната задача.

— Ей, ти на! — обади се Торит и кимна мъдро. — Нали ти казах? Обитатели. Умни, да. Но преди всичко обитатели. Просто много обитатели накуп. — Той се поколеба. — Обитателовци — поправи се.

— Ние местни обитатели ли сме?

— Главната задача прекратена. Не. Главната задача възобновена.

— Не сме, я! — тонът на Торит беше унищожителен. — Имаме си гордост!

Масклин си отвори устата, за да го попита какво значи обитатели. Знаеше, че не знае, а беше сигурен, че и Торит не знае. После искаше да зададе и още много въпроси, но преди да попита, трябваше да си помисли и какви думи да използва.

„Не знам достатъчно думи — мина му през ума. — Не можеш да мислиш за някои неща, ако не знаеш думите, които ти трябват.“

Но не успя да се замисли върху това, защото някакъв глас се обади зад гърба му:

— Странни са, ама яката, а? И напоследък са много заети. Чудя се какво ли има вътре в тях?

Беше един възрастен, доста набитичък ном. Пък и беше твърде небрежно облечен, а това беше нещо необикновено в Магазина. По-голямата част от облеклото му представляваше грамадна престилка, чиито джобове тайнствено се издуваха.

— Шпионираш ли ни? — обади се баба Моркий.

Непознатият сви рамене.

— Обикновено идвам тук да наблюдавам човеците — отвърна той. — Мястото е добро. През повечето време няма никой. Вие от кой отдел сте?

— Не сме от отдел — обади се Масклин.

— Просто сме си хора — поясни баба.

— Ама обитатели не сме — добави бързо Торит.

Непознатият се ухили и скочи от дървената греда, на която седеше.

— Представете си — рече той. — Трябва да сте от новите, за които чух напоследък. Външни хора?

Масклин хвърли предпазлив поглед към протегнатата му ръка.

— Да — учтиво се обади той.

Непознатият въздъхна.

— Предполага се, че ще я стиснеш — каза той.

— Така ли? Защо?

— Такава е традицията. Името ми е Доркас Дел Икатеси — рече с крива усмивчица непознатият. — Ти твоето знаеш ли го?

Масклин не обърна внимание на последните думи.

— Какво искаш да кажеш? Че наблюдаваш човеците ли? — попита той.

— Наблюдавам ги. Изучавам ги, разбираш ли? Това ми е професията. Можеш да научиш много за бъдещето, наблюдавайки човеците.

— Като да предсказваш дали ще вали, така ли?

— Дали ще вали! Разбира се, същото е. — Номът се усмихна широко. — Вие сигурно всичко знаете за дъжда. Сериозна работа е той, а?

— Чувал си за дъжда? — учуди се Масклин.

— Знам само старите приказки. Хм. — Доркас го изгледа от горе до долу. — Предполагах, че Външните Хора имат по-различна форма, обаче. Живот, но не такъв, какъвто го познаваме. Елате сега с мене. Ще ви покажа какво имам предвид.

Масклин бавно огледа прашното пространство между пода и тавана. Толкоз. Вече му беше дошло до гуша. Беше прекалено топло, прекалено сухо, всеки се държеше с него като с глупак, а пък сега решиха, че формата му не била, каквато трябва.

— Ами виж какво — започна той, но Нещото се обади изпод мишницата му:

— Този човек ни е нужен.

— Мамо мила — обади се Доркас. — Ама че малко радио. Стават все по-малки и по-малки!

Мястото, където ги отведе Доркас, беше просто една дупка. Голяма, квадратна, дълбока тъмна дупка. Няколко кабела, по-дебели от ном, се губеха нейде в дълбините.

— Тук долу ли живееш? — попита Грима.

Доркас затършува в мрака. Нещо щракна. Високо горе нещо друго каза „бам“ и се чу далечен рев.

— Хм? О, не! — рече той. — Отне ми направо цели векове да схвана какво е това. То е нещо като под, окачен на въже. Качва се нагоре, слиза надолу, разбираш ли? И вътре има човеци. Та си помислих — аз по-млад не ставам, пък всички тия стълби си играят на прескочи-кобила с краката ми… И после хвърлих един поглед как действа. Фасулска работа. Разбира се, трябваше да е фасулска, иначе човеците нямаше да разберат как се използва. Дръпнете се, моля.

Нещо черно и грамадно се спусна по шахтата и спря на няколко инча над главите им. Чуха се дрънчене, тупане и познатият звук от разхождащи се наоколо човеци.

Освен това под пода на асансьора висеше телена кошничка, вързана за него с връв.

— Ако си мислите — рече баба Моркий, — че ще се кача на… на телено гнездо, вързано с връв, намерете си някой друг да…

— Безопасно ли е? — попита Масклин.

— Повече или по-малко, повече или по-малко — рече Доркас, прекрачи през дупката и заровичка друго снопче ключове. — Побързайте, моля. Оттук, мадам.

— Ъъ, колко повече, отколкото по-малко? — запита Масклин, докато бабата, смаяна от това, че са я нарекли мадам, се качваше на борда.

— Е, онова, което аз съм направил, със сигурност е здраво — рече Доркас. — Обаче онова отгоре са го сглобявали човеците, та не се знае. Дръжте се здраво, моля. Вдигаме се!

Над тях задрънча, кошницата леко се разтресе и те се заиздигаха.

— Хубаво е, а? — попита Доркас. — Цели векове ми отне да свържа всички ключове. Ще си речете, би трябвало да забележат, а? Натискат бутона, за да слязат, но ако аз искам да се изкача, се изкачваме. Едно време се безпокоях да не би човеците да се сетят, че е странно асансьорите да се качват и слизат сами, ама те май са по-тъпи от тъпи. Пристигнахме!

Асансьорът отново се разтресе и спря. Кошницата на номите се падаше на едно равнище с друго подетажно пространство.

— „Електро-Домакински Уреди“ — съобщи Доркас. — Просто едно местенце, което аз наричам свое. Тук никой не ме безпокои, дори Абатът. Нали разбирате, аз съм единственият, който разбира кое как работи.

Навсякъде имаше жици. Разпростираха се във всевъзможни посоки под пода на дебели снопове. Насред всичко това няколко млади нома разглобяваха нещо.

— Радио — поясни Доркас. — Забележително нещо. Опитваме се да схванем как работи.

Той претършува купчината дебел картон, изтегли един лист и стеснително го подаде на Масклин.

На него беше изобразен малък конус. Цветът му биеше на розово, а на върха му имаше малка туфичка косми.

Номите никога не бяха виждали стрида. Ако бяха виждали, щяха да разберат, че това на рисунката изглежда точно като нея. Ако не броим косата, де.

— Много е хубава — колебливо каза Масклин. — Какво е това?

— Хъм. Това беше представата ми как изглеждат Външните, нали разбирате — смънка Доркас.

— Какво, с остри глави?

— Ами Дъждът, нали разбирате. От старите легенди. От времето преди Магазина. Дъжд, нали си говорихме за него. Вода, която през цялото време пада от небето. Нали трябва да се стича някак. А полегатите страни са, за да не може да го събори Вятърът. Нали разбирате, можех да се опра само на старите сказания.

— Че това дори очи няма!

Доркас посочи:

— Има си, ето ги. Мънички. Отдолу под косата, за да не го заслепи Слънцето. Това е една голяма ярка светлина в небето — разясни Доркас.

— Него сме го виждали — рече Масклин.

— Кво казва тоя? — обади се Торит.

— Казва, че трябва да изглеждаме ей така — подметна саркастично баба Моркий.

— Главата ми хич не е такваз остра!

— Мисля, че си схванал нещата не съвсем както трябва — бавно рече Масклин. — Въобще не е така. Никой ли не е излизал да види?

— Веднъж видях голямата врата отворена — каза Доркас. — Искам да кажа, оная долу в гаража. Но там навън имаше само ослепителна бяла светлина.

— Предполагам, че ви се е видяла такава, щом прекарвате цялото си време в мрак — каза Масклин.

Доркас примъкна една празна макара.

— Трябва да ми разкажеш. Всичко, което можеш да си спомниш за Навънка.

Нова зелена светлина блесна върху Нещото в скута на Торит.

След малко един от младите номи донесе храна. И те говориха, спориха, и често се счепкваха, а Доркас слушаше и задаваше въпроси.

Той беше, както им каза, изобретател. Особено на такива неща, дето си имаха вземане-даване с електричеството. Отдавна, още в първите дни, когато номите за пръв път започнали да се набъркват в електромрежата на Магазина, доста от тях били убити. Сега бяха открили по-безопасни начини, но електричеството си беше все още една загадка и онези, които обичаха да си общуват отблизо с него, не бяха чак толкова много. Ето защо вождовете на големите родове и дори самият Абат на Канцелариите го бяха оставили на мира. „Винаги е добра идея — казваше той, — да си добър в нещо, което другите не могат или не искат да правят.“ Така че се примиряваха с това, дето от време на време се чуди на глас какво ли е Навънка. Поне ако не беше на много висок глас.

— Не си спомням всичко — въздъхна той. — Как се казваше оная, другата лампа, дето светваше на Затваряне? Извинявай, искам да кажа през площта.

— През нощта — поправи го Масклин. — Нарича се луна.

— Луна — повтори Доркас, като търкаляше думата из устата си. — Но нали не е толкова ярка, колкото слънцето? Странно, наистина. По-разумно ще е най-ярката светлина да свети нощем, а не денем, когато тъй и тъй се вижда. Предполагам, че нямаш представа защо е така, нали?

— Просто си е така — каза Масклин.

— Бих дал всичко да видя това сам. Едно време, като млад, ходех да гледам камионите. Никога не събрах кураж да се кача на някой.

Той се наведе по-близо.

— Мисля — рече той, — че Арнолд Брос ни е сложил в Магазина, за да откриваме разни неща. Да научаваме кое как е. Инак, защо са ни тия мозъци? Ти как мислиш?

Масклин беше доста поласкан, че го питат, но веднага щом отвори уста, го прекъснаха.

— Хората все говорят за Арнолд Брос — каза Грима. — Обаче никой не казва кой точно е той.

Доркас се наведе към нея.

— О, той е създал Магазина. През 1905 година, нали разбираш. Мазетата, Складовете, Счетоводния отдел, всичко между тях. Не мога да го отрека. Искам да кажа, все някой трябва да го е направил. Но аз все казвам хората — това не означава, че не трябва да мислим за…

Зелената светлина върху Нещото угасна. Малката въртяща се чашка изчезна. То забръмча тихо — все едно машина, която се опитва да си прочисти гърлото.

— Наблюдавам телефонните комуникации — каза то.

Номите се спогледаха.

— Ами, хубаво — каза Грима. — Хубаво е, нали, Масклин?

— Имам спешна информация, която трябва да споделя с лидерите на тази общност. Съзнавате ли, че живеете в строителна единица с ограничен живот?

— Завладяващо — рече Доркас. — Всичките тия думи. Човек може да си представи, че разбира всичко, което казва. Там горе има неща — той рязко вдигна палец към дъските над тях, — които са точно като това. Радиоапарати — тъй им викат. Има и едни с картинки. Да се смаеш.

— Жизненоважно е да споделя информация от изключително значение с водачите на общността относно неизбежното унищожение на този артефакт — произнесе Нещото.

— Извинявай — каза Масклин. — Може ли пак?

— Не схващате ли?

— Кое да ми се схваща?

— Очевидно езикът се е променил по начини, които не разбирам.

Масклин се опита да изглежда така, сякаш гори от желание да му помогне.

— Бих направил опит да изясня своето твърдение — каза Нещото. Няколко светлинки пробляснаха.

— Ами добре — каза Масклин.

— Тоа голем Магазин, прави едно буум! Тия дни и после айде — каза Нещото с надежда.

Номите пак се спогледаха. Май на никого не му просветна.

Нещото пак си прочисти гърлото.

— Знаеше ли значението на думата разрушен? — каза то.

— О, да — отвърна Масклин.

— Точно това ще стане с Магазина. След двайсет и един дни.

4.

I. Горко ви, Железарии и Галантерии; горко ви, Шапкии и Деликатеси; горко ви, Младежки Модии, и вам Бандити от Дамско Бельо. И даже вам, Канцеларии.

II. Защото Магазинът е само място вътре в Навънка.

III. Горко ви, защото Арнолд Брос (създаден в 1905) откри Последната Разпродажба. Всичко Си Върви.

IV. Но те го подиграха и рекоха: „Ти си Външен, ти дори не съществуваш“

Из „Книга на номите“

Складова наличност, стихове I–IV

Там горе човеците се бъхтеха с бавния си, неразбираем живот. Там долу, където, след като минеше през килимите и дюшемето, тяхната дандания се превръщаше в далечен тътен, номите се суетяха забързано по прашните си пътечки.

— Не ще да е туй — рече баба Моркий. — Туй място твърде голямо. Толкоз голямо място не може да се разруши. Много ясно.

— Казах ти го, нал’ тъй? — задъха се Торит, който винаги извънредно много се въодушевяваше при всяка новина за ужаси и съсипии. — Винаги са казвали, че Нещото знае много. И я не ми викай да млъкна!

— Защо трябва да бягаме? — рече Масклин. — Иска да кажа, двайсет и един дни са много време.

— Не и в политиката — мрачно подхвърли Доркас.

— Мислех си, че сме в Магазина, а не в… как го каза?

Доркас спря толкова внезапно, че баба Моркий се вря в гърба му.

— Виж — заобяснява той с нетърпеливо търпение. — Какво мислиш, че трябва да правят номите, хм, ако разрушат Магазина?

— Ами да излязат навън от… — започна Масклин.

— Но повечето от тях дори не вярват, че Навънка наистина съществува! Дори и аз не съм много сигурен, а притежавам извънредно интелигентен и буден ум! Няма къде да идем. Разбра ли ме?

— Навънка има колкото щеш…

— Само ако вярваш в това!

— Не, наистина си е там!

— Боя се, че хората са по-сложно устроени, отколко си мислиш. Във всеки случай, трябва да се видиш с Абат. Противен дърт тиранин, естествено, но е доста схватлив по свой си начин. Само дето начинът му е доста тесногръд. — Той ги изгледа продължително.

— Сигурно е най-добре да не привличаме внимание към себе си — добави той. — Хората обикновено не ме закачат, но не е много мъдро да се размотаваш извън отдела си без солидна причина. А пък тъй като вие въобще си нямате отдел…

Той сви рамене. С този си жест успя да намекне за всички неприятности, които биха могли да се случат на безотделните скитници.

Всичко това означаваше, че пак трябва да използват асансьора. Навлязоха в прашно подподие, осветено от мижавата светлина на няколко подходящо разположени слаби крушки. Наоколо май нямаше жива душа. След шумотевицата в другите отдели тук беше почти противно тихо. Дори по-тихо — помисли си Масклин, — отколкото сред широките полета. В края на краищата, полетата си бяха тихи. А под подовете трябва да има номи.

Всички го усетиха и се скупчиха по-близо един до друг.

— Ай, че хубави лампички! — рече Грима, за да прогони тишината. — Като за номи. Вижте ги какви са разноцветни. А някои мигат.

— Крадем по цели кутии от тях всяка година покрай Коледния панаир — рече Доркас, без да погледне. — Човеците ги окачват по дърветата.

— Защо?

— Питай ме. Предполагам, че за да ги виждат по-добре. Можеш ли ги разбра — човеци.

— Но тогава ти знаеш какво е дърво — рече Масклин. — Не мислех, че в Магазина ги имате.

— Естествено, че знам — отвърна Доркас. — Големи зелени работи с пластмасови иглички по тях. Някои са от станиол. По Коледните панаири не можеш се размина от тия проклетии, ти казвам.

— Ония, дето си ги имаме навън, са големи — дръзна да обясни Масклин. — И по тях има такова… листа, които окапват всяка година.

Доркас го погледна недоумяващо.

— Какво искаш да кажеш с това — окапват?

— Ами просто се въртят из въздуха и падат на земята — поясни Масклин. Другите кимнаха. Напоследък се появиха много неща, за които не бяха сигурни, но що се отнася до онова, което се случва на листата всяка година — по това бяха експерти.

— И това става всяка година? — попита Доркас.

— О, да.

— Наистина ли? — удиви се Доркас. — Страхотно! А кой ги лепи обратно после?

— Никой — сви рамене Масклин. — Просто се появяват пак.

— Самички ли?

Те кимнаха. Когато има едно нещо, в което си сигурен, ти се държиш за него.

— Май, че да — обади се Масклин. — Всъщност и досега не сме разбрали как така. Просто си става.

Номът от Магазина се почеса по главата.

— Е, не знам — колебливо промърмори той. — На мене ми се струва, че много немарливо ги управляват. Сигурни ли сте…

Изведнъж някакви фигури ги обкръжиха. В първия момент — вълма прах, в следващия — хора! Онзи най-отпред имаше брада, превръзка на окото и нож между зъбите. Това някак си правеше усмивката му още по-зловеща.

— Ох, мале — обади се Доркас.

— Тия какви са? — изсъска Масклин.

— Бандити. Това винаги е било проблем в Дамско Бельо — обясни Доркас, докато си вдигаше ръцете.

— Какво е бандити? — не разбра Масклин.

— Какво е Дамско Бельо? — поинтересува се Грима.

Доркас посочи с пръст пода над тях.

— Там горе — обясни той. — Отдел. Само че никой не се интересува наистина от него, защото стоката за нищо не става. Тя е предимно розова — добави той. — Понякога еластична…

— Аррихе ири ивоха — нетърпеливо каза главатарят на бандитите.

— Моля? — обади се Грима.

— Каах, аррихе ири ивоха!

— Май че е заради ножа — каза Масклин. — Мисля, че ще те разберем, ако си извадиш ножа от устата.

— Казах, парите или живота! — повтори той.

Масклин погледна озадачено към Доркас. Старият ном размаха ръце.

— Иска да му дадете всичко, което имате в джобовете си — каза той. — Няма да ви убие, естествено, но тия бандити понякога са доста неприятни.

Външните номи взеха да се чудят. Това не влизаше в житейския им опит. Идеята за кражба беше нещо ново за тях. В къщи нямаше от кого да крадеш. Ако става въпрос, нямаше и какво да се краде.

— Тия номски не разбират ли? — обади се бандитът.

Доркас му се усмихна малодушно.

— Извинете ги — каза той. — Новаци са тук.

Масклин се обърна.

— Решихме — каза той. — Ако на вас ви е все едно, ще задържим нещата в джобовете си. Извинявайте.

Той се усмихна широко на Доркас и бандита.

Бандитът му върна усмивката. Или поне си отвори устата и си показа зъбите, а те бяха доста.

— Ъъ — каза Доркас. — Не можеш да кажеш така, нали разбираш? Не можеш да кажеш, че не искаш да те оберат! — Зърна съвсем объркания поглед на Масклин. — Да те оберат — повтори той. — Това значи да ти вземат твоите работи. Просто не можеш да кажеш, че не искаш!

— Че защо? — попита Грима.

— Ами защото… — старият ном се поколеба. — Всъщност не знам. Традиция, предполагам.

Главатаря на бандитите си подмяташе ножа от ръка в ръка.

— Вижте кво — каза той. — Такова де, новаци сте. Нищо няма да ви направим. Хванете ги!

Двама бандити хванаха баба Моркий.

Това излезе грешка. Кокалестата й десница замахна и прозвънтяха два шамара.

— Нахалници! — изстреля тя и двата нома залитнаха встрани, като се държаха за ушите.

Бандитът, който се опитваше да хване стария Торит, получи остър лакът в корема. Друг размаха нож към Грима. Тя го улови за китката. Ножът падна от ръката му и той се пльосна на колене с патетично бълбукане.

Масклин се наведе, сграби с една ръка главатаря за ризата и го вдигна така, че онзи да го гледа в очите.

— Не съм сигурен, че напълно разбираме този обичай — каза той. — Но номите не трябва да удрят други номи, не мислиш ли?

— Аха-ха-ха — отвърна нервно главатарят.

— Та мисля, че е време да си обираш крушите, а?…

Масклин го пусна. Бандитът се повъртя на пода в търсене на ножа си, пак се усмихна нервно на Масклин и си плю на петите. Останалите бандити забързаха подире му, или поне закуцукаха усърдно.

Масклин се обърна към Доркас, който се тресеше от смях.

— Е — рече той, — та за какво беше всичко това?

Доркас се подпря на една стена.

— Ама ти наистина не знаеш, така ли?

— Не — търпеливо рече Масклин. — Нали затова те питам.

— Кланът Бельо са бандити. Те вземат неща, които не са техни. Крият се в отдела Дамско Бельо, но не си струва да ги измъкваш оттам — обясни Доркас. — Обикновено гледат да те сплашат и толкоз. Всъщност са само една дребна неприятност.

— Тоя защо си държеше ножа между зъбите? — попита Грима.

— Предполага се, че така ще изглежда едни пълен непукист, да речем.

— Мисля, че така изглежда нелепо. — Грима, както винаги, си беше пряма.

— Ще ми усети опакото на ръката, ако се върне пак — обади се баба Моркий.

— Те едва ли ще се върнат. Всъщност мисля, че са малко стреснати, задето някой ги е ударил. — Доркас се засмя. — Вижте какво, наистина нямам търпение да видя какъв ефект ще имате всичките върху Абата. Не мисля, че някога сме виждали такива като вас. Вие ще сте като… като… абе как се казваше онова, дето казвате, че навън е пълно с него?

— Свеж въздух? — предположи Масклин.

— Точно така. Свеж въздух.

И тъй, те вече бяха стигнали при Канцелариите.

„Вървете си Навънка, или идете при Канцелариите“ — бе казал херцогът. Искаше да каже, че не вижда кой знае каква разлика между двете. Нямаше съмнение, че и другите видни фамилии не вярват на Канцелариите, за които се смяташе, че притежават странни, ужасяващи сили.

Та нали можеха да четат и пишат! Всеки, който може да ти разясни какво казва някакво си парче хартия, би следвало да е странен.

Те разчитаха и небесните послания на Арнолд Брос (създаден в 1905).

Трудничко си е обаче да общуваш с някой, който смята, че ти не съществуваш.

Масклин винаги си бе мислил, че Торит има вид на старец, но пък Абатът изглеждаше толкова древен, сякаш не само е присъствал на Самото Начало, но и е сръгал Самото Време, та да тръгне. Ходеше с помощта на два бастуна, а двама млади номи бяха залепени за гърба му, в случай че му потрябва опора. Лицето му представляваше сбръчкана торба, сред която очите му се взираха навън като две остри черни дупки.

Племето се скупчи зад Масклин — сега винаги правеха така, когато бяха неспокойни.

Гостната на абата представляваше място, оградено с картонени стени, и се намираше до един асансьор. От време на време той преминаваше и ги ръсеше с прах.

Помогнаха на абата да стигне до стола си. Той седна бавно, докато помощниците се суетяха наоколо. После се наведе напред.

— А — каза той, — Дел Икатеси, ти ли си бил? Нещичко да си изобретил напоследък?

— Напоследък не, господарю — отвърна Доркас. — Господарю, имам честта да ви представя…

— Никого не виждам — каза спокойно абатът.

— Тоя сляп ли е, що ли? — подсмъркна баба Моркий.

— И никого не чувам — добави абатът.

— Тихо! — изшътка Доркас. — Някой му е казал за вас! Той няма да си позволи да ви види! Господарю — продължи той, като се обърна, — странна новина съм донесъл. Магазинът ще бъде разрушен!

Ефектът не беше точно очакваният от Масклин. Свещениците Канцеларии зад абата се изкикотиха под мустак, а самият той си позволи мимолетна усмивка.

— Мале мила! — възкликна той. — И кога да очакваме това ужасающо събитие?

— След двайсет и един дни, Господарю.

— Е, добре — каза абатът с любезен глас. — Бягай да гледаш, пък после ще ни разкажеш как е било.

Този път свещениците се ухилиха.

— Господарю, това не е…

Абатът вдигна възлеста ръка.

— Сигурен съм, че знаеш много за електричеството, Доркас, но трябва да знаеш, че всеки път, когато се зададе Голяма годишна разпродажба, все някой ще каже: „Иде краят на Магазина.“ И колкото и да е странно, животът си продължава.

Масклин усети погледа на абата върху себе си. За невидим явно привличаше значително внимание.

— Господарю, става въпрос за нещо повече — сковано продължи Доркас.

— О, да не ти го е казал токът — подигравателно подхвърли абатът.

Доркас сръга Масклин в ребрата.

— Сега!

Масклин пристъпи напред и остави Нещото на пода.

— Сега! — прошепна той.

— В присъствие на лидерите на общността ли се намирам? — попита Нещото.

— Повече от всякога — обади се Доркас.

Абатът се облещи срещу кутийката.

— Ще използвам къси думи — каза Нещото. — Аз съм Бордови Компютър за Навигация и Запис. Компютър е машина, която мисли. Мисли, компютърче, мисли. Вижте как мисли компютърът. Използвам електричество. Понякога електричеството пренася съобщения. Аз ловя съобщенията. Разбирам ги. Понякога съобщенията вървят по жици, които се наричат телефонни жици. Понякога съобщенията са в други компютри. В Магазина има компютър. Той плаща на човеците заплати. Чувам го как мисли. Той мисли: Скоро няма да има Магазин, няма да има вече платежни ведомости, няма да има сметки. Телефонните жици казват: Ало, Взривна компания на Граймторп? Можем ли да обсъдим последните приготовления по ликвидирането, всички стоки ще бъдат изнесени до двайсет и първи…

— Много забавно — каза абатът. — Как го направи?

— Не съм го направил аз, господарю. Донесоха го тия хора…

— Кои хора? — каза абатът. Гледаше право през Масклин.

— Какво ще стане, ако отида и го дръпна за носа? — прошепна баба Моркий дрезгаво.

— Би могло да е изключително болезнено — отвърна Доркас.

— Много добре!

— Искам да кажа, за тебе.

Абатът колебливо се изправи на крака.

— Аз съм толерантен ном — каза той. — Вие си размишлявате за разни неща Навънка, и аз нямам нищо против — мисля, че това е добро упражнение за ума. Нямаше да сме номи, ако понякога не пускахме духа да скита. Но да настояваш, че е истина — с това не мога да се примиря. Разни хитри дребни играчки… — Той се наведе ниско и прасна Нещото с единия бастун. То избръмча. — Така не може! Навънка няма нищо, и в това нищо никой не живее! Живот в други Магазини! Ба! Аудиенцията приключи. Разкарай се!

— Мога да издържа натиска на две хиляди и петстотин тона — каза самодоволно Нещото, макар че никой и не му обърна особено внимание.

— Къш! Къш! — изкрещя абатът и Масклин забеляза, че той трепери.

Това му беше странното на Магазина. Само преди няколко дни се налагаше да знаеш толкова малко неща — достатъчно беше да познаваш големите гладни същества и да знаеш как да ги избягваш. Полски занаят, както му викаше Торит. Сега на Масклин започна да му просветва, че има и друг вид знание, и то се състои от нещата, които трябва да разбираш, за да оцелееш сред други номи. Неща като: бъди много внимателен, когато казваш на другите неща, които не искат да чуят. Или: мисълта, че не са прави, много ядосва другите. Някои от Канцелариите с по-нисък ранг ги подкараха забързано към портата. Правеха го много професионално — всъщност никой нито докосна хората на Масклин, нито дори погледна някого в лицето. Няколко от тях бързо отскочиха от Торит, когато вдигна Нещото и го протегна напред, за да го предпази.

Най-накрая темпераментът на баба Моркий, който никога не е бил от най-бавно кипващите, стигна точката си на кипене. Тя награби най-близкия монах за расото и го придърпа на инчове от носа си. Той трескаво закръстосва поглед в усилия да не я вижда. Тя гневно го сръга в ребрата.

— Усети ли пръста ми? — Това не бе въпрос, а заповед. — Усети ли го? Тук ме няма, така ли?

— Обитатели! — тръсна Торит.

Монахът реши текущия си проблем, като изскимтя и припадна.

— Давайте да се махаме — задъхано рече Доркас. — Подозирам, че от това да не виждаш хората, защото не съществували, до това да направиш така, че наистина да не съществуват, има само една крачка.

— Не разбирам — каза Грима. — Как така не ни виждат?

— Защото знаят, че сме от Навънка — обясни Масклин.

— Но другите ни виждат! — повиши тон Грима. Масклин не я обвиняваше. И той започна да се чувства малко несигурен.

— Мисля, че е така, защото не знаят — обади се той. — Или не вярват, че наистина сме външни!

— Аз не съм външен! — възмути се Торит. — Те са вътрешни!

— Но това значи, че абатът наистина мисли, че сме от Навънка! — рече Грима. — Това значи, че той вярва, че сме тук, и че може да ни види! Къде му е смисълът на всичко това?

— Виждаш ли, такава е номската природа — каза Доркас.

— Много важно! — мрачно каза бабата. — Три седмици и хоп — Всичките ще станат външни. Пада им се. Ще им се наложи да се мотаят насам-натам, без да се поглеждат. Как ли ще им се хареса, а? — Носът й зашъта из въздуха. — Оу, иссвинявайте, гусин Абат, малко ви понастъпих, таквоз, ама не ви видях, разбираш ли…

— Сигурен съм, че биха го разбрали, ако ни изслушат — каза Масклин.

— Не би трябвало да си го мислиш — рече Доркас, като риташе в прахта. — Глупаво беше от моя страна да очаквам, че ще разберат. Канцелариите никога не се вслушват в нови идеи.

— Извинявайте — обади се зад тях тих гласец.

Те се обърнаха. Там стоеше един Канцеларии. Беше млад, доста пълничък, с къдрава коса и притеснена физиономия. В момента мачкаше нервно края на расото си.

— Мен ли викате? — попита Доркас.

— Ъъ, аз… такова, исках да говоря с… Външните — каза предпазливо дребосъкът. После приклекна в тромав реверанс по посока на Торит и баба Моркий.

— Твойто зрение май е по-добро от това на другите, а? — заяде се Масклин.

— Да — отвърна Канцеларият и погледна през рамо към коридора. — Ъъ, бих искал да говоря с вас. Насаме.

Промъкнаха се зад една греда.

— Е? — каза Масклин.

— Онова, ъъ, нещо, дето приказваше — каза Канцеларият. — Вие вярвате ли му?

— Мисля, че то всъщност не може да лъже — каза Масклин.

— Ама то какво е точно? Нещо като радио?

Масклин погледна Доркас с надежда.

— Това е едно нещо, което прави шум — надуто обясни Доркас.

— Така ли? — Масклин сви рамене. — Не знам. Просто си го имаме отдавна. То казва, че пристигнало навремето много отдалеч, с номите. Поколения наред се грижим за него, нали, Торит?

Старецът ядосано закима.

— Преди мен беше у баща ми, преди него — у баща му, преди това — у неговия баща, а в същото време и у брат му, а чичо им преди това… — започна той.

Канцеларият се почеса по главата.

— Безпокоим се — каза той. — Човеците се държат много странно. Нещата в Магазина не се подменят. Появиха се табели, които никога не сме виждали преди. Дори и абатът се безпокои, че не може да схване какво очаква от нас Арнолд Брос (създаден в 1905). Така, че, ъъ… — Той подръпна дрехата си, оправи я набързо и продължи. — Вижте какво, аз съм помощникът на абата. Казвам се Гърдър и правя онова, което той не може да прави сам. Та, ъъ…

— Добре де, какво? — прекъсна го Масклин.

— Бихте ли дошли с мен? Моля ви!

— Там има ли ядене? — попита баба Моркий. Тя винаги уцелваше най-важното.

— Ами трябва да са изпратили — бързо каза Гърдър. Той се запромъква през бъркотията от жици и греди. — Моля ви, последвайте ме. Моля ви!

5.

I. Ала имаше такива, що рекоха: Видяхме в Магазина Нови табели на Арнолд Брос (създаден в 1905) и сме обезпокоени, защото не ги разбираме.

II. Защото туй е сезонът, назован Коледен панаир, а Табелите не са Табелите на Коледния панаир.

III. Нито са на Януарските Разпродажби, нито на „Здравей, училище“, ни на Пролетната Мода, ни на Летните Разпродажби, ни са други табели, които се появяват в Сезона Си.

IV. И на табелите е писано: Всеобща Разпродажба. И твърде сме Смутени.

Из „Книга на номите“

Оплаквания, стихове I–IV

Като току се блъскаше в нещо и приклякваше, Гърдър ги поведе навътре в териториите на Канцелариите. Миришеше на мухъл. Тук-там имаше купчини от неща, които, както обясниха на Масклин, се наричали книги. Той не разбра напълно за какво служат, но Доркас ги смяташе за много важно нещо.

— Виж ги — рече той. — Вътре е тъпкано с кво ли не, което може да ни е от полза, а пък Канцелариите ги вардят като… като…

— Като нещо добре вардено? — помогна му Масклин.

— Точно така. Точно така. Много точно го каза. Постоянно се взират в тях. Четене му викат. Ама нищо не разбират, като четат.

В прегръдките на Торит Нещото рече „Брррр“ и по него засияха няколко светлинки.

— Книгите са хранилища на знанията — обади се то.

— Казват, че били тъпкани със знания — отвърна Доркас.

— Жизненоважно е да си набавите книги.

— Канцелариите си ги държат за тях — рече Доркас. — Разправят, че ако не можеш да четеш както трябва, ти пламвал мозъкът.

— Оттук, моля. — Гърдър премести едно картонено заграждение.

Някой ги чакаше. Седеше вдървено върху купчина възглавници с гръб към тях.

— А, Гърдър — обади се той. — Влизай. Добре.

Беше абатът. Не се обърна.

Масклин сръчка Гърдър.

— Досега беше достатъчно зле — рече той. — Защо трябва да се захващаме пак?

Гърдър му хвърли поглед, който сякаш казваше: „Повярвай ми, няма друг начин.“

— Поръча ли ядене, Гърдър? — рече абатът.

— Господарю, аз тъкмо…

— Отивай да поръчаш.

— Да, господарю.

Гърдър отново хвърли отчаян поглед на Масклин и припна нанякъде.

Номите стояха притеснено и се чудеха сега пък какво ще става.

Абатът проговори.

— Наближавам петнайсет години — рече той. — По-стар съм дори от някои отдели в Магазина. Много странни неща съм видял, но скоро ще ида при Арнолд Брос (създаден в 1905) с надеждата, че съм бил добър и прилежен ном. Толкова съм стар, та има номи, които си мислят, че по някакъв начин аз съм Магазинът, и се страхуват да не би с мен да си отиде и Магазинът. А сега вие ми казвате, че е тъй. Кой отговаря за вас?

Масклин погледна Торит, но всички други погледнаха него.

— Ами, ъъ… — запъна се той. — Май че аз. Само за момента.

— Правилно — облекчено въздъхна Торит. — Само за момента го назначавам за отговорник, нали разбирате. Щото аз съм вождът.

Абатът кимна.

— Много мъдро решение — каза той.

Торит засия.

— Остани тук с говорещата кутия — каза абатът на Масклин. — Вие, останалите, си вървете, моля. Ще ви донесат храна. Моля ви, вървете и изчакайте.

— Хм — обади се Масклин. — Няма.

Последва пауза.

После абатът рече с доста омекнал глас:

— Защо не?

— Щото, разбирате ли, хм, ние всички сме заедно — обясни Масклин. — Никога не сме се цепили.

— Много похвално чувство. Ще откриете, обаче, че в живота не е така. Ела сега. Че какво лошо мога да ти сторя?

— Говори с него, Масклин — обади се Грима. — Ние ще сме наблизо. Не се притеснявай.

Той неохотно кимна.

Когато си тръгнаха, абатът се обърна. Отблизо изглеждаше дори по-стар отпреди. Лицето му не само беше набръчкано — то самото сякаш беше една голяма бръчка. Бил е на средна възраст, когато се е родил старият Торит, рече си Масклин. Достатъчно стар е, че да е дядо на баба Моркий!

Абатът се усмихна. Явно му беше трудно. Все едно някой му е обяснил как става усмихването, но досега му е липсвала възможност да го практикува.

— Името ти е Масклин, познах ли? — рече той.

Масклин не можеше да го отрече.

— Не разбирам! — каза той. — Сега ме виждаш! Преди десет минути каза, че въобще не съществувам, а сега ми говориш!

— Няма нищо странно в това — рече абатът. — Преди десет минути беше официално. Виждаш ли, не мога да позволявам на хората да смятат, че през цялото време не съм бил прав, нали? Поколения наред абатите са отричали, че Навънка има каквото и да било. Не мога изведнъж да кажа, че всичките са бъркали. Хората ще си помислят, че съм превъртял.

— Така ли? — попита Масклин.

— О, да, нали разбираш, политика. Абатите не могат постоянно да си сменят мненията. Ще видиш. Важното за водача не е дали е прав или крив, а дали е уверен. Иначе хората ще се чудят какво да мислят. Разбира се, да си прав помага — заключи абатът. После се облегна назад.

— Едно време в Магазина са се водили ужасни войни — продължи той. — Страховити. Кошмарно време е било. Ном срещу нома. Преди десетилетия, разбира се. Изглежда, винаги е имало по някой ном, който си е мислил, че неговият род трябва да управлява Магазина. Битката за Товарния Асансьор, Кампанията в Складовете, кошмарните Войни за Мецанина… Но сега това е минало. И знаеш ли защо?

— Не — отвърна Масклин.

— НИЕ спряхме всичко това. Канцелариите. С хитруване, здрав разум и дипломация. Накарахме ги да прозрат, че Арнолд Брос (създаден в 1905) очаква номите да живеят в мир един с друг. Виж сега какво, да предположим, че аз, тук вътре, кажа, че ти вярвам. Хората ще решат, че старецът съвсем е изкуфял. — Абатът се изкикоти. — А после ще си рекат: Да не би Канцелариите да са бъркали през цялото време? Щяха да се паникьосат. Е, естествено, тая няма да я бъде. Трябва да държим номите сплотени. Знаеш, че се пръскат при всяка попаднала им възможност.

— Вярно е — съгласи се Масклин. — И вечно те обвиняват за всичко, и все ти викат: „Ей, ами кво ще правиш?“

— И ти си го забелязал, а? — оживи се абатът. — Струва ми се, че имаш точно необходимата квалификация за лидер.

— Не мисля!

— Ето на, нали точно това ти казвам! Не искаш да бъдеш лидер. И на мен не ми се щеше да ставам абат. — Той потропа с пръсти по бастуна си и погледна изпитателно Масклин.

— Хората са винаги по-сложни, отколкото си мислиш — рече той. — Много важно е да го помниш.

— Ще го запомня — рече Масклин. Не знаеше какво друго да каже.

— Ти не вярваш в Арнолд Брос (създаден в 1905), нали? — попита абатът. Това беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

— Е, ами…

— Знаеш ли, аз съм го виждал. Като малък. Изкачих се чак до Счетоводния отдел, самичък, скрих се и го видях зад бюрото му. Пишеше.

— О?

— Беше с брада.

— О.

Абатът отново потропа по бастуна. Изглежда, вземаше някакво решение. После каза:

— Хм. Къде живеехте преди?

Масклин му разказа. Смешна работа — сега, като си спомняше, всичко му изглеждаше много по-хубаво. Повече лета, отколкото зими, повече лешници, отколкото плъхове. Нямаше банани, електричество, килими, но пък имаше много свеж въздух. А в спомените му май нямаше и толкоз много киша и мраз. Канцеларият го изслуша учтиво.

— Когато народът ни беше повече, беше много по-добре — довърши Масклин. Погледна обувките си. — Ако искаш, ела да живееш с нас. Като разрушат Магазина.

Абатът се засмя.

— Не съм сигурен, че ще свикна — каза той. — Не съм сигурен, че искам да вярвам в това твое Навънка. Изглежда ми студено и опасно. Както и да е, на мен ми предстои много по-тайнствено пътуване. А сега моля да ме извиниш, трябва да си почина. — И той тропна по пода с бастун. Гърдър се появи като по магия.

— Вземи Масклин и го образовай малко — нареди абатът. — А после се върнете и двамата. Само че ми остави черната кутия, моля те. Искам да понауча още нещо за нея. Сложи я на пода.

Масклин остави Нещото. Абатът го побутна с бастун.

— Ей, черна кутийке — каза той, — ти какво си и за какво служиш?

— Аз съм Бордовият Компютър за Навигация и Запис на космическия кораб „Лебед“. Имам много функции. Понастоящем основната ми функция е да водя и съветвам номите, катастрофирали тук с разузнавателния си кораб преди петнайсет хиляди години.

— През цялото време ги говори такива — извинително каза Масклин.

— Кои са тия номи, за които говориш? — попита абатът.

— Всички номи.

— Това единственото ти предназначение ли е?

— Поставиха ми също и задачата да пазя номите в безопасност и да ги заведа у дома.

— Много похвално — рече абатът. После погледна другите двама. — Хайде беж — изкомандва той. — Покажи му свят, Гърдър. А после имам задача и за двама ви.

„Образовай го малко“ — беше казал абатът.

Като начало това значеше запознаване с Книгата на номите, състояща се от хартийки, зашити една за друга. По тях имаше знаци.

— Човеците ги използват за цигари — обясни Гърдър и прочете първите дванайсет стиха. Номите слушаха мълчаливо, и накрая баба Моркий се обади:

— Та тоя Арнолд Брос…

— … създаден в хиляда деветстотин и пета — добави педантично Гърдър.

— Все тая — каза бабата. — Та, той построил Магазина само за номите, а?

— Ъъ… Дааа — проточи несигурно Гърдър.

— А преди какво е имало тук? — упорстваше бабата.

— Мястото. — Гърдър май се притесни. — Разбирате ли, абатът казва, че извън Магазина няма нищо. Хм.

— Ама ние дойдохме.

— Той казва, че разказите за Навънка са просто мечти.

— Значи, като му разказвах всичко за живота ни, той само ми се е присмивал? — натъжи се Масклин.

— Често е много трудно да разбереш в какво наистина вярва абатът — обясни Гърдър. — Мисля, че вярва най-вече в абатите.

— Ти ни вярваш, нали? — попита Грима.

Гърдър кимна, крайно колебливо.

— Често съм се чудил къде отиват камионите, и откъде идват човеците — каза той. — Абатът много се ядосва, като му го спомена, обаче. А другото е, че дойде нов сезон. Такъв досега не е идвал. Това значи нещо. Някои от нас са наблюдавали човеците — когато се появи нов сезон, все става нещо необичайно.

— Как така имате сезони, като не знаете нищо за климата? — понита Масклин.

— Че той климатът няма нищо общо със сезоните. Виж, хайде някой да заведе старците в Хранителните стоки, и ще ви покажа — на тебе и на Грима. Доста е странно. Обаче — сега лицето на Гърдър бе самото нещастие, — Арнолд Брос (създаден в 1905) няма да разруши Магазина, нали?

6.

III. И рече Арнолд Брос (създаден в 1905): Да бъдат Табели, тъй че Всички вътре да тачат Реда в Магазина.

IV. На Движещите се Стълби табелата да бъде: Задължително да се вдигат Кучетата и Инвалидните Колички.

V. И голям гняв обзе Арнолд Брос (създаден в 1905), тъй като мнозина не вдигаха ни кучета, ни инвалидни колички.

VI. На асансьорите Табелата да Бъде: Асансьорът Вози Десет Души.

VII. И голям гняв обзе Арнолд Брос (създаден в 1905), защото честичко Асансьорите возеха едва двама-трима.

VIII. И рече Арнолд Брос (създаден в 1905): Воистина Човеците са Глупави, и прости думи не разбират.

Из „Книга на номите“

Разпоредби, стихове III–VIII

Направиха дълга разходка през трескаво работещия подподов свят.

Откриха, че Канцелариите могат да ходят, където си искат. Другите отдели не се страхуваха от тях, защото Канцелариите всъщност не бяха истински отдел. Например, нямаше жени и деца.

— Та значи, хората се присъединяват към вас? — попита Масклин.

— Избират ни — поправи го Гърдър. — По няколко интелигентни момчета от всеки отдел, всяка година. Но станеш ли Канцеларии, трябва да забравиш за отдела си и да служиш на целия Магазин.

— А защо тогава жените не могат да бъдат Канцеларии? — попита Грима.

— Добре известен факт е, че жените не могат да четат — обясни Гърдър. — Разбира се, вината не е тяхна. Очевидно мозъците им прегряват. От напрежението, нали разбираш. Просто си е така.

— Да бе, представете си — рече Грима.

Масклин я погледна косо. Беше я чувал да използва тоя сладък и невинен гласец и преди. Означаваше, че доста скоро ще стане беля.

С беля или без — Гърдър оказваше върху хората смайващо въздействие. Когато минаваше, му правеха път и леко се покланяха, а по един-двама от тях вдигаха малките си деца и им го сочеха. Дори и стражите по граничните кръстовища с уважение докосваха шлемовете си.

Отвсякъде ги обгръщаше шумотевицата на движещия се във времето магазин. Хиляди номи — помисли си Масклин. — Дори не съм предполагал, че съществуват толкова големи числа. Цял свят, създаден от номи.

Той си спомни как ловуваше сам, как тичаше из дълбоките канавки в широкото поле край магистралата. Наоколо нямаше нищо — само пръст и кремъци; и те се простираха, докъдето ти видят очите. Небето беше купа, обърната надолу, а той беше по средата.

А сега се чувстваше тъй, сякаш, ако се обърне изведнъж, неминуемо ще събори някого. Почуди се какво ли ще е, ако бе живял винаги тук, без да познава нищо друго. Ни студ, ни влага, ни страх.

Като нищо започваш да си мислиш, че не е възможно да има и други неща на тоя свят.

Смътно осъзнаваше, че са изкачили някакъв склон и са навлезли в ново пространство вътре в голямата празнина в самия Магазин. Беше нощ — Затворено — но в небето сияеха ярки светлини. Само дето не се бе научил да му вика таван.

— Тук е отдел „Галантерия“ — обади се Гърдър. — А сега, виждате ли табелата, която виси там?

Масклин се вгледа в мъгливата далечина и кимна. Виждаше я. Огромни червени букви на бяло платно.

— Трябва да пише „Коледен панаир“ — поясни Канцеларият. — Този трябва да е сезонът, той идва след „Летни лудории“ и преди „Пролетна мода“. Но вместо това там пише — Гърдър присви очи, и устните му няколко мига се движеха беззвучно: — „Последни намаления“. Чудим се какво ли значи това.

— Просто мисъл — обади се саркастично Грима. — Някаква си идейка, нали разбираш. Предполагам, че от големите идеи главата ми може да експлодира. Та, не значи ли това, че всичко го намаляват като за последно?

— О, може да значи всичко, което е просто като това. Тези табели трябва да се тълкуват — рече Гърдър. — Веднъж на една пишеше „Разпродажба на втора ръка“, пък не видяхме да продават ни ръце, ни ръкавици.

— Какво пише на останалите? — запита Масклин. „Всичко, намалено за последно“ беше твърде ужасна мисъл.

— Вече никой не им вярва на тия табели. Преди години за тях е имало войни. А те всъщност са просто глупав предразсъдък. Искам да кажа, че едва ли съществува чудовище на име Рязко Смъкнати Цени, което се разхожда нощем из Магазина и търси лоши хора. С него просто се плашат непослушните деца. — Гърдър прехапа устни.

— Има и друго странно нещо — добави той. — Виждаш ли ония работи до стената? Викат им рафтове. Понякога човеците вземат неща от тях, понякога слагат по тях. Но напоследък… Ами, само вземат.

Някои от рафтовете бяха празни.

Масклин не беше много запознат с тънкостите в поведението на човеците. Човеците си бяха човеци, както например кравите са си крави. Очевидно имаше нещо, което, да ги отличава един от друг, но той никога не бе забелязал какво е. Ако имаше някакъв смисъл в онова, което правеха, то той не можеше да го схване.

— „Всичко си върви“ — каза той.

— Да, но не точно върви — каза Гърдър. — Наникъде не върви. Нали не мислиш, че става въпрос за вървене? Сигурен съм, че Арнолд Брос (създаден в 1905) не би позволил всичко да се разхожда, където му падне. Нали?

— Преди да дойда от Навънка, никога не бях чувал за Арнолд Брос.

— А, да — каза Гърдър с мек тон. — Навънка, нали разказа. Било… много интересно. И хубаво.

Грима хвана Масклин за ръка и нежно я стисна.

— И тук е хубаво — каза тя. Изглеждаше изненадана.

— Ами да — храбро продължи тя. — Да знаеш, и другите мислят така. Топло е, храната е чудесна, нищо че имат толкова смахнати идеи относно мозъците на жените. — Тя отново се обърна към Гърдър: — Защо не попиташ Арнолд Брос (създаден в 1905) какво става?

— О, не мисля, че трябва да го правим! — бързо изрече Гърдър.

— Защо не? Щом той отговаря, значи е разумно да се пита — каза Масклин. — Ти някога виждал ли си Арнолд Брос(създаден в 1905)?

— Абатът го е виждал веднъж. Като млад се изкачил чак в Счетоводния отдел. Обаче не говори за това.

На връщане Масклин размишлява усилено. Едно време, у дома, нямаше такива неща като религия и политика. Светът беше просто твърде голям, че да се тревожиш за подобни работи. Но се съмняваше сериозно в Арнолд Брос (създаден в 1905). В края на краищата, ако е построил Магазина за номите, защо не го е направил с подходящ размер? Но, помисли си той, сигурно моментът не е подходящ да се задават такива въпроси.

Ако се замислиш достатъчно сериозно — винаги бе смятал той, — всичко можеш да разбереш. Например, вятъра. Винаги го бе озадачавал, до момента, в който осъзна, че го причиняват дърветата, като размахват клони.

Откриха останалите от групата край покоите на абата. Бяха им донесли храна. Баба Моркий обясняваше на двама шашнати Канцеларии, че ананасите хич не могат да се мерят с ония, които можеш да си наловиш там, където живеела.

Торит погледна иззад краишник хляб.

— Всички вас търсим — обади се той. — Оня тип, абатът, иска да ви види. Тоя хляб е мек. Не се налага да го сечеш, като хляба в къ…

— Я много да не знаеш! — сряза го баба, която изведнъж се бе изпълнила с привързаност към старата дупка.

— Ама то е истина — измънка Торит. — Никога не сме имали такива неща. Искам да кажа, всякакви там наденици и големи мръвки, дето не се налага да ги убиваш, и няма защо да се ровичкаш в мръсни кофи за боклук…

Той видя как са го зяпнали останалите и замънка сконфузено.

— Млък бе, изкуфял дъртак! — тросна се баба.

— Да де, и лисици нямаше, нали тъй? — каза Торит. — И госпожа Куум, и стария ми приятел Мърт, те въобще не…

Смъртоносният й поглед най-накрая подейства. Лицето му пребледня.

— Просто не беше само слънце и цветя — прошепна той, клатейки глава. — Не беше само слънце и цветя, това се опитвам да кажа.

— Какво иска да каже? — бодро попита Гърдър.

— Нищо, нищо — отряза го баба Моркий.

— Оо! — обърна се Гърдър към Масклин. — Ясно ми е какво е лисица — каза той. — Нали знаеш, че чета Човешки книги. Много добре се справям. Четох една, казваше се… — Той се поколеба. — Май че беше „Нашите пухкави приятели“. Красив и сръчен ловец, червената лисица се храни с леш, плодове и дребни гризачи. Тя… извинявайте, нещо не е наред ли?

— Може да се каже — каза Масклин. — А сега, мисля, че абатът иска да ни види, нали?

Старецът седеше неподвижно, взрян в нищото. Нещото беше в скута му.

— Сър? — обади се след малко Гърдър.

— Хм?

— Искали сте да ни видите, сър?

— Аа — каза със слаб глас абатът. — Младият Гърдър, нали?

— Да, сър!

— Добре.

Последва тишина. Гърдър вежливо се изкашля.

— Искали сте да ни видите, сър? — повтори той.

— Аха — внимателно кимна абатът. — О, да. Ей, ти там. Младежът с копието.

— Аз ли? — каза Масклин.

— Да. Ти говорил ли си с това… това нещо?

— С Нещото ли? Ами, да речем, че да. Обаче то приказва много смешно. Мъчно му се разбира.

— То ми говори. Разказа ми, че е направено от номи, много, много отдавна. Ядяло ток. Разправя, че чува електрическите неща. Каза — той изгледа Нещото в скута си, — че чуло как Арнолд Брос (създаден в 1905) си е правил планове да разруши Магазина. То май не е добре, приказва за звезди, разправя, че сме долетели от някаква звезда. Но… странни неща се говорят. Чудя се дали това не е пратеник на Ръководството, дошъл да ни предупреди? Или е капан, поставен от Рязко Смъкнати Цени? Тъй че — той тупна Нещото със сбръчканата си ръка, — трябва да питаме Арнолд Брос (създаден в 3905). Ще научим истината от него.

— Но, сър! — избухна Гърдър. — Вие сте твърде… Искам да кажа, за вас не е добре пак да се изкачвате чак до Върха, това е ужасно, опасно пътуване!

— Така си е, момче. И затова ти ще идеш вместо мен. Можеш да четеш на човешки, а безстрашният ти приятел с копието може да дойде с теб.

Гърдър падна на колене от изумление.

— Сър? Чак горе? Но аз не съм достоен… — Гласът му секна.

Абатът кимна.

— Никой от нас не е — каза той. — Всички ние сме плът от плътта на Магазина. Всичко си върви. Тръгвай сега, и нека Изобилен Пазарлък е с теб.

— Кой е Изобилен Пазарлък? — попита Масклин, щом излязоха.

— Жена е, слуга на Магазина — отвърна Гърдър, който все още трепереше. — Тя е враг на ужасяващия Рязко Смъкнати Цени, който скита из коридорите през нощта с ужасния си сияещ фенер и дебне лошите номи!

— Ами тогава е хубаво, че не вярваш в него — каза Масклин.

— Разбира се, че не вярвам — съгласи се Гърдър.

— Ама зъбите ти тракат.

— Така е, защото зъбите ми вярват в него. Коленете ми — и те. И стомахът ми. Само главата ми не вярва. А пък тялото ми е сбирщина от суеверни страхливци. Извинявай, ще отида да си стегна багажа. Много е важно да тръгнем веднага.

— Защо?

— Защото ако почакаме още малко, няма да мога да тръгна от страх.

Абатът отново седна в креслото си.

— Разкажи ми пак — каза той, — за това как сме дошли тук. Спомена нещо за Галантерия. Обръснати ли беше…

— Откъснати — каза Нещото.

— А, да. От нещо, дето отлетяло.

— Галактически изследователски кораб — каза Нещото.

— Ама се счупил, нали така каза.

— Имаше грешка в един от моторите тип „Стигат навсякъде“. Това значеше, че не можем да се върнем на главния кораб. Как е възможно това да бъде забравено? В началото успявахме да общуваме с човеците, но различната скорост на обмяната и на чувството за време най-накрая направиха това невъзможно. Отначало се надявахме, че можем да предадем на хората достатъчно знания, за да ни построят нов кораб, но те бяха твърде бавни. Накрая се наложи да ги учим на най-основните умения, например металургия, с надеждата, че може да спрат да се бият помежду си за достатъчно дълго време, та да се заинтересуват от космически полети.

— Метал Юркия. — Абатът въртеше думата из устата си. — Метал Юркия. Ще рече, ако нещо току те юрка, да използваш метали. Човешка му работа. А какво беше онова другото, дето ми каза, че сте ги научили на него? Дето почва със С.

Нещото явно се колебаеше, но нали тъкмо сега се учеше да говори с номите.

— Селскостопански култури?

— А така. Селски тупански култури. Много важно, така ли?

— Това е Основата на цивилизацията.

— Това какво значи?

— Значи „да“.

Абатът седна пак, а Нещото продължи да говори. Порой от странни думи засипваше абата — планети, електроника и разни такива. Не знаеше какво значат, но звучаха като верни. Номите бяха учили човеците. Номите са дошли отдалеч. Очевидно от далечна звезда.

Абатът съвсем не намираше всичко това за удивително. Напоследък не се разхождаше много, но на младини беше виждал звезди. Всяка година, като дойдеше Коледният панаир, в повечето отдели се появяваха звезди. Големи, лъскави, с разни остри работи по тях, и с много лампички. Винаги много го впечатляваха. Звучеше си съвсем на място някога да са принадлежали на номите. Разбира се, невинаги ги имаше, тъй че, предполага се, явно някъде има голям склад, където ги държат.

Нещото май беше съгласно с това. Голямата стая се наричаше Галактика. Беше някъде над Счетоводния отдел.

Пък и тези „светлинни години“. Абатът бе видял как минават близо петнайсет години, и всички те май бяха доста мрачни — все проблеми, тежки отговорности, не можеш се отърва. Светлинните сигурно ще да са били по-хубави.

И така, той се усмихваше, и кимаше, и слушаше, и накрая заспа — а Нещото говореше, говореше, говореше…

7.

XXI. Но рече Арнолд Брос (създаден в 1905): Таз Табела ви давам:

XXII. „Ако не виждате онова, що ви трябва, питайте, моля.“

Из „Книга на номите“

Разпоредби, стихове XXI–XXII

— Тя не може да дойде — каза Гърдър.

— Че защо? — попита Масклин.

— Ами, опасно е.

— И какво, като е? — сопна се Масклин на Грима, която го гледаше дръзко.

— Не можеш да водиш момичетата по опасни места — каза с достойнство Гърдър.

Масклин отново бе обзет от едно чувство, което усещаше, откакто бе пристигнал в Магазина. Те говореха, устните им се отваряха и затваряха, всяка дума сама по себе си бе абсолютно разбираема, но когато ги свържеш, въобще нямаха смисъл. Най-добре беше да не обръщаш внимание. У дома, ако жените не можеха да ходят на опасни места, никъде нямаше да ходят.

— Ще дойда — каза Грима. — Ама какво точно е опасността? Само този — Рязко Смъкнати Цени, или…

— И самият Арнолд Брос (създаден в 1905) — нервно допълни Гърдър.

— Е, аз все пак ще дойда. Тук не трябвам на никого и няма какво да правя — каза Грима. — Ама какво може да се случи, все пак? Не ми изглежда да ни заплашва нещо ужасно — добави тя саркастично. — Например да взема да прочета нещо и да ми прегрее мозъкът.

— Виж, сигурен съм, че не съм казал… — смънка Гърдър.

— На бас, че Канцелариите не се перат сами — рече Грима. — Нито пък си кърпят чорапите. На бас…

— Добре се, добре де — каза Гърдър, като отстъпваше назад. — Само че няма да изоставаш и няма да се пречкаш. Ние ще решаваме, разбра ли?

Той погледна Масклин с отчаяние.

— Кажи й, че не трябва да се пречка.

— Аз ли? — учуди се Масклин. — Никога нищо не съм й нареждал.

Пътуването му направи по-слабо впечатление, отколкото очакваше. Старият абат му бе разказал за стълбища, които се движат, за пожар в кофи, за дълги празни коридори, в които няма къде да се скриеш.

Но оттогава насам, разбира се, Доркас беше въвел асансьорите. Те стигаха само до „Детски дрехи“ и „Играчки“. Но Дрехиарите бяха дружелюбни хора. Приспособили се добре към живота на висок етаж, и редките пътници, които идваха и разказваха за света долу, винаги бяха добре дошли при тях.

— Те дори не слизат в „Хранителни стоки“ — каза Гърдър. — Вземат си всичко, каквото си поискат, от Стаята за почивка на Персонала. Карат главно на чай и бисквити. И на кисело мляко.

— Ама че странно — каза Грима.

— Много са мили — продължи Гърдър. — Много мислят. Много са кротки. Ама са малко шантави. Сигурно щото карат само на чай и кисело мляко…

— Обаче за пожара в кофи не го разбрах — каза Масклин.

— Ъъ… — каза Гърдър, — мислим, че старият абат може да е… такова, паметта му… в края на краищата, той е извънредно стар…

— Няма нужда да обясняваш — каза Грима. — И на стария Торит му го има същото.

— Просто умът му не е така остър, както преди — рече Гърдър.

Масклин не каза нищо. Просто му се струваше, че ако сега умът на абата е малко нещо затъпял, едно време трябва да е бил толкова остър, че вятър да режеш с него.

Дрехианците им дадоха водач, който да ги преведе през глухите райони под пода. Тук горе имаше малко номи. Повечето предпочитаха по-шумните етажи долу.

Беше почти като навън. Слаб бриз подмяташе сиви валма прах. Нямаше светлина, освен онази, която се процеждаше през странни пукнатини. В най-мрачните места се налагаше водачът да пали клечки кибрит. Той беше извънредно дребничък ном, който вечно се усмихваше — много стеснително, и когато Грима се опита да го заговори, не каза нищо, а продължи да си мълчи.

— Къде отиваме? — попита Масклин, загледан назад в дълбоките им следи.

— Към движещите се стълби — отвърна Гърдър.

— Движат ли се? Как така се движат? Части от Магазина се разхождат?

Гърдър покровителствено се изкикоти.

— Разбира се, всичко това е ново за теб. Не трябва да се притесняваш, ако не разбираш нещо.

— Движат ли се или не? — обади се Грима.

— Ще видите. Използваме само едни, нали разбирате. Малко е опасно. Трябва да си нащрек, ще видиш. Не е като асансьора.

Мъничкият дрехианец посочи напред, поклони се и забърза обратно.

Гърдър ги преведе през тясна пукнатина в древното дюшеме. Навлязоха в ярката празнота на коридора, а там ги чакаше… движещото се стълбище.

Масклин го гледаше като хипнотизиран. Стълбите излизаха от пода, издигаха се, като скърцаха зловещо, и бръмчаха нейде във висините.

— Уф — каза той. Не беше много, но само за това се сещаше.

— Дрехианците не го доближават — каза Гърдър. — Мислят си, че е обитавано от духове.

— Не ги обвинявам. — Грима я полазиха тръпки.

— О, това е просто суеверие — рече Гърдър. Беше пребледнял, а гласът му трепереше. — Няма от какво да се страхуваме — изписка той.

Масклин се втренчи в него.

— Да си бил тук друг път? — попита той.

— О, да. Милиони пъти. Често — отвърна Гърдър. Беше сграбчил полата на дрехата си и я мачкаше усърдно с пръсти.

— И какво ще правим сега?

Гърдър се опита да говори бавно, но гласът му сам ускори обороти:

— Нали знаеш, дрехианците разправят, че Арнолд Брос (създаден в 1905) чака там горе, такова де, и номите като умрат…

Грима се вгледа замислено в изкачващите се стълби и пак трепна. После се затича напред.

— Къде така? — извика Масклин.

— Да проверя дали са прави! — изстреля тя в отговор. — Иначе има да се мотаем тука цял ден!

Масклин се затича подире й. Гърдър хлъцна, хвърли поглед зад гърба си и хукна след тях.

Масклин видя как приятелката му се завтече към огромна надигаща се стълба, после подът под нея също се надигна и изведнъж тя се оказа на платформа във въздуха. Залиташе и се бореше да запази равновесие.

Подът под него се бутна в стъпалата му и той на свой ред се издигна едно стъпало по-ниско от нея.

— Скачай долу! — извика той. — Не се доверявай на земя, която сама се движи!

Пребледнялото й личице надникна иззад ръба на стъпалото.

— И какво ще стане? — попита тя.

— Ще можем да отидем някъде и да обсъдим нещата!

Тя се разсмя.

— И къде ще отидем? Да си поглеждал надолу напоследък?

Масклин го направи.

Беше се вдигнал вече няколко стъпала нагоре. Далечната фигурка на Гърдър — лицето му се беше превърнало просто в петънце — постегна куража си, избра си най-после стъпало и скочи отгоре му.

Там горе Арнолд Брос (създаден в 1905) го нямаше никакъв.

Имаше просто дълъг кафеникав коридор. По стените му се редяха врати. На някои от тях бяха изписани някакви думи.

Но Грима чакаше. Щом стъпи на твърда земя, Масклин залитна — стъпалото по мистериозен начин се сгъна и изчезна в пода — а после размаха пръст пред лицето й.

— Да не си направила друг път такова нещо! — изкрещя той.

— Ако не бях го направила, още да си там долу. Не видя ли, че Гърдър си изкара акъла от страх! — тросна се тя.

— Но тук горе можеше да те причакват какви ли не опасности.

— Като например? — наду се Грима.

— Ами да речем… — Масклин се разколеба. — Не е там работата, важното е, че…

Точно тогава Гърдър се изтърколи от стъпалото почти в краката им. Вдигнаха го.

— Оп-па — весело се обади Грима. — Ей ни всички тук, и всичко е съвсем наред, нали така?

Гърдър се огледа съвсем безпомощно. После кихна и си пооправи дрехите.

— Изгубих равновесие — продума той. — Тия мърдащи се стълби големи номера погаждат. Ама постепенно им свикваш. — Той кихна пак и се вгледа в коридора. — Май е по-добре да мърдаме оттук.

Тримата номи запълзяха напред покрай редиците от врати.

— Дали пък Рязко Смъкнати Цени не живее тук някъде? — обади се Грима. Тук името звучеше някак си къде-къде по-страшно.

— Хм, не — отвърна Гърдър, — той живее долу в мазето, при пещите. — Той извърна очи към най-близката врата. — Тоя се казва Заплати — добави той.

— Той добър ли е, или лош? — понита Грима, вторачена в думата, изписана върху лакираното дърво.

— Отде да знам.

Масклин вървеше най-отзад — бавно се обърна, за да държи под око целия коридор. Беше твърде открит. Нямаше ни помен от прикритие, нищо, зад което да се свреш.

Той посочи редица огромни червени неща, които висяха на половината път към отсрещната стена. Гърдър прошепна, че били кофи.

— Има ги нарисувани в „Колин и Сюзън на плажа“ — довери им той.

— Какво пише на тях?

Гърдър им хвърли кос поглед.

— „Пожар“ — каза той. — Олеле, майко. Абатът е прав. Пожар в кофи!

— Пожар в кофи? — учуди се Масклин. — Кофи, пълни с пожар? Нещо не виждам пламъци.

— Сигурно са вътре, а пък отгоре имат капаци. В консервите, на които пише „Боб“, има боб, а пък в бурканите, дето пише „Мармалад“, има мармалад. И щом на кофите пише „Пожар“, онова вътре ще да е пожар — несигурно каза Гърдър. — Хайде.

Грима също впери поглед в думата. Устните й беззвучно се размърдаха, когато си я повтори наум. После забърза след другите двама.

Те тъкмо бяха стигнали края на коридора. Там пак имаше врата. Горната й половина беше стъклена.

Гърдър се вгледа в нея.

— Виждам някакви думи там — каза Грима. — Я ги прочети на глас. Аз по-добре да не ги и поглеждам — добави тя със сладък глас, — че, току-виж, мозъкът ми казал „Бум“!

Гърдър преглътна.

— Там пише Арнолд Брос (създаден в 1905). Д. Х. К. Бътъртуейт, Главен Мениджър. Ъъх.

— Той вътре ли е?

— Ами, в консервите, дето пише „Боб“ има боб, а пък в кофите с надпис „Пожар“ има пожар — опита се да помогне с нещо Масклин. — Я вижте, вратата не е затворена. Да ходя ли да хвърля едно око?

Гърдър кимна с окаян израз. Масклин се промъкна до вратата, опря се на нея и захвана да я бута, докато го заболяха ръцете. Успя да я помръдне малко.

Вътре беше тъмно, но на слабата светлина, процеждаща се през стъклото от коридора, можеше да види, че е влязъл в голяма стая. Килимът беше много по-дебел — сякаш се промъкваше през треви. На няколко метра пред него имаше нещо голямо, правоъгълно и дървено. Той го заобиколи и видя, че зад това нещо има стол. Сигурно това беше мястото, на което седи Арнолд Брос (създаден в 1905).

— Къде си, Арнолд Брос (създаден в 1905)? — прошепна той.

След няколко минути другите двама чуха как тихичко ги вика. Надникнаха иззад вратата.

— Къде си? — ядосано прошушна Грима.

— Ей ме тука горе — долетя гласът на Масклин. — Ей връз това голямо дървено нещо. На него има едни такива стърчащи работи, по които можеш да се покатериш. Тука горе има каквото си щеш. По-внимателно с килима, в него може да се крият диви зверове. Ако изчакате минутка, ще ви помогна да се изкачите.

Те се промъкнаха през косматите дълбини на килима и зачакаха нервно край дървената стръмнина.

— Това е бюро — високомерно поясни Гърдър. — В „Мебели“ е пълно с тях. Невероятна ценност: Истински Стопроцентов Дъбов Фурнир.

— Какво прави той там горе? — обади се Грима. — Май нещо дрънка.

— Необходимост за Всеки Дом — продължаваше Гърдър, все едно изреждането на думи на глас някак го успокояваше. — Голям Избор на Модели за Всеки Джоб.

— Какви ги говориш?

— Извинявай. Арнолд Брос (създаден в 1905) пише такива работи по табелите. Като си ги казвам, ми е по-добре.

— А какво е онова другото там горе?

Той погледна накъдето сочеше тя.

— Това ли? Ами че стол. Въртящ се стол — Последен Щрих към Изключителния Стил.

— Изглежда ми правен като за човеци — замислено рече тя.

— Предполагам, че човеците седят на него, докато Арнолд Брос (създаден в 1905) им дава наставления.

— Хммм — рече тя.

Нещо дрънна до главата й.

— Извинявайте — долетя отгоре гласът на Масклин. — Трябваше ми малко време да ги захвана един за друг.

Гърдър се взря във висините и в проблясващата верига, която се бе спуснала от тях.

— Кламери — пророни той смаяно. — Никога не бих се сетил.

Когато се добраха до върха, откриха Масклин, който обикаляше лъскавата повърхност и току бодваше разни неща с копието си. Гърдър надуто обясни, че това било хартия и неща, с които се отбелязва.

— Е, Арнолд Брос (създаден в 1905) май го няма наблизо — рече Масклин. — Сигурно си е легнал или нещо такова.

— Абатът разказваше, че една нощ го е видял тук, седял точно зад бюрото — рече Гърдър. — Бдял над Магазина.

— Какво, на оня стол ли е седял? — извика Грима.

— Нещо такова.

— Значи, той е голям, нали така? — натискът на Грима бе все така безмилостен. — С човешки размери, да речем, а?

— Да речем — неохотно се съгласи Гърдър.

— Хммм.

Масклин откри кабел. Беше дебел колкото ръката му и се виеше през бюрото. Той го проследи.

— Ако има форма на човек и е голям колкото човек — разсъждаваше Грима, — то тогава той може би е…

— Я да погледна какво можем да намерим тук, а? — забързано се намеси Гърдър. Приближи се до купчина хартии и започна да чете горния лист на мътната светлина, идваща от коридора. Четеше бавно, на много висок глас.

— Групата „Арнко“ — прочете той, — обединяваща „Арнко Дивелъпмънтс“ (Великобритания), Обединената Телевизия, „Арнко“ — Шулц (Хамбург), Въздушни линии „Арнко“, Звукозаписна компания „Арнко“, Организация „Арнко“ (кина) ООД, Петролен холдинг „Арнко“, Издателство „Арнко“ и търговия на дребно „Арнко“ (Великобритания)…

— Има и още — развълнувано каза Гърдър, — с много по-малки букви, сигурно са предназначени точно за нас. Чуйте ги всичките тия имена: Търговия на дребно „Арнко“ включва „Обединени пазари“ ООД, Бояджийска компания „Граймторп“, Механични подочистачки „Бърз и Чийст“ ООД и… и… и…

— Какво, нещо не е наред ли?

— Арнолд Брос (създаден в 1905) — Гърдър обърна очи нагоре. — Какво мислите, че значи всичко това? Изобилен Пазарлък, опази!

Блесна светлина. Лъчът, бял и изгарящ, се закова в тях. Те стояха край черната локва на собствените си сенки.

Гърдър в ужас погледна бляскавото кълбо, появило се над тях.

— Извинявайте, май бях аз — чу се от сенките гласът на Масклин. — Намерих го тука тоя… — лост ли е, какво ли е, и като го дръпнах, той каза „Щрак“. Пак извинявайте.

— Ахаха — рече Гърдър без капка радост. — Електричество, естествено. Ахаха. Стреснах се за момент.

Масклин се появи сред яркия кръг и погледна хартията.

— Чух те да четеш — каза той. — Има ли нещо интересно?

Гърдър отново се надвеси над буквите.

— Съобщение за целия Персонал — прочете той. — Сигурен съм, че всички сме информирани за все по-влошаващото се финансово състояние на Магазина през последните години. Тази стара сграда с толкова объркан план, макар и да е била съвсем подходяща за безгрижния купувач от 1905 година, не подхожда на вълнуващия свят на 90-те. Освен това, както всички знаем, за нещастие бяха забелязани липси на стоки и значителен спад на оборота, вследствие откриването на нови големи обекти в града. Сигурен съм, че тъгата ни поради затварянето на „Арнолд Брос“, който както знаете, е бил основа за богатствата на „Арнко“, ще намалее след новината за плановете на Групата да го замени със Суперспестовния Супермаркет в Търговския Център „Нийл Армстронг“. Във връзка с това, Магазинът ще бъде закрит в края на месеца и скоро след това ще бъде разрушен, за да освободи пространство за вълнуващия нов комплекс за развлечения „Арнко“ — … Гърдър утихна и се хвана за главата.

— Пак тия думи — обади се с натежал глас Масклин. — Закриване. Разрушаване.

— Какво е развлечение? — попита Грима.

Канцеларият не й обърна внимание. Масклин нежно я хвана за ръката.

— Мисля, че иска да остане сам за малко — прошепна й той. Набоде с върха на копието си големия лист, посмачка го, и го сгъна, докато стана достатъчно малък за носене.

— Предполагам, че абатът ще иска да го види — обясни той. — Никога няма да ни повярва, ако…

Той млъкна. Грима се взираше над рамото му. Той се обърна и погледна през стъклото на голямата врата към коридора зад нея. Там имаше някаква сянка. С форма на човек. И ставаше все по-голяма.

— Това какво е? — обади се тя.

Масклин стисна копието.

— Мисля — смънка той, — че може да е Рязко Смъкнати Цени. — Те се обърнаха и притичаха при Гърдър.

— Някой идва — прошепна Масклин. — Бързо на пода!

— Разрушен! — изхленчи Гърдър. Беше се обърнал с ръце и се клатеше насам-натам. — Всичко си върви. Последно намаление! Всички сме обречени.

— Е да, но не мислиш ли, че можеш да слезеш на пода и да продължиш да си бъдеш обречен там? — попита Масклин.

— Нали го виждаш, че не е на себе си — обади се Грима. — Давайте — добави тя с ужасяващо бодър глас. — Оппалянка!

Подхвана Гърдър, вдигна го и му помогна да се пусне по веригата от кламери. Масклин ги последва. Вървеше заднишком и държеше вратата под око.

Помисли си: Онзи беше видял светлината. Сега тук би трябвало да е тъмно, а той е видял светлината. „Но никога нямаше да успее да я угаси навреме, пък и то — все тая. Не вярвам в никакъв демон на име Рязко Смъкнати Цени и изведнъж — ей ти го на. Ама че странен свят.“

Той се шмугна в сянката на купчина хартии и зачака.

Дочуваше немощните протести на Гърдър долу на пода. Но изведнъж млъкна. Сигурно Грима го бе фраснала с нещо. Тя си имаше начин да действа нагледно по време на криза.

Вратата се отвори много бавно и плавно. Там имаше някой. Изглеждаше като човек в сини дрехи. Масклин не разбираше кой знае колко от човешки физиономии, но този май не изглеждаше много щастлив. В едната си ръка държеше метална тръба. На единия й край блестеше светлина. „Ужасният му фенер“ — помисли си Масклин.

Фигурата се приближи по онзи бавен, сомнамбулен човешки начин. Масклин надникна иззад хартиите — бе омагьосан, въпреки съпротивата си. Погледна нагоре към кръглото червендалесто лице. Почувства дъха му. Видя островърхата му шапка.

Беше научил, че имената на човеците в Магазина са написани на значките, които носеха, защото — тъй му бяха обяснили — са толкова тъпи, че не могат да си ги запомнят. Името на този бе написано на шапката му. Масклин извърна леко очи и различи формата на буквите: О… Х… Р… А… Н… А… Мустаците му бяха бели.

Човекът изпъчи рамене и започна да кръстосва из стаята. Не са тъпи, рече си Масклин. Достатъчно схватлив е, та да разбере, че лампата не трябва да свети, и иска да разбере защо свети. Непременно ще види другите, стига да погледне, където трябва. Даже и човек можеше да ги види.

Той стисна копието си. Очите, помисли си, трябва да се прицеля в очите…

Охрана[1] унесено се носеше из стаята, проверяваше шкафовете, надничаше из ъглите. После тръгна обратно към вратата.

Масклин се осмели да поеме дъх и точно в този момент истеричният глас на Гърдър се надигна отнякъде.

— Това е Рязко Смъкнати Цени! О, Изобилен Пазарлък, опази ни! Всички сме ММФМПФППФПФ…

Охрана спря и се обърна. По лицето му бавно, като мед, се разтичаше объркване.

Масклин се сви още по-навътре в сенките. Значи това е — помисли си той. — Ако мога хубавичко да се засиля към него…

Нещо зад вратата зарева. Звукът беше почти като от камион. Човекът май изобщо не се разтревожи. Той просто издърпа вратата и погледна навън.

В коридора имаше женски човек. Изглеждаше доста възрастна, доколкото можеше да прецени Масклин. Розова престилка на цветя опасваше кръста й, а краката й бяха обути в домашни чехли. В едната си ръка държеше бърсалка за прах, а в другата…

Ами, изглеждаше като че води онова, дето ревеше — нещо като торба на колелца. То се набираше напред през килима, но тя продължаваше да го държи за дръжката и да го дърпа след себе си.

Докато Масклин я гледаше, тя изрита въпросното нещо. Щом Охрана я заговори, ревът стихна. За Масклин разговорът им звучеше, все едно се надсвирват две корабни сирени.

Масклин притича до ръба и наполовина издрапа, наполовина се смъкна надолу по веригата от кламери. Другите двама чакаха в сянката на бюрото. Гърдър непрекъснато въртеше очи; Грима беше запушила плътно устата му с ръка.

— Давайте да се измъкваме оттук, докато не гледа насам! — рече Масклин.

— Как? — попита Грима. — Става само през вратата.

— Мммффммпуф.

— Добре де, хайде тогава да се промъкнем на някое по-светло място от това. — Масклин се огледа. Акри тъмен килим се простираха наоколо им. — Я вижте оня шкаф ей там.

— Ммфммпуф.

— Ами него какво да го правим?

— Виж какво — обърна се Масклин към уплашената физиономия на Гърдър. — Нали няма да почнеш пак да ми дрънкаш за обреченост? Иначе ще се наложи да те… Извинявай.

— Мммпуф.

— Добре, махни си ръката.

— Това е Изобилен Пазарлък! — развълнувано изхриптя Гърдър.

Грима погледна Масклин.

— Да му запуша ли пак устата? — попита тя.

— Да приказва, каквото ще, стига да пази тишина — каза Масклин. — Сигурно така се чувства по-добре. Май преживя малко шокче.

— Изобилен Пазарлък дойде да ни закриля! С голямата си ревяща Душесмукачка… — Веждата на Гърдър озадачено се набърчи.

— Че то това беше проста прахосмукачка, нали? — бавно каза той. — Винаги съм си мислел, че е нещо вълшебно, пък то — някаква си прахосмукачка. В „Домашни потреби“ ги има колкото си щеш. С „Допълнително дълбочинно изсмукване“, за да бъдат „Вашите килими винаги свежи“.

— Добре де. Много хубаво. Ами сега как да се измъкнем оттук?

След известно издирване откриха пукнатина в пода, зад шкафовете с папки, широка точно колкото да се промъкнат през нея. Завръщането им отне половин ден — отчасти защото Гърдър, мине не мине, се шляпваше на земята и избухваше в сълзи, но най-вече защото трябваше да се промъкват надолу вътре в самата стена. Тя беше куха: имаше жици и странни парчета дърво — тях ги бяха вързали там Дрехианците, но все пак си беше тягостна работа. Излязоха под „Детски дрешки“. Гърдър вече се беше стегнал що-годе, и надуто поръча храна и ескорт.

И тъй, най-накрая те се завърнаха в отдел „Книжарски стоки“.

Тъкмо навреме.

Щом ги вкараха в спалнята на абата, видяха баба Моркий. Седеше там, подпряла ръце на колене.

— Без силен шум! — заповяда тя. — Много е болен. Разправя, че умирал. Ами, той си знае, предполагам.

— Умира, ама от какво? — попита Масклин.

— Умира, щото вече твърде много време е бил жив — отвърна бабата.

Абатът лежеше сред възглавниците, цял в бръчки и дори още по-малък, отколкото Масклин го помнеше. Стискаше Нещото в мършавите си ръце, които бяха заприличали на куки.

Погледна Масклин и после с голямо усилие му махна да се приближи.

— Ще трябва да се наведеш — заповяда бабата. — Не може по-силно да приказва, едвам хъхре, горката стара душица.

Абатът нежно сграбчи Масклин за ухото и го придърпа до устата си.

— Великолепна жена — прошепна той. — Сигурен съм, че е пълна с прекрасни достойнства. Но, моля те, отпрати я, преди да ми е пробутала още лекарство.

Масклин кимна. Бабините цярове, направени от прости, здрави и, общо взето, кажи-речи отровни билки и корени, бяха нещо забележително. След една доза бъркоч за стомашни болки можеше да бъдеш сигурен, че вече никога не би посмял да се оплачеш от стомах. По свой начин и това си беше изцеряване.

— Не мога да я отпратя — отвърна той. — Но мога да я помоля.

Тя излезе, като на висок глас нареждаше наставленията си за забъркване на следващата порция.

Гърдър коленичи до леглото.

— Няма да умрете, нали, сър? — пророни той.

— Естествено, че ще умра. Всеки го прави. Нали точно това става, като си жив — прошепна абатът. — Видяхте ли Арнолд Брос (създаден в 1905)?

— Ами… Ъъ… — поколеба се Гърдър. — Открихме едно Писание, сър. Истинско е, и в него пише, че Магазинът ще бъде разрушен. Това означава край на всичко, сър. Какво да правим?

— Ще трябва да напуснете мястото — каза абатът.

Ужас обзе Гърдър.

— Но вие винаги сте казвали, че вън от Магазина не съществува нищо, освен въображаеми мечти!

— А ти никога не си ми вярвал, момче. Ама сигурно и аз не съм бил прав. Онзи младеж с копието, тук ли е още? Вече не виждам добре.

Масклин пристъпи напред.

— О, ето те и тебе — рече старият ном. — Тая твоя кутия…

— Да? — обади се Масклин.

— Разказа ми разни неща. Показа ми картини. Магазинът е много по-голям, отколкото си мислех. Вътре има една стая, дето държат звездите, не само ония, лъскавите, дето висят от тавана по Коледния панаир, ами стотици от тия пущини. Викат й вселена. Едно време сме живели в нея, почти цялата е била наша, била е наш Дом. Не сме живели под ничий под. Мисля, че Арнолд Брос (създаден в 1905) ни казва да се върнем обратно там.

Той протегна ръка и студените му бели пръсти стиснаха ръката на Масклин с изненадваща сила.

— Не казвам, че си благословен с мозък — рече той. — Всъщност си мисля, че си от ония… тъпи, но изпълнителни, дето се докарват дотам да станат водачи, когато това не носи никаква слава. Ти си от онези, които успяват да прозрат нещата. Отведи ги у дома. Всичките.

Той отново тупна върху възглавниците и затвори очи.

— Но… да напуснем Магазина, сър? — рече Гърдър. — Ние сме хиляди — старци, бебета, всякакви, къде да отидем? Вън има лисици, казва Масклин, и вятър, и глад, и вода, която пада на парченца от небето! Сър? Сър?

Грима се наведе и потърси пулса на стария ном.

— Чува ли ме? — попита Гърдър.

— Може би — отвърна Грима. — Сигурно. Но не може да ти отговори, защото е умрял.

— Но той не може да умре! Винаги го е имало! — рече слисано Гърдър. — Нещо не си доразбрала. Сър? Сър!

Масклин измъкна Нещото от ръцете на абата — той въобще не се съпротиви. Чули гласа на Гърдър, останалите Канцеларии нахълтаха вътре.

— Нещо? — тихо попита той, като се отдалечи от тълпата до леглото.

— Чувам те.

— Умрял ли е?

— Не различавам жизнени функции.

— Това какво значи?

— Значи „да“.

— О — замисли се Масклин. — Смятах, че за да умреш, първо трябва да те изядат, или да те размажат. Не мислех, че просто, хм, спираш.

Нещото не пожела да му съобщи повече информация.

— Да имаш някаква идея какво трябва да правя? — рече Масклин. — Гърдър беше прав. Не им се ще да зарязват топлото и яденето тук. Искам да кажа, някои от младите може и да се навият, ей-тъй, майтап да става. Но ако ще оцеляваме навън, ще ни трябват много хора. Вярвай ми, знам какво говоря. И какво се предполага, че трябва да им кажа? „Извинявайте, ама се налага да зарежете всичко това.“

Нещото проговори.

— Не — рече то.

Масклин никога преди това не беше виждал погребение. Ако става въпрос, не беше виждал и ном да умре само защото твърде дълго е живял. О, някои ги изяждаха, други не се връщаха, но на никого не му беше идвал краят чисто и просто.

— Къде погребвате мъртъвците си? — бе попитал Гърдър.

— Вътре в язовците и лисиците, най-често — бе отговорил той, и не бе издържал да не добави: — Нали знаеш, симпатичните храбри ловци?

Ето как номите казваха сбогом на своите мъртви:

Облякоха тялото на стария абат с обредно облекло — зелена връхна дреха и островърха червена шапка. Внимателно разресаха дългата му бяла брада, и докато Гърдър четеше опелото, той кротко лежеше на леглото си.

— И сега реши, Арнолд Брос (създаден в 1905), да прибереш нашия брат в своя голям отдел „Градинарство“ над Счетоводния отдел, там дето има „Идеално поръбване на зеленината“ и „Изключително изложение на цветя“, и басейна на вечния живот от „Лесен за поставяне полиетилен с истински страхотен павиран ръб“, и ние ще му дадем даровете, които един ном трябва да вземе в своя път.

Граф Железарий пристъпи напред.

— Давам му — рече той и постави някакъв предмет край нома, — Лизгаря на честния труд.

— А аз — рече херцог Галантерий, — му оставям Риболовната Въдица на Надеждата.

Други видни номи донесоха други неща: Ръчната количка на Водачеството, Пазарската Кошница на Живота[2]. Да умреш в Магазина е доста сложна работа, схвана Масклин.

Грима си издуха носа. Когато Гърдър приключи опелото, тялото бе церемониално отнесено нанякъде.

В мазето, научиха те по-късно. В пещта. Долу в царството на Рязко Смъкнати Цени, на Охрана; там, дето той седи нощем — тъй разказваше легендата — и пие ужасния си чай.

— Тая работа е малко ужасна, да ви кажа — рече баба Моркий после, докато се мотаеха безцелно. — Като бях млада, ако някой умреше, го погребвахме. В земята.

— Земя ли? — попита Гърдър.

— Нещо като под — обясни бабата.

— И после какво ставаше?

Баба Моркий го изгледа неразбиращо.

— Кво?

— Ами, после къде отиваха? — търпеливо попита Канцеларият.

— Къде да ходят? Не смятам, че ходеха някъде. Умрелите не се разхождат много насам-натам.

— В Магазина — бавно обясни Гърдър, все едно обясняваше на някое доста закъсало дете, — когато един ном умре, ако е бил добър ном, Арнолд Брос (създаден в 1905) го изпраща да ни види пак, преди да отидат на По-Доброто Място.

— Как може… — започна баба.

— Искам да кажа, вътрешната им част — поясни Гърдър. — Онова нещо вътре в тебе, дето наистина си ти.

Те вежливо го погледнаха в очакване да каже нещо не чак толкова безсмислено. Гърдър въздъхна.

— Добре. Ще намеря някой да ви покаже.

Заведоха ги в отдел „Градинарство“. Странно място, помисли си Масклин. Приличаше на света там навън, само че някой му беше махнал всичките мъчни работи. Единствената светлина беше слабото сияние на вътрешните слънца, които горяха по цяла нощ. Нямаше ни дъжд, ни вятър, и никога нямаше да има. Имаше трева, но това бе просто боядисано зелено платно, от което стърчаха конци. Имаше планински скали, направени не от друго, ами от пакети семена, и на всеки от тях имаше картинка.

Масклин подозираше, че тези картинки нямат нищо общо с истината. На тях бяха нарисувани цветя, но тези цветя не приличаха на нищо, което беше виждал преди.

— Навънка като тука ли е? — попита водачът им, млад свещеник. — Разправят, ъъ, разправят, че сте били там. Разправят, че сте виждали какво е. — В гласа му се долавяше надежда.

— Имаше повече зелено и кафяво — чистосърдечно каза Масклин.

— А цветя имаше ли? — попита свещеникът.

— Имаше някакви цветя — съгласи се Масклин. — Но не като тия.

— Веднъж видях и като тия цветя — изтърси Торит и после — нещо необичайно за него — млъкна.

Преведоха ги покрай една огромна косачка и там…

И там имаше номи. Високи, дебелички номи с червендалести личица. Шарени номи с розови бузки. Някои държаха въдици или лопати. Някои бутаха писани колички. И всички до един се усмихваха.[3]

Известно време племето мълчеше.

После се обади Грима, много меко:

— Какъв ужас.

— О, не! — на свой ред ужасен, възрази свещеникът. — Напротив, прекрасно е! Арнолд Брос (създаден в 1905) те изпраща новичък и спретнат, а после напускаш Магазина и отиваш на едно прекрасно място!

— Няма жени — обади се баба Моркий. — Доста милостиво, все пак.

— А, да — рече свещеникът. Изглежда, май не му беше много удобно. — Това винаги е било малко спорен въпрос, не сме сигурни защо е така, но мислим, че…

— И на никого не приличат — добави бабата. — Всичките са еднакви.

— Ами, разбирате ли…

— Ако ме видиш да се връщам по тоя начин, ела ме ритни — рече баба Моркий. — Ако вие се връщате такива, на мен хич не ми и трябва да се връщам.

Свещеникът почти ронеше сълзи.

— Не, но…

— Веднъж видях едни като тия — пак беше старият Торит. Лицето му беше твърде смирено. Трепереше.

— Млъкни, бе — обади се бабата, — кво си видял, нищо не си видял.

— Видях, видях — продължи Торит. — Като мъничък. Дядо ми Димпо веднъж ни поведе през гората, и накрая стигнахме едни каменни къщи, където живееха човеци, а пред къщите имаше малки нивички с цветенца като тия тука, а тревата им беше късичка, и имаше вирчета с оранжеви рибки, и там видяхме един от тия. Седеше връз една каменна мухоморка до едно такова вирче.

— Да бе, да — автоматично се обади бабата.

— Точно там си беше — отвърна спокойно Торит. — И си спомням, че дядо ми рече: „То туй, неговото, не е живот, дъжд те вали, вятър те вее, пилетата ти цвъкат по шапката, пък кучетата цял те препикават.“ После ни разправи, че тоя бил ном-гигант, и се обърнал на камък, щото седял там твърде дълго, а никога не хванал ни една рибка. И рече: „Ега ти умирачката, туй хич не е за мене, момчета, аз искам отведнъж, както…“ — И точно тука един котарак му скочи отгоре. Какъв ти смях тука!

— И какво стана? — попита Масклин.

— Аа, котарака хубавичко го посрещнахме с копия, после вдигнахме дядо и побягнахме като куршу… побягнахме много бързо — довърши Торит, като следеше каменното изражение на баба Моркий.

— Не, не! — простена свещеникът. — Въобще не е така! — И се разрида.

Бабата се поколеба за момент, после леко го потупа по гърба.

— Е де, е де — рече тя. — Я не го взимай навътре. Изкуфелите дъртаци изтърсват всяка дъртофелщина, дето им дойде на акъла.

— Аз не… — започна Торит. Предупредителният поглед на баба Моркий го прекъсна.

Връщаха се бавно. Опитваха се да изхвърлят от ума си ужасните каменни фигури. Торит се влачеше на опашката и мрънкаше като уморила се гръмотевична буря.

— Видях го, ви казвам — шепнеше той. — Такваз една голяма ухилена пущина там, седеше връз таз каменна гъба на петна. Видях го ей с тия очи. Ама никога не се върнах там. По-добре нищо да ти няма, отколкото да съжаляваш, винаги съм го казвал. Ама го видях, видях го, ви казвам.

За всеки сякаш бе ясно от само себе си, че новият абат ще е Гърдър. Старият абат бе оставил точни инструкции. Нямаше никакво място за спор.

Единственият, който се противопоставяше на тази идея, всъщност бе самият Гърдър.

— Защо аз? — тюхкаше се той. — Че аз никога не съм искал да ръководя когото и да било! Пък и… такова… — Той понижи глас. — Понякога имам съмнения. Старият го знаеше, сигурен съм, хич не мога да си представя защо е сметнал, че точно аз ще свърта някаква работа.

Масклин нищо не каза. Щукна му, че абатът може да си е имал нещо съвсем определено наум. Сигурно беше дошло време за малко съмнения. Сигурно беше време на Арнолд Брос (създаден в 1905) да се погледне по друг начин.

Бяха се запътили към една от стените на голямата площ под пода, която Канцелариите използваха за важни събрания; това беше единственото място в Магазина, като не броим „Хранителни стоки“, където бе строго забранено да се биеш с някого. Главите на родовете, владетели на отдели и подотдели, кръстосваха наляво-надясно. Може и да не им се позволяваше да носят оръжие, но влизаха в „престрелки“ при всяка попаднала им възможност.

Да ги накараш дори и да си помислят да работят заедно би било невъзможно без Канцелариите. Странна работа, наистина. Канцелариите изобщо не притежаваха реална власт, но бяха нужни на всички родове, а никой не се страхуваше от тях — и тъй те оцеляваха и, по един доста странен начин, ръководеха другите. Един Галантерий по принцип въобще не би обърнал внимание какво казва един Железарий, колкото и смислено да е то — но ако му го каже един Канцеларии, би го послушал, защото всеки знаеше, че Канцелариите не вземат страна.

Той се обърна към Гърдър.

— Трябва да поговорим с някои от Железариите. Те контролират тока, нали? И гнездото на камионите също.

— Ей, го там граф Железарий — посочи Гърдър. — Онзи хилавия с мустаците. Не е кой знае колко религиозен. Ама и от ток много-много не разбира.

— Мислех, че ти ми каза…

— О, да, Железариите разбират от ток. Нисшите класи, и слугите, и тоя-оня. Ама не и хора като Графа. Ох, пък и ти — усмихна се Гърдър. — Да не мислиш, че херцог Галантерий някога е докосвал ножица, случайно? Или пък че баронеса Дел Икатеси ходи да си реже самичка саламите?

Той погледна Масклин с бялото на очите си.

— Май нещо си намислил, а?

— Да бе, нещо такова.

— И какво ще им кажеш, а?

Масклин разсеяно докосваше върха на копието си.

— Истината. Ще им кажа, че могат да напуснат Магазина и да си вземат всичко. Мисля, че би трябвало да е възможно.

Гърдър се почеса по брадичката.

— Хм — рече той. — Предполагам, че е възможно. Ако всеки носи храна и покъщнина, колкото може. Но храната скоро ще свърши, пък и тока не можеш да си го носиш, във всеки случай. Той живее в жиците, нали знаеш.

— Колко Канцеларии могат да четат на човешки? — попита Масклин, като не обърна внимание на нищо от онова, което чу.

— Всички ние четем по малко, разбира се — отвърна Гърдър. — Но само четирима са наистина добри, ако трябва да го знаеш.

— Не мисля, че е достатъчно — рече Масклин.

— Ами то си има някакъв номер и не всеки може да го вдене. Какво си намислил?

— Начин да изведем всички — всички — навън. И да вземем всичко, което някога би ни потрябвало — обясни Масклин.

— Това ще е толкова тежко, че ще ги премаже!

— Няма, няма. Повечето от онова, дето ще го носят, нищо не тежи.

Гърдър изглеждаше разтревожен.

— Това да не е някоя щурава схема на Доркас, а?

— Не.

Масклин усещаше, че ей-сега ще експлодира. Главата му не беше достатъчно голяма да побере всичко онова, което Нещото му беше разказало.

А беше и единственият, който го знае. Е, абатът го бе научил, и умря с очи пълни със звезди, но дори и той не разбра. Галактиката! Старецът си бе помислил, че това е просто голяма, огромна стая извън Магазина, просто най-големият съществуващ отдел. Сигурно и Гърдър нямаше да го схване. Цял живот бе живял под покрив. Нямаше представа за какви разстояния ставаше въпрос.

Тук Масклин почувства лек изблик на гордост. Номите от Магазина не можеха да разберат за какво говори Нещото, защото нямаха опит, на който да се опрат. За тях от единия край на Магазина до другия бе най-голямото възможно разстояние на света.

Не можеха да смелят факта, че звездите, разбираш ли, са много по-далече. Дори и да тичаш през цялото време, сигурно ще ти отнеме седмици да ги достигнеш.

Трябваше да ги изведе до това внимателно.

Звездите! И много-много отдавна номите са пътували сред тях с кораби, които карали камионите да изглеждат ситни-дребни, и тези кораби са били построени от номи. А един от големите кораби, който изследвал околностите на малка звезда на ръба на нищото, изпратил по-малък кораб да се приземи в света на човеците.

Обаче нещо се объркало. Точно това Масклин не го бе разбрал, освен, че онова, което движело корабите, било много, много мощно. Оцелели обаче стотици номи. Един от тях, като претърсвал останките на кораба, открил Нещото. Не вършело никаква работа, защото нямало ток да яде, но въпреки това номите го запазили, защото то било машината, която движела кораба.

Изредили се поколения, и номите забравили всичко, освен, че Нещото било много важно.

Всичко дотук една-единствена глава можеше да го побере, помисли си Масклин. Само че то не беше най-важното, не беше онова, което караше кръвта му да ври, а пръстите му да изтръпват.

Ей го важното! Големият кораб, дето можел да лети сред звездите, още бил някъде там горе. Управлявали го машини като Нещото, и той търпеливо чакал номите да се върнат. Времето не значело нищо за него. Машини метели дългите коридори, машини приготвяли храна и наблюдавали звездите, и търпеливо броели часовете и минутите сред обширната, мрачна пустота вътре в кораба.

И щели вечно да ги чакат. Не знаели какво е Време, освен, че е нещо, което трябва да се брои и да се отбелязва. Биха чакали, докато слънцето изстине, докато умре луната — ще поправят внимателно кораба и ще го поддържат готов за номите, когато се върнат.

За да ги отведе у Дома.

„А докато те са чакали — мислеше си Масклин, — ние сме забравили всичко за тях, и сме живели в дупки под земята.“

Знаеше какво трябва да направи. Разбира се, това беше невъзможна задача. Но той бе свикнал с невъзможните задачи. Да замъкнеш плъх от гората чак до дупката беше невъзможна задача. Но да го примъкнеш донякъде не беше невъзможно, тъй че правиш тъкмо това, после си почиваш, после пак го примъкваш малко… Начинът да се справиш с една невъзможна задача беше чисто и просто да я надробиш на няколко много трудни задачи, после да накълцаш всяка от тях на групичка ужасно мъчни задачи, всяка от тях пък — на низ хитри работи, а пък всяка от тях…

Вероятно най-трудно от всичко бе да накараш номите да разберат какво са били някога и какво могат да бъдат пак.

Наистина, той имаше план. Е, беше тръгнал като план на Нещото, но той го бе преобръщал толкова пъти из главата си, че го чувстваше като свой. Сигурно беше невъзможен план. Но нямаше как да разбере, докато не го пробва.

Гърдър все още го гледаше предпазливо.

— Ъ — рече Масклин. — Този план…

— Да? — кимна Гърдър.

— Абатът ми каза, че Канцелариите винаги са се опитвали да накарат номите да работят заедно и да спрат да се дърлят — рече Масклин.

— Да, това винаги е било нашето желание.

— Този план би означавал, че ще им се наложи да работят заедно.

— Добре.

— Само че не мисля, че много ще ти хареса…

— Не е честно! Как можеш да правиш такива обобщения?

— Мисля, че ще му се смееш — смънка Масклин.

— Единствения начин да разберем, е да ми го кажеш — рече Гърдър.

Масклин му го каза. Щом Гърдър преодоля шока, той се смя, смя, смя…

После погледна Масклин в лицето и спря.

— Нали не говориш сериозно?

— Хайде да го кажем така — рече Масклин. — Ти имаш ли по-добър план? Ще ме подкрепиш ли?

— Но как ти ще… как номите ще… възможно ли е въобще ние да… — започна Гърдър.

— Ще намерим начин — рече Масклин. — С помощта на Арнолд Брос (създаден в 1905), разбира се — добави той дипломатично.

— О! Разбира се — рече със слаб глас Гърдър. Стегна се.

— Все пак, щом ще съм новият абат, ще се наложи да кажа реч — рече той. — Очакват го. Общи послания на добра воля и тъй нататък. Можем да поговорим за това по-късно. Да поразсъждаваме на спокойствие в трезвите околности на…

Масклин поклати глава. Гърдър преглътна.

— Искаш да кажеш — сега?

— Да. Сега. Ще им кажа сега.

8.

I. И се събраха водачите на Номите, и рече им абат Гърдър: Чуйте какво ще ви рече Външният.

II. И Гняв обзе някои и рекоха: Тоя е Външен, от какъв Зор да го Слушаме?

III. И рече абат Гърдър: Защото старият абат тъй пожела. Тъй де, и защото и аз го желая.

IV. При което те се размрънкаха, но млъкнаха.

V. И рече Външният: Относно Слуховете за Разрушението имам План.

VI. Да не сме като Мокриците, които бягат от преобърнатия пън, а като Храбреци — Свободни Люде в момента на нашия избор.

VII. И те го прекъснаха и рекоха: Що е Мокрица? И рече им Външният: Добре де, като Плъхове.

VIII. Да вземем с нас нещата, които ни трябват, за да започнем нов живот Навънка, не в някой друг Магазин, а под небето. Да вземем всички номи, стари и млади, и всичката храна и материали, и информация, които ни трябват.

IX. И рекоха те: — Всичко ли? И рече той — всичко. И рекоха му всички те: Не можем да го направим…

Из „Книга на номите“

Трети етаж, стихове I–IX.

— Да, можем — рече им Масклин. — Можем да откраднем камион.

Последва мъртва тишина.

Граф Железарий вдигна вежда.

— Големите вонящи работи с колела на всеки ъгъл? — попита той.

— Да — отвърна Масклин.

Всички погледи бяха вперени в него. Усещаше, че започва да се изчервява.

— Този ном е глупак! — изръмжа херцог Галантерий. — Дори и Магазинът да бе в опасност, а аз не виждам причини, не ги виждам тези причини, ви казвам, да му вярваме, идеята е доста нелепа.

— Разбирате ли — започна да се изчервява Масклин. — Вътре има много място, всички ще се поберем, можем да свием книги, които да ни научат как да правим разни работи…

— Устните се движат, езикът подскача, но мисъл не излиза — рече херцогът. Някои номи около него се захилиха нервно. С ъгълчето на окото си Масклин забеляза Ангало, който стоеше до баща си. Лицето му грееше.

— Не че искам да оскърбя паметта на покойния абат — обади се колебливо един от по-дребните благородници, — но съм чувал, че там Навънка има други магазини. Искам да кажа, преди Магазина все сме живели някъде. — Той преглътна. — Та искам да кажа, ако Магазинът е бил построен през 1905 година, къде сме живели през 1904 година? Не че искам да оскърбя…

— Не ви казвам, че ще отидем в друг Магазин — намеси се Масклин. — Говоря за свободен живот.

— А на мен ми писна да слушам тия глупости. Старият абат си беше човек на място, но накрая мозъкът му се бе поразбълникал нещо — тросна се херцогът. После се фръцна и се втурна шумно навън.

Повечето от останалите лордове го последваха. Някои от тях — доста неохотно, забеляза Масклин, всъщност едни се мотаеха на опашката, тъй че, ако ги попитат, да могат да кажат, че тъкмо си тръгват.

Онези, които останаха, бяха Графът, една дребничка дебеланка, която Гърдър представи като баронеса Дел Икатеси, и шепа по-дребни благородници от подотделите.

Графът се огледа театрално.

— Ах — каза той. — Най-после човек да си поеме дъх на спокойствие. Давай нататък, младежо.

— Ами това е — призна си Масклин. — Не мога да правя никакви други планове, докато не открия още някои неща. Например, можете ли да правите ток? Не да го крадете от Магазина, а да го правите?

Графът се почеса по брадичката:

— Искате да ви издам тайни на отдела?

— Милорд — остро се намеси Гърдър, — ако ще предприемаме тази отчаяна стъпка, жизненоважно е да се разкрием един пред друг и да споделим знанията си.

— Вярно е — подкрепи го Масклин.

— Тъй, тъй — сухо добави Гърдър. — До един трябва да действаме за доброто на всички номи.

— Добре казано — рече Масклин. — И точно затова Канцелариите на свой ред ще научат всички номи, които помолят за това… да четат.

Последва тишина. Прекъсна я немощното хъхрене на Гърдър, който се опитваше да не се задави.

— Четенето… — започна той.

Масклин се разколеба. Е, вече бе стигнал дотук. Можеше да се справи и с това. Видя, че Грима се е втренчила в него.

— Жените също — каза той.

Този път Графът изглеждаше изненадан. От друга страна, Баронесата се усмихваше. Гърдър все още сегиз-тогиз изскимтяваше.

— По рафтовете в Книжарницата има всякакви книги — подхвана храбро той щафетата. — Каквото и да поискаме да правим, има книга, в която пише как се прави. Но тук ще ни трябват много хора, за да ги прочетат, тъй че да намерим онова, което ни трябва.

— Мисля, че нашият приятел от Канцелариите би желал чаша вода — заключи Графът. Май го бе обзел новият дух на общност и сътрудничество.

— Младежо — обади се Баронесата, — онова, което казваш, може и да е вярно, но дали тия ценни книги могат да ни научат как да управляваме тия камиони?

Масклин кимна. Точно за това беше готов. Грима приближи отзад. Влачеше тънка книга, голяма почти колкото нея. Масклин й помогна да я изправи, тъй че всички да я виждат.

— Гледайте, на нея са написани думи — гордо каза той. — Вече съм ги научил. Тук пише… — докато изговаряше всяка дума, я посочваше с копието си. — Правилник… за… движение… по пътищата. ПРАВИЛНИК ЗА ДВИЖЕНИЕ ПО ПЪТИЩАТА. Вътре има картинки. Щом научиш правилника за движение по пътищата, можеш да караш. Поне така пише. Правилник за движение по пътищата — несигурно добави той.

— А аз се опитах да схвана какво значат някои думи — каза Грима.

— Да, тя прочете това-онова — подкрепи я Масклин. Не можеше да не забележи, че този факт заинтересува Баронесата.

— И туй ли е всичко? — попита Графът.

— Ъъ — отвърна Масклин. Самият той се бе тревожил за това. Имаше смътното чувство, че няма да е толкова лесно, но сега не беше време да се шашка за подробности, които могат да се доуточнят по-нататък. Какво беше казал абатът? Важното нещо, когато си водач, не е толкова дали си прав или крив, а дали си уверен. Да си прав помагаше, естествено.

— Ами, аз отидох и хвърлих едно око в гнездото на камионите, искам да кажа гаража, тази сутрин — заразказва той. — Ако се изкатериш, можеш да видиш какво има вътре. Пълно е с лостове, колела и разни там всякакви работи, но май можем да разберем кое за какво е. — Той пое дълбоко дъх. — Не ще да е много мъчно, иначе как така човеците ще го могат.

Номите трябваше да го признаят.

— Колко интригуващо! — рече Графът. — Мога ли да попитам, какво бихте поискали от нас сега?

— Хора — просто отвърна Масклин. — Колкото можете да прежалите. Особено онези, които не можете да прежалите. Пък ще трябва и да ги храним.

Баронесата хвърли поглед на Графа. Графът кимна. Кимна и тя.

— Бих искала само да попитам туй младо момиче — рече тя, — добре ли е? Искам да кажа, туй четене…

— Аз схващам само някои думи — бързо отвърна Грима, — като Ляво, Дясно, Велосипед…

— И не сте изпитали никакво усещане за повишено налягане вътре в главата? — внимателно попита Баронесата.

— Всъщност хич не, мадам.

— Хммм. Това е извънредно интересно — изкоментира баронесата, неподвижно втренчена в Гърдър.

Новият абат беше седнал.

— Аз… ъъ… аз… — започна той.

Масклин изстена вътрешно. Беше си мислил, че ще е мъчно да се научиш да караш, да научиш как работи камионът, да се научиш да четеш, но това бяха, ами, просто задачи. Още преди да си започнал, можеше да видиш къде е мъчното. Ако работиш по тях достатъчно дълго, задължително все някога успяваш. Излезе прав. Мъчното нещо щяха да са всичките тия хора.

Излязоха двайсет и осем.

— Не стигат — каза Грима.

— Все е начало — възрази Масклин. — Лека-полека ще станат и повече. И всички трябва да се научат да четат. Не добре, но поне горе-долу да се справят. После трябва да научим петима от най-добрите как да учат другите да четат.

— Това как го измисли?

— Нещото ми го каза. На това му викат анализ на критичния път. Това ще рече, че все има нещо, което трябва да се направи първо. Например, ако искаш да строиш къща, ще ти е необходимо да знаеш как се пекат тухли, а преди да се научиш, трябва да знаеш коя глина да използваш. И тъй нататък.

— Какво е глина?

— Знам ли.

— Ами тухли?

— Абе не съм много сигурен, ама…

— Добре де, къща какво е? — настоя тя.

— Абе още не съм го схванал както трябва — призна си Масклин. — Ама както и да е, всичкото това е много важно. Анализ на критичния път. Пък има и нещо друго, дето му викат преследване на прогреса.

— Това пък какво е?

— Мисля, че значи да крещиш по хората „Ти защо не си си свършил работата?“ — Масклин погледна върховете на обувките си. — Мисля, че за това можем да хванем баба Моркий. Не смея да твърдя, че ще й е интересно да се учи да чете, ама да крещи, това го може.

— Ами аз?

— Искам ти да се научиш да четеш още по-добре.

— Защо?

— Трябва да се научим как да мислим — рече Масклин.

— Аз знам как да мисля!

— Абе, не съм сигурен — отвърна Масклин. — Искам да кажа, много ясно, че знаеш, ама има някои работи, дето не се сещаш как да ги мислиш, защото не разбираме думите. Същото е, както с номите от Магазина. Те хабер си нямат какво всъщност представляват вятърът и дъждът!

— Знам, опитах се да разкажа на Баронесата за снега и…

Масклин кимна.

— А така. Не само че не знаят, ами и не знаят, че не знаят.

— Ами ние какво не знаем? Трябва да прочетем всичко, каквото можем. Ама на Гърдър тази идея нещо не му харесва. Разправя, че само Канцелариите трябва да могат да четат. Само че проблемът е, че те въобще не се опитват да разбират нещата.

Гърдър бе побеснял.

— Да четат! — вилнееше той. — Всеки тъпак да ми идва тука и да ми хаби буквите, като ги гледа по цял ден! Ти що не си раздаваш уменията наляво-надясно? Що не ги научиш да пишат, а?

— По-късно можеш и това да направиш — каза меко Масклин.

— Какво!

— Нали разбираш, това не е чак толкова важно.

Гърдър тупна по стената.

— Защо, в името на Арнолд Брос (създаден в 1905), не поиска първо разрешение от мен?

— А ти щеше ли да го дадеш?

— Не!

— Ами тъкмо затова, нали разбираш.

— Като ти казах, че ще ти помогна, не съм очаквал такова нещо! — изкрещя Гърдър.

— Нито пък аз! — озъби му се Масклин.

Новият абат се сепна.

— Какво искаш да кажеш?

— Мислех, че ще ми помогнеш — просто рече Масклин.

Гърдър оклюма.

— Хубаво, де. Знаеш, че сега не мога да го забраня, не и пред всички. Прави каквото трябва. Вземай когото ти трябва.

— Добре — рече Масклин. — Кога започваш?

— Аз ли?! Ама…

— Сам каза, че четеш най-добре.

— Ама да, разбира се, точно такъв е случаят, само че…

— Добре.

Напоследък бяха свикнали да използват тази дума. Масклин си бе изработил начин да я използва, който показваше, че всичко е обмислено и няма смисъл да се казва каквото и да било повече.

Гърдър бясно размаха ръце.

— И какво искаш да правя?

— Тука колко книги има?

— Стотици! Хиляди!

— И знаеш ли за какво се разказва във всичките?

Гърдър го изгледа тъпо.

— Ти знаеш ли какво приказваш?

— Не. Но искам да разбера това.

— Ами в тях се разправя за всичко! Никога не би повярвал! Пълни са с думи, дето дори и аз не ги разбирам!

— Не можеш ли да намериш някоя книга, в която пише как да разбираш думи, дето не ги разбираш? — попита Масклин. Ей това е анализ на критичния път, помисли си той. Я, че аз го правя дори без да се замисля!

Гърдър се почуди.

— Интригуваща мисъл — рече той.

— Искам да науча всичко и за камионите, и за тока, и за яденето — заобяснява Масклин. — А после искам да ми намериш книга за… за…

— За кво?

Масклин изглеждаше отчаян.

— Има ли книга, в която пише как номите могат да карат камион, направен за човеци? — престраши се той.

— Ти не можеш ли?

— Не… съвсем. Надявах се, че можем да се научим, като разберем останалото.

— Ама ти каза, че всичко, което ни е нужно, е да научим Правилника за движение по пътищата!

— Мдааа — несигурно проточи Масклин. — И в него пише, че преди да започнеш да караш, трябва да го научиш. Само че имам едно такова усещане, че май няма да е толкоз просто.

— Изобилен Пазарлък да ни опази!

— Надявам се — рече Масклин. — Ама наистина.

А после дойде време всичко да се подложи на изпитание.

В гнездото на камионите беше студено, и вонеше на бъзин. Пък и ако паднеха от гредата, беше доста високо. Масклин се опита да не поглежда надолу.

Под тях имаше камион. Тук вътре изглеждаше много по-голям. Огромен, червен и ужасен сред мрака.

— Тук май е достатъчно високо — рече той. — Ние сме точно над онова стърчащото, дето сяда шофьорът.

— Кабината — обади се Ангало.

— Точно така. Кабината.

Ангало беше голямата изненада. Беше цъфнал в отдел „Книжарски стоки“ запъхтян, зачервен и настоятелен — искаше да го научат да чете.

И започна да изучава камионите.

Те го омагьосаха.

— Но нали баща ти е против цялата идея — учуди се Масклин.

— Няма значение — кротко каза Ангало. — Ти си добре, бил си там! Аз искам да видя всичко онова, искам да изляза Навънка, искам да разбера дали наистина съществува!

Не го биваше много в четенето, но упорстваше, докато му кипнеше мозъкът, щом Канцелариите му намереха някоя книга с камион на корицата. Сега сигурно знаеше за камионите повече от всеки ном. Което не беше кой знае колко, трябваше да признае Масклин.

Чуваше как Ангало си мърмори нещо, докато се бори с вървите.

— Скорости — нареждаше си той. — Лост. Кормило. Чистачки. Автотрансмисия. Спирачка — най-добрият приятел на шофьора. Пътно ченге. Две яйца с боб и картофки. Крайпътно капанче. Шофьорите, те са ято — той погледна нагоре и се усмихна свенливо на Масклин. — Готов съм — добави той.

— Запомни сега — каза Масклин. — Те не винаги оставят прозорците отворени, тъй че, ако са затворени, някой ще дръпне въжето и ще те изтегли пак горе разбра ли?

— Опаа.

— Какво?

— Така е „да“ на шофьорски — обясни Ангало.

— О, чудесно. Сега, като влезеш вътре, намери къде да се скриеш, та да можеш да гледаш шофьора…

— Да бе, да. И преди си ми го обяснявал — нетърпеливо изпухтя Ангало.

— Да. Добре де. Взе ли си сандвичите?

Ангало потупа торбата на кръста си.

— И тефтера си взех — ухили се гой. — Давай газ!

— Какво да ти дам?

— Ще рече „тръгвам“ на шофьорски.

Масклин явно бе озадачен.

— Трябва ли да знаем всичкото това, за да караме?

— Тцъ — каза гордо Ангало.

— О, така ли? Е, щом ти сам си се разбираш, това е важното.

Доркас, който отговаряше за работата с въжето, потупа Ангало по рамото.

— Сигурен ли си, че няма да облечеш костюма за Навънка? — попита той с надежда.

Въпросният костюм беше островърх; бе направен от плътен плат, опънат върху нещо като скелет на чадър, стъкмен от кибритени клечки, тъй че се сгъваше, а отпред имаше прозорче, през което да се гледа. Доркас бе настоял да го конструира, за да предпазва Излизащите Навънка.

— В края на краищата — бе казал той на Масклин, — вие може и да сте свикнали с Дъжда, и с Вятъра, може пък главите ви да са станали особено твърди. Та за това не внимавате много-много.

— Не мисля да го обличам, благодаря — каза учтиво Ангало. — Тежък е, а по време на това пътуване не очаквам да изляза извън камиона.

— Добре — каза Масклин. — Айде стига сме се връзвали. Освен теб, Ангало. Ха-ха, хайде, мятай въжето. Готови ли сте да поемете напрежението, момчета? Давай, Ангало — каза той и после — тъй като бе доказано безопасно, пък и, кой знае, може и да помогне — добави: — Да те пази Арнолд Брос (създаден в 1905).

Ангало се плъзна през ръба и бавно се превърна в малка въртяща се фигурка в мрака, докато отборът юнаци внимателно размотаваше връвта. Масклин се молеше да са донесли достатъчно — нямаше време да отиде и да я премери.

Нишката заигра отчаяно. Масклин надникна долу. Ангало се виждаше — малка фигурка, горе-долу на метър под него.

— Ако нещо стане с мен, никой да не изяжда Бобо — извика той.

— Не се безпокой — отвърна Масклин. — Всичко ще е наред.

— Знам. Само че ако не е, нека Бобо отиде в добър дом — помоли Ангало.

— Прав си. В добър дом. Хубаво.

— Някъде, където не ядат плъхове. Обещаваш ли?

— Без плъхоядство. Добре — съгласи се Масклин.

Ангало кимна. Тайфата отново заразмотава връвта.

После Ангало стъпи долу и забърза през полегатия покрив към страничното стъкло. Докато го гледаше, на Масклин му се зави свят.

Фигурката изчезна. Последваха две подръпвания, което значеше „Пуснете още връв“. Внимателно го спуснаха. Последваха три подръпвания — е, да, слаби, но три. След няколко секунди отново се повториха.

Масклин изпухтя.

— Ангало се е приземил — каза той. — Издърпайте въжето обратно. Ще го оставим тук, в случай че… искам да кажа, за тогава, когато се върне.

Рискува да погледне отново към забранената грамада на камиона. Камионите излизаха, връщаха се, и номите като Доркас поддържаха твърдото мнение, че това са все едни и същи камиони. Излизаха, натоварени със стока, връщаха се, натоварени със стока, а защо му е на Арнолд Брос (създаден в 1905) да разкарва някъде стоките през деня, никой не проумяваше. Онова, което се знаеше що-годе сигурно, беше, че винаги се връщат, след ден-два Навънка.

Масклин погледна надолу към камиона, в който сега бе изследователят. Къде ли ще отиде, какво ли ще стане с него? Какво ще види Ангало, преди да се върне? Ако не се върне, какво да каже Масклин на родителите му? Че някой е трябвало да отиде, че той се е молил да отиде, че е трябвало да видят как се кара камион, че всичко е зависело от него? Някак си, усещаше той, в подобни обстоятелства това няма да звучи особено убедително. Доркас се наведе до него.

— Ще падне работа и половина, ако сваляме долу всеки по този начин — обади се той.

— Знам. Трябва да измислим по-добър.

Изобретателят посочи един от останалите камиони, които не издаваха и звук.

— Там има едно стъпалце — каза той. — Виж, точно до вратата на шофьора. Ако можеш да се изкатериш горе и да метнем едно въже на дръжката…

Масклин поклати глава.

— Много е високо — рече той. — За човек това е една дребна крачка, но за номечеството е гигантски скок.

9.

V. И рече Външният: Тез, които не вярват в Навънка, вижте: Един ще бъде Изпратен Навънка, за да Го Докаже.

VI. И един се качи на Камион, и излезе Навънка, за да види къде могат да намерят нов дом.

VII. И много чакане имаше, защото не се върна.

Из „Книга на номите“

Транспорт на Стоки, стихове V–VII

Масклин си бе стъкмил постеля в една стара кутия за обувки в отдел „Книжарски стоки“, където намираше покой от време на време. Но когато се върна, там го чакаше малка депутация от номи. Крепяха една книга.

Масклин се бе поразочаровал от книгите. Сигурно всичко, което искаше да научи, бе написано някъде, но истинският проблем беше да го намериш. Книгите може и да са били направени специално за да научаваш по-трудно разни неща. В тях май нямаше никакъв смисъл, или по-скоро имаше смисъл, но изразен по безсмислен начин.

Той разпозна Винто Пими, един много млад Железарий. Винто беше сред най-запалените и най-бързите читатели, само дето не беше кой знае колко добър читател и имаше склонност да се заплесва по шантави идеи.

— Изпрасках го — каза гордо момчето.

— По-добре му се извини — каза Масклин.

— Не бе, изпрасках една идея. Знам как да намерим човек да ни кара камиона!

Масклин въздъхна.

— И за това си мислехме, ама няма как да стане. Ако се покажем на някой човек…

— Няма значение! Няма значение! Той нищо няма да направи, щото ние ще имаме — това ще ти хареса — ще имаме калтак!

Винто му се ухили лъчезарно като кученце, което току-що е завършило някой труден номер.

— Калтак… — със слаб глас повтори Масклин.

— Да! Тука го пише! — Винто гордо показа книгата. Масклин изпружи врат. Беше се понаучил да чете малко от малко, лека-полека, но доколкото можеше да схване, в тая книга се разказваше за Ложници на 10 000 фута височина.

— Да има нещо общо с много обувки? — с надежда попита той.

— Не, не, не, ето как се прави: намираш си един калтак, после го насочваш към шофьора, и някой казва: „Внимавай, той има калтак“, а пък ти казваш: „Закарай ни, където искаме, иначе ще ти пръсна черепа с тоя калтак!“ И после той…

— Добре, добре. Много хубаво — рече Масклин, като се дърпаше назад. — Направо е супер. Прекрасна идея. Определено ще си помислим по нея. Браво.

— Умно го измислих, а? — заподскача Винто от крак на крак.

— Да. Определено. Ъъ. Не мислиш ли, че ще е по-добре да четеш по-практични… — Масклин се разколеба. Кой знае кои книги бяха най-добрите?

Той се вмъкна в кутията си, дръпна картонената врата и се облегна на нея.

— Хей, Нещо? — каза той.

— Чувам те, Масклин — обади се Нещото от купчината парцали, която представляваше леглото на нома.

— Калтак какво е?

Последва кратка пауза. После нещото се обади:

— Разумен индивид, деградирал до степен на напълно асоциално поведение под влиянието на престъпна среда и употреба на вещества, въздействащи негативно върху нервнопсихичната му дейност.

— О. А можеш ли да уплашиш някого с такъв?

— Напълно е възможно.

— Дали ще се намери някой в Магазина?

Последва нова пауза.

— Има ли сред вас хора с девиантно поведение?

Масклин не беше разбрал много добре какво е това. Темата бе възникнала снощи, когато Винто бе предложил да отбият едно стадо морски свинчета, та да ги гледат за месо. Та от дума на дума — нали Винто все ги четеше едни…

— Не — каза той.

— Тогава боя се, че шансът е минимален.

— О. Ама, както и да е. — Масклин тупна на леглото си. — Виждаш ли, трябва да имаме контрол над това накъде отиваме. Трябва да си намерим някое място по-далечко от човеците. Ама не прекалено далечко. И да е безопасно.

— Трябва да разгледаш някой атлас или карта.

— Как изглеждат?

— Отгоре сигурно ще пише „Атлас“ или „Карта“.

— Ще помоля абата да направят издирване — прозя се Масклин.

— Трябва да поспиш — обади се Нещото.

— Все искат от мен да правя нещо. Ти нали не спиш?

— Моето е друго.

— Това, което ми трябва — рече Масклин, — е начин. Калтак не можем да използваме. Всички мислят, че знам как да се справим, пък аз не знам. Знам какво ни трябва, но никога не бихме могли да го натоварим на камиона за една нощ. Всички мислят, че аз знам всички отговори, само че аз не ги знам…

Той заспа. Сънува, че е голям колкото човек. Всичко беше толкова лесно, ако си колкото човек.

Минаха два дни. Номите непрекъснато наблюдаваха от гредата над гаража. Примъкнаха малък пластмасов телескоп от отдел „Играчки“ и с негова помощ дойде новината, че голямата метална врата на гаража се отваря, когато човеците натиснат едно червено копче до нея. Как да натиснеш копче, което е поставено десет пъти по-високо от боя ти? И това влезе в списъка на Масклин с проблеми за решаване.

Гърдър откри карта. Беше в една доста малка книжка.

— Въобще не беше трудно — каза той. — Всяка година ги имаме с дузини. Казва се — той прочете златните букви: — ДЖОБЕН БЕЛЕЖНИК. И на целия му гръб е тая карта, я виж.

Масклин се взря в страничните, цели в сини и червени петънца. Някои от петънцата имаха имена като Африка и Азия.

— Амииии — каза той, — мдааа. Сигурно. Хубаво. Ние къде точно сме?

— По средата — подсказа Гърдър. — Логично е.

А после се върна камионът.

Без Ангало.

Масклин тичаше по гредата, без дори да му мине през ум, че може да падне. Малката китка от фигурки му беше казала всичко, което не искаше да знае. Един млад ном, когото тъкмо бяха издърпали над ръба, седеше и се опитваше отново да поеме дъх.

— Проверих всички прозорци — каза той. — До един са затворени. Никого не видях там вътре. Много е тъмно.

— Сигурен ли си, че беше точно този камион? — попита Масклин главния постови.

— Всичките имат номера отпред — му отвърнаха. — Съвсем сигурен съм, че запомних на кой от тях замина, така че щом се върне днес следобед, да…

— Трябва да се промъкнем вътре и да хвърлим едно око — твърдо каза Масклин. — Някой да отиде и да… не, много ще се забавим. Свалете ме долу.

— Какво?

— Свалете ме долу — повтори Масклин. — На пода.

— Много е високо — колебливо се обади някой.

— Знам! Само че ако обикалям по стълбите, ще излезе много по-дълго. — Масклин подаде края на връвта на двама номи. — Може да е там вътре, ранен, или кой знае какво.

— Не сме виновни ние — каза един ном. — Когато камионът се върна, там беше пълно с човеци. Наложи се да чакаме.

— Никой не е виновен. Някой от вас да слезе по дългия път и да ме посрещне там. Я не овесвайте нос, никой не е виновен.

„Освен мен“ — помисли си той, докато се въртеше като пумпал в мрака. Гледаше как тъмната грамада на камиона се плъзга покрай него. Навънка някак си изглеждаха по-малки.

Подът беше мазен — целият бе в бъзин. Той притича под камиона — в един свят с покрив от тръби и жици, поставени твърде високо, за да ги достигне. Но той се разтършува покрай една пейка и примъкна парче тел. С голяма мъка изви единия му край като кука.

Миг по-късно се промъкваше сред тръбите. Не беше мъчно. Долната част на камиона сякаш беше направена най-вече от тръби и жици. След минутка-две се намери пред стена от метал. По нея имаше дупки и през тях минаваха още снопове жици. Беше възможно, като се понапънеш, да се промъкнеш през тях. Вътре…

Вътре имаше килим. Странно си беше да намериш точно това в камион. Тук-там бяха пръснати бонбонени хартийки — за един ном те са големи колкото вестник. Огромни чудесии с форма на педали се подаваха от омазани с грес дупки по пода. В далечината се мержелееше седалка зад грамаданско кормило. „Това явно е замислено като нещо, за което се държи човекът в камиона“, реши Масклин.

— Ангало? — тихо повика той.

Отговор не дойде. Помота се безцелно и тъкмо да се предаде, забеляза нещо сред валмата прах и хартийките под седалката. Човек би решил, че това е просто още един боклук. Масклин позна палтото на Ангало.

Той внимателно огледа боклука. Можеше да си представиш как някой лежи там и гледа. Поразтършува се и намери мъничка обвивка от сандвич.

Взе палтото със себе си; май нямаше какво друго да се прави.

Дузина номи нервно чакаха на просмукания с бъзин под. Масклин протегна палтото и сви рамене.

— Никакъв знак — каза той. — Бил е там, ама сега го няма.

— Какво може да е станало с него? — попита един от по-старите.

Някой зад него отрони мрачно:

— Сигурно дъждът го е размазал. Или го е отвял свирепият Вятър.

— Точно така — обади се трети. — Навънка могат да ти се случат какви ли не ужасии.

— Не! — възкликна Масклин. — Искам да кажа, ужасиите си ги има, но…

— А — кимнаха момите.

— … не са точно такива! Щеше да си е съвсем добре, ако си беше седял в камиона! Казах му да не тръгва да изследва…

Усети, че внезапно е настъпила тишина. Номите не гледаха към него, а през него, към нещо зад него.

Там стоеше херцог Галантерий, заедно с няколко от войниците си. Беше се втренчил вдървено в Масклин. После простря ръце, без да каже ни дума.

Масклин му даде палтото. Херцогът се взря в него и го заобръща. Тишината все повече изтъняваше и накрая почти зажужа.

— Забраних му да тръгва — пророни херцогът. — Казах му, че е опасно. Знаете ли, беше глупаво от моя страна. Това го накара да се заинати още повече.

Той отново погледна Масклин.

— Е?

— Ъъ… — отвърна Масклин.

— Жив ли е синът ми?

— Хм. Ами сигурно. Няма причини да не е. Що да не е?

Херцогът кимна едва-едва.

„Това беше — помисли си Масклин. — Дотук — и край.“ Херцогът се вгледа в камиона, после огледа стражите си.

— И тия неща ходят Навънка, така ли?

— О, да. През цялото време — отвърна Масклин.

Херцогът се изкашля издълбоко. Доста странен звук.

— Навънка няма нищо — каза той. — Аз така знам. Но синът ми знаеше друго. Ти мислиш, че трябва да отидем Навънка. И тогава ще видя ли сина си?

Масклин се вгледа в очите на стареца. Приличаха на две недоопържени яйца. Помисли си за това, колко е голямо всичко Навънка, и колко са големи номите. После си помисли: един водач трябва да знае всичко за истината и за честността. Трябва да знае и кога да забележи разликата между тях. Честно, шансът да намерят Ангало там Навънка не беше по-голям от този на целия Магазин да му поникнат крила и да хвръкне, но истината беше, че…

— Възможно е — каза той и се почувства ужасно. Обаче то си беше възможно.

— Много добре — каза Херцогът с непроменено изражение. — Какво ви трябва?

— Какво? — Ченето на Масклин увисна.

— Казах, какво ви трябва? За да накарате камиона да излезе Навънка? — поясни херцогът.

Масклин се оплете.

— Ами, такова, ъъ, в момента, предполагам, ни трябват хора…

— Колко? — изстреля херцогът.

Мислите на Масклин препускаха.

— Петдесет? — дръзна той.

— Имате ги.

— Ама… — захвана Масклин. Сега изразът на херцога се бе променил. Вече не изглеждаше напълно объркан и самотен. Сега си изглеждаше както обикновено — бесен.

— Направете го! — изсъска той, врътна се на пети и надуто се отдалечи.

Същата вечер петдесетина Галантерии се появиха в гаража. Изглеждаха и се държаха, най-общо казано, като патета в кълчища. Гърдър запротестира, но Масклин веднага прати всички, които изглеждаха поне малко от малко способни, в класа по четене.

— Твърде много са! — възрази Гърдър. — И са прости войници, за Арнолд Брос (създаден в 1905).

— Очаквах да каже, че петдесет са твърде много, и да смъкне на двайсет или нещо такова — обясни Масклин. — Но мисля, че тъй и тъй всичките скоро ще ни потрябват.

Програмата по четене не вървеше според очакванията му. В книгите имаше полезни неща, вярно, само че да ги откриеш сред всички дивотии беше мъчна работа. Като например онова за момиченцето, дето паднало в заешката дупка.

Точно Винто се беше натъкнал баш на това.

— … та, тя паднала в тая дупка, пък там имало един бял заек с часовник, аз знам какво е заек, и там тя намерила една такава бутилчица, пълна с нещо, дето я направило голяма, искам да кажа, наистина грамаданска, пък после намерила друго нещо, дето я направило съвсем мъничка — изреди той, без дъх да си поеме. Лицето му сияеше от ентусиазъм. — Тъй че всичко, което трябва да направим, е просто да намерим от онова, дето те прави голям, и после един от нас ще кара камиона!

Масклин не посмя да пренебрегне това. Ако поне един ном можеше да придобие човешки размери, щеше да е лесно. Дузина пъти си го беше повтарял. Би трябвало да си струва да се опита.

И те почти цяла нощ диреха из Магазина някоя бутилка, на която да пише: „Изпий ме!“ Или в Магазина нямаше от тях — Гърдър хич не бе подготвен да приеме това, защото нали Магазинът бе „Всички Неща Под Един Покрив“ — или онова просто не беше вярно. В книгите май имаше доста неща, дето не бяха верни. Беше трудно да се разбере защо Арнолд Брос (създаден в 1905) е сложил в книгите толкоз много неверни неща.

— За да могат верните нему да направят разлика — бе казал Гърдър.

Самият Масклин бе си взел една книга. Побираше се точно в кутията му. Казваше се Детска енциклопедия „Звезди“ и в по-голямата си част представляваше картинки на нощното небе. Знаеше, че нещата вътре са верни.

Харесваше му да я разглежда, когато има много за мислене. Сега я разглеждаше.

Звездите имаха имена — Сириус, Ригел, или пък Вълк 359 или Рос 154.

Пита Нещото за някои от тях.

— Не знам тези имена — каза то.

— Мислех, че сме дошли от една от тях — каза Масклин. — Ти нали каза…

— Имената са други. В момента не мога да ги идентифицирам.

— Как се казваше звездата, от която са дошли номите? — попита Масклин, легнал в мрака.

— Казваше се Слънце.

— Ама то слънцето си е тук!

— Хората, които живеят край някоя звезда, винаги я наричат Слънце. Така е, защото вярват, че тези звезди са особено важни.

— Те… Искам да кажа, ние, много звезди ли сме посетили?

— Имам регистрирани 94 563 като посетени от номите.

Масклин се втренчи в тъмнината. Големите числа му създаваха трудности, но разбираше, че това число е от най-големите. „Изобилен Пазарлък!“ — помисли си той, после се сконфузи и се поправи на: „Уф! Всички тия слънца, на мили оттук, а пък аз просто трябва да подкарам един камион!“

Като го кажеш така, изглежда пълен абсурд.

10.

X. Когато Един се върна, и рече: Пътувах на Колела и видях Навънка.

XI. И му рекоха: Какво е Навънка?

XII. И рече той: Ами голямо е.

Из „Книга на номите“

Счетоводство, стихове X–XII

На четвъртия ден Ангало се върна с безумен блясък в очите. Хилеше се като смахнат.

Номът, който беше на пост, се втурна в отдела, а Ангало се носеше зад него. Двама от младите номи унесено се мъкнеха подире му. Беше кирлясал, разпарцаливен и изглеждаше тъй, сякаш не е спал часове наред, но вървеше гордо, със странни, люлеещи се движения, като ном, който храбро се е отправил натам, където ном не е стъпвал, и не може да се стърпи да го питат „Как беше?“.

— Къде бях ли? — каза той. — Къде бях? По-скоро къде ли не бях. Трябва да видите какво има там навън!

— Какво има? — попитаха те.

— Навсякъде! — каза той с блеснали очи. — И знаете ли какво?

— Какво? — се обадиха те в хор.

— Видях Магазина от Навънка. Той е… — понижи глас, — красив! Целият е в колони и в ярки, шарени стъклени прозорци!

Бе се превърнал в център на тълпа, която неудържимо нарастваше след плъзването на новината.

— Видя ли всички отдели? — попита един Канцеларии.

— Не!

— Какво?!

— Отвън отделите не се виждат! Вижда се само едно голямо такова… И… и… — той затършува в торбата си за тефтера сред внезапната тишина. Тефтерът сега беше доста по-дебел. Заразгръща страниците. — Отвън има една огромна грамаданска табела — аз я преписах, щото не е на шофьорски и не я разбрах, ама това пишеше.

Той вдигна листа.

Мълчанието се задълбочи още повече. Все още твърде малко номи можеха да четат.

Там пишеше: РАЗПРОДАЖБА ПРЕД ЗАКРИВАНЕ.

После Ангало тръгна да си ляга, но все още възбудено дърдореше за камиони, за хълмове, за градове — каквото и да бяха всички тези неща — и спа цели два часа.

После Масклин дойде да го види.

Ангало седеше в леглото, а очите му все още сияеха като два ослепителни къса мрамор сред бледото му лице.

— И да не го изморяваш — предупреди го баба Моркий, която вечно се грижеше за онези, които бяха твърде зле, за да се защитят от грижите й. — Много е слаб и го тресе. Заради туй пусто друсане наляво-надясно в тая бучаща канара! Че то това не е естествено. Татко му тъкмо си тръгна. Седя пет минути и се наложи да го разкарам.

— Отървала си се от херцога? Ама как? Че той никого не слуша!

— Може да е голям ном в Магазина — рече бабата самодоволно, — но в една стая на болник не е нищо повече от смахнат досадник!

— Трябва да поговоря с него — каза Масклин.

— И аз искам да говоря с него! — надигна се Ангало. — С всички искам да говоря! Навънка има какво ли не! Някои от нещата, дето ги видях…

— Я мирувай — внимателно го бутна бабата обратно върху възглавниците. — Да се разкарват тук плъхове също не ми харесва много-много. — Бакенбардите на Бобо току-що се бяха мярнали изпод одеялото.

— Ама той е много чистичък и ми е приятел — примоли се Ангало. — Пък и нали каза, че обичаш плъхове…

— Плъхово казах. Плъхово месо, а не плъхове — натърти баба. После сръга Масклин. — И внимавай да не го шашкаш — изкомандва тя.

Масклин седеше на ръба на леглото, а Ангало говореше с дивашки ентусиазъм за външния свят — като някой, който е прекарал цял живот със завързани очи и тъкмо са му махнали превръзката. Говореше за ярката светлина в небето, за шосета, препълнени с камиони, и за едни големи работи, които стърчат от пода, и целите са в някакви зелени неща…

— Дърветата — обади се Масклин.

— И… и големи сгради, в които камионите вкарваха едни неща и изкарваха други.

Точно в такава се бе загубил Ангало. Камионът спрял, той се прекатурил навън, за да отиде до тоалетната, и не сколасал да се върне преди шофьора. И Камионът си тръгнал без него. Тъй че той се изкатерил на друг и малко след като потеглил, този камион спрял на голям паркинг, където имало други камиони. Ангало затърсил сред тях друг камион на Арнолд Брос (създаден в 1905).

— Крайпътна закусвалня ще да е било — каза Масклин. — Едно време живяхме близо до една такава.

— Така ли се казва? — попита Ангало. Слушаше с половин ухо. — Отпред имаше една голяма синя табела с нарисувани на нея чашки, ножове и вилици. Както и да е…

Нямало камиони на Магазина. Или пък може и да е имало, само че имало толкова различни видове, че не могъл да ги намери. Взел, че си спретнал бивак в края на паркинга и ядял огризки, и изведнъж — чист късмет! — камионът, който му трябвал, взел, че се появил. Не успял да се промъкне в кабината, но успял да се изкатери на гумата и да си намери скатано местенце, където през цялото време се държал с ръце и колене за кабелите, за да не се изтърси на тичащия далеч под него път.

Ангало измъкна тефтера си. Беше почти почернял.

— Почти го бях изгубил — каза той. — За малко не го изядох по едно време, толкова бях гладен.

— Да, ама за карането какво ще кажеш? — настоя Масклин, държейки под око баба Моркий, чието търпение явно се бе поизчерпало. — Как точно се кара?

Ангало набързо претараши тефтера.

— Записах си някъде — промърмори той. — А, ей го — той подаде тефтера на Масклин.

Масклин разгледа заплетената рисунка на лостове, стрелки и числа.

— Врътнете ключа… едно, две… натиснете червеното копче… едно, две… натиснете педал номер едно надолу с ляв крак, бутнете големия лост наляво и го изтеглете нагоре… едно, две… внимателно отпуснете педал едно, натиснете педал номер две… — той се предаде. — Какво значи всичко това? — запита той. Плашеше се от отговора. Знаеше какъв ще бъде.

— Така се кара камион — обясни Ангало.

— О, така ли? Ама такова, всичките тия педали и копчета, и лостове, и не знам какво си… — смънка Масклин.

— Всичките ти трябват — гордо заяви Ангало. — А после се втурваш, сменяш скоростите и…

— О, да. Разбрах — опули се Масклин срещу парчето хартия.

„Как?“ — мислеше си той.

Ангало направо се беше престарал. Веднъж, като останал сам в кабината, бе измерил височината на онова, което наричаше Скоростен Лост и което явно беше много важно нещо. Един ном му се нанасяше пет пъти. А голямото подвижно колело, което също явно беше много важно, беше широко колкото осем нома, наредени в редичка.

Пък и ключове ти трябваха. Масклин представа си нямаше за ключовете.

Нямаше си представа за нищо.

— Добре се справих, а? — каза Ангало. — Всичко е тук вътре!

— Да, да. Страхотно се справи.

— Хубавичко го прегледай, вътре всичко пише. Всичко — и за мигача, и за клаксона — продължи Ангало с ентусиазъм.

— Да, да. Сигурен съм.

— Газ, спирачки — каквото си щеш!… Ама май нещо не си доволен…

— Сигурен съм, че си ми осигурил доста мислене…

Ангало го сграбчи за ръкава.

— Казваха, че имало един-единствен Магазин — възбудено задърдори той. — Не е вярно. Навънка е толкова голямо, толкова… голямо! Има и други Магазини. Видях ги. В тях може би живеят номи! Живот в други Магазини! Ти го знаеш, разбира се.

— Я вземи поспи — каза Масклин толкова учтиво, колкото успя.

— Кога ще тръгваме?

— Има много време. Не се безпокой за това. По-добре поспи.

Той се понесе от болничната стая и се натресе право сред една караница. Херцогът се бе върнал с малка свита и искаше да отведе Ангало в Книжарския отдел. Караше се с баба Моркий. Или поне се опитваше да го прави.

— Мадам, гарантирам Ви, че ще се грижат за него! — тъкмо казваше той.

— Хъм! Че вий кво разбирате от дохтурлък? Че вий тука от какво сте боледували? Там, откъдето идвам — гордо рече баба, — току се разболяваш от едно, от друго и тъй по цяла година! Настинки ли не щеш, изкълчвания ли, корем ли ще те заболи, нещо ще те ухапе ли — няма отърване! Ей на туй му се вика опит. Мога да се закълна, че съм виждала болни повече пъти, отколкото вие — топло ядене! А пък ти — тя ръгна херцога в корема, — си хапвал такова нещо, доколкото знам!

— Мадам, мога да наредя да ви арестуват! — изрева херцогът.

Баба Моркий подсмръкна.

— Че това какво общо има?

Херцогът отвори уста, за да изреве пак, и точно тогава зърна Масклин. Затвори я.

— Много добре — каза той. — Всъщност вие сте напълно права. Но ще го посещавам всеки ден.

— Ама за не повече от две минути, да знаеш! — смръкна баба.

— Пет! — каза херцогът.

— Три — рече баба.

— Четири — спазариха се те.

Херцогът кимна и повика с жест Масклин при себе си.

— Говорил си със сина ми.

— Да, сър — отвърна Масклин.

— И ти е разказал какво е видял.

— Да, сър.

Херцогът сякаш се бе смалил. Масклин винаги го бе мислил за едър, но сега осъзна, че по-голямата част от ръста му явно се дължеше на нещо като вътрешно издуване, все едно беше напомпан с важност и авторитет. Сега тези неща ги нямаше. Херцогът изглеждаше разтревожен и несигурен.

— А — каза той поверително на лявото ухо на Масклин. — Мисля, че ти изпратих хора, нали?

— Да.

— Справят се, нали?

— Да, сър.

— Ако имаш нужда от още помощ, ще ми кажеш, нали? Каквато и да е помощ — гласът на херцога бе стихнал до мънкане. Той несигурно потупа Масклин по рамото и се отдалечи.

— Какво му става? — попита Масклин.

Баба Моркий започна да намотава бинтове, все едно, че й плащаха за това. На никого не трябваха, но, според нея, друго си беше да се запасиш добре. Очевидно толкова добре, че да стигне за целия свят.

— Налага му се да мисли — обади се тя. — Хората винаги се тревожат, като опре до мислене.

— Никога не бих си и помислил, че ще бъде толкова трудно! — изхлипа Масклин.

— Искаш да кажеш, понятие си нямал как ще подкараме камиона? — попита Гърдър.

— Ама никакво? — добави Грима.

— Аз…, ами такова, мислех си, че камионите, такова, някакси отиват там, където искаш — обясни Масклин. — Мислех си, че щом го правят за човеците, и за нас ще го направят. Изобщо не съм очаквал всичкото това — едно, две, бутни, дръпни! Тия колела и педали са огромни, виждал съм ги!

Пулеше се разсеяно срещу тях.

— Цяла вечност съм го премислял — каза той. Чувстваше, че само на тях двамата можеше да се довери.

Картонената врата се пооткрехна и вътре надникна жизнерадостно личице.

— Тая ще я харесате, господин Масклин — каза притежателят му. — Попрочетох пак едно-друго и…

— Не сега, Винто. Малко сме заети — отвърна Масклин.

Лицето на Винто помръкна.

— О, можеш и него да изслушаш — насърчи го Грима. — Тъй и тъй сега няма какво друго важно да вършим.

Масклин наведе глава.

— Е, момчето ми — обади се Гърдър с насилено жизнерадостен глас. — На каква идея си се натъкнал този път? Да не би да е да впрегнем пред камиона диви хамстери?

— Не, сър — отговори Винто.

— Или пък си мислиш, че може да го накараме да му поникнат крила и да хвръкнем в небето?

— Не, сър. Ей, тази книга намерих, сър. Тя е за това, как се ловят човеци. А после може да си намерим калтак…

Масклин пусна болезнена усмивчица.

— Обясних му, че човеците не ни вършат работа — каза той. — Нали ти казах, Винто. Пък и не съм сигурен, че ако вземем да ги плашим с асоциални себеподобни…

Момчето, сумтейки от усилие, разтвори книгата.

— Вътре има картинка, сър.

Погледнаха я. Беше нарисуван легнал човек. Бе заобиколен от номи и свързан с въжета.

— А стига бе! — обади се Грима. — И нас ни има нарисувани в книгите им!

— О, тази я знам — презрително каза Гърдър. — „Пътешествията на Гъливер“. Ама това не е истина, това са приказки, измислици…

— Ние — на картинка в книга! — не спираше Грима. — Я виж ти! Видя ли, Масклин?

Масклин се пулеше в пространството.

— Браво, браво, ти си добро момче — каза Гърдър. Гласът му сякаш идваше кой знае откъде. — Много ти благодаря, Винто, а сега, моля те, тръгвай си.

Масклин продължаваше да се пули в пространството. Ченето му увисна. Усещаше как идеите бълбукат вътре в него и се бъхтят в черепа му.

— Въжета — отрони той.

— Това е само на картинка — каза Гърдър.

— Въжетата! Грима, въжетата!

— Въжетата?

Масклин вдигна юмруци и се втренчи в тавана. В такива моменти бе почти възможно да повярваш, че там горе — над Детските Дрешки — ИМА някой.

— Виждам път! — изкрещя той, а тримата го гледаха в няма почуда. — Виждам път! О, Арнолд Брос (създаден в 1905), виждам път!

Същата вечер, след Затваряне, няколко дузини дребни, набити фигурки се промъкнаха по пода на гаража, прекосиха го и изчезнаха под един от паркираните камиони. Ако някой слушаше, можеше да чуе от време на време тихичък звън, тупване или ругатня. След десет минути вече бяха в кабината.

Стояха и се оглеждаха в почуда.

Масклин се примъкна до един от педалите — беше по-висок от него самия — и го бутна за опит. Разклати се и толкова. Още няколко души притичаха да помогнат и накрая успяха да го помръднат.

Един стоеше настрани и замислено ги гледаше. Беше Доркас. От колана му висяха какви ли не инструменти — саморъчна изработка. Той разсеяно въртеше в ръцете си графита, който когато не го използваше, постоянно бе затъкнат зад ухото му.

Масклин го приближи.

— Какво ще кажеш?

Доркас се почеса по носа.

— Всичко е в лостовете и макарите — каза той. — Голяма работа са тия лостове. Дайте ми лост, достатъчно дълъг, и достатъчно стабилна опорна точка, и ще преместя Магазина.

— Засега ще стигне да преместиш и само един от тия педали — учтиво рече Масклин.

Доркас кимна.

— Ще пробваме — каза той. — Добре, момче. Давай го.

От ръка на ръка пренесоха една летва чак от отдел „Направи си сам“ и я вмъкнаха в кабината. Доркас се мушкаше тук и там, мереше разстояния с конец и най-накрая ги накара да тикнат единия край на летвата в една пукнатина на металния под. На другия край се наредиха четирима и я задърпаха напреки, докато опря до скоростния лост.

— А така, момчета — обади се пак Доркас. Напрегнаха се. Педалът се смъкна на пода. Веселба се понесе на парцали.

— Как успя?! — възкликна Масклин.

— Те това е лостът — отвърна Доркас. — Хубаво. — Той се огледа, като се почесваше по брадичката. Огледа огромната окръжност на кормилото. — А за туй чудо да имаш някакви идеи?

— С въжета, мислех си…

— Е, и как го мислиш?

— Ами, нали има едни спици там, та ако завържем за тях въжета и хванем по един отбор юнаци да ги дърпат, те могат да го въртят насам-натам и камионът ще върви натам, накъдето поискаме — обясни Масклин.

Доркас метна кос поглед към кормилото. Измери пода с крачки. Погледна нагоре. После надолу. Явно нещо обмисляше — устните му мърдаха.

— Няма да виждат накъде вървят — заключи той накрая.

— Мислех си, че един може да застане ей там, до голямото стъкло отпред, и, да речем, да им нарежда какво да правят… — погледна Масклин стареца с надежда.

— Тия чудесии бая шум вдигали, разправя Ангало — рече Доркас. Пак се почеса по брадата. — Струва ми се, че мога да помогна. Ами тоя, големия лост тука, спиртоносен ли беше…

— Скоростен — поправи го Масклин.

— Аха. Пак ли с въжета?

— Така си го мислех — честно си призна Масклин. — Ти какво ще кажеш?

Доркас пое дълбоко дъх.

— Ами-и-и — проточи той. — Щом едни ще въртят кормилото с въжета, други ще местят скоростния лост, трети ще натискат педалите с лостове, а пък някой ще седи горе и ще ги командва всичките, това май ще иска доста тренировки. Да речем, аз ще подготвя целия такелаж, всичките там въжета и не знам какво си; колко нощи ще имаме на разположение да се упражняваме? Нали разбираш, да се изпраксаме.

— Включително и оная, когато ще… ъъ… тръгнем?

— Да.

— Една — каза Масклин.

Доркас подсмръкна. После се облещи срещу тавана и си замърмори нещо под носа.

— Невъзможно е — каза накрая той.

— Виж какво, имаме само един шанс — рече Масклин. — Ако екипировката е проблем…

— А не, проблемът с нея не е никакъв — рече Доркас. — Някоя и друга летва, връвчици, до утре ще приготвя всичко. За хората си мислех, разбираш ли. Сумата номи ще ти трябват за всичко това. Пък на тях ще им трябва тренировка.

— Ама те, такова, само трябва да бутат и да дърпат, както им се нареди, нали така?

Доркас пак си замърмори под носа. Масклин бе придобил впечатлението, че винаги прави така, като се готви да изтърси някоя кофти новина.

— Е, мойто момченце — каза той. — На шест години съм. Какви ли не хора съм виждал. И, да ти кажа, ако строиш десет номи в редичка и им кажеш „дърпай!“, двама ще бутат, пък други двама ще кажат „моля?“ Такива са хората. Просто номската природа е такава.

Физиономията на Масклин увяхна. Доркас се ухили.

— Онова, което трябва да направиш — рече той, — е да намериш малко камионче за тренировка.

Масклин мрачно кимна.

— А — продължи Доркас, — да си мислил пък по въпроса как да се качим всички до един? Две хиляди номи, имай го предвид. Плюс всичката покъщнина, дето ще я мъкнат. Не може да юрнеш дъртите бабички и бебетата, дето се напикават, да дърпат въжета и да се врат по разни дупки, нали?

Масклин поклати глава. Обичайната лека усмивчица не слизаше от лицето на Доркас.

Този ном, помисли си Масклин, чудесно ги разбира тия работи. Само че ако му кажа „остави ме аз да се оправям“, той ще ме остави, само за да ми угоди. Ох, тоя анализ на Критичния път! Защо все от хората зависи?

— Да имаш някакви идеи? — попита той. — Ще съм ти много задължен, ако ми помогнеш.

Доркас го изгледа замислено, после го потупа по рамото.

— Поогледах това място — каза той. — Може би има начин и да се упражним, и да решим и другия проблем. Утре вечерта слез пак тука, пък ще видим, става ли?

Масклин кимна.

Проблемът бе — мислеше си той, докато се връщаше, — че хората не стигат. Помагаха доста Железарии, някои от другите отдели — също. Пък и доста млади номи се измъкваха тайно от къщи, за да помагат — нали всичко това беше толкова вълнуващо и необичайно. Но що се отнася до останалите, за тях животът си течеше, все едно, че няма нищо.

Всъщност, ако имаше нещо, то бе, че Магазинът е много по-натоварен от обикновено.

От всички старейшини на родове май само Графът единствен що-годе се интересуваше, а Масклин подозираше, че дори и той всъщност не смята, че идва краят на Магазина. За него беше важно просто, че Железариите ще се научат да четат и това ще подразни Галантериите. На Графа това му се харесваше. Дори и Гърдър не изглеждаше толкова уверен, колкото преди.

Масклин се върна в кутията си, заспа и след час се събуди.

Кошмарът беше започнал.

11.

Беж към Асансьора —

Асансьор, свали ме!

Бягай към Стените —

скрийте ме, Стени!

Беж към Камиона —

Камион, вози ме!

Тъй бе в онзи Ден.

Из „Книга на номите“

Изходи, Глава 1, стих I

Започна с тишина, когато трябваше да е шумно. Всички номи бяха свикнали с далечния тътен и мърморене на човеците през дългите часове на дневната светлина, тъй че не го забелязваха. Сега го нямаше и странната потискаща тишина изпълваше ушите им. Разбира се, имаше дни, когато човеците не идваха в Магазина — например, Арнолд Брос (създаден в 1905) понякога ги пускаше за цяла седмица между треската на Коледния панаир и бъркотията на „Днес започва Зимната разпродажба“! Но номите бяха свикнали с това, то бе част от гладкия, спокоен ритъм на живота в Магазина. Днес не трябваше да има такива работи.

След няколко часа тишина те просто престанаха да си повтарят „спокойно, няма нищо!“ — сигурно беше някакъв специален ден, да речем, като онзи път, когато Магазинът бе затворен цяла седмица — преподреждаха го. Тогава един-двама храбреци и любопитковци се осмелиха дори да хвърлят по някой бърз поглед над пода.

Празнотата се ширеше сред познатите щандове. Пък и стоките май бяха сериозно оредели.

— След Разпродажба винаги е така — обясняваха хората. — А после, още преди да си се усетил, и хоп — рафтовете пак са пълни. Хич няма за какво да се косим. Всичко е част от великия план на Арнолд Брос (създаден в 1905).

И те седяха мълчаливо или си тананикаха нещо, или си намираха занимавка за ума, за да прогонят неприятните мисли. Не ставаше.

А после, когато влязоха човеците и започнаха да изнасят и малкото, което бе останало по рафтовете и тезгясите, да го трупат в големи кашони, да ги мъкнат в гаража и да ги товарят в камионите…

И взеха да къртят дюшемето…

Масклин се събуди. Някакви хора го ръчкаха. Други крещяха нейде в далечината. Всичко някак си му бе познато.

— Хайде, ставай, бързо! — запъхтяно рече Гърдър.

— Какво става? — прозя се Масклин.

— Човеците разглобяват Магазина!

Масклин скочи като ужилен.

— Не може да бъде! Не му е времето!

— Точно това правят!

Масклин стана и подхвана ожесточена борба с дрехите си. Припна накриво по пода — бе сколасал да обуе само единия крачол — и тупна Нещото.

— Ей! — каза той. — Ти нали каза, че разрушението вече се задавало!

— След четиринадесет дена — отвърна Нещото.

— Да, ама го почнаха.

— Вероятно това е транспортирането на останалата налична стока в други обекти и предварителните работи — обясни то.

— Ох, слава богу. Това би трябвало да успокои хората. Ама защо не ни каза?

— Не знаех, че не знаете.

— Ама не го знаехме. И какво предлагаш да правим сега?

— Да напуснем възможно най-скоро това място.

Масклин изръмжа. Бе очаквал, че ще има още цели две седмици за решаване на проблемите. Щяха да си опаковат покъщнината. Щяха да си измислят подходящ план. Дори две седмици едва ли биха стигнали. Сега дори и мисълта за една седмица бе лукс.

Той излезе сред обърканата, хаотична тълпа. За късмет не бяха изкъртили дюшемето в никоя населена област — някои бегълци, сравнително запазили здравия си разум, казаха, че са изкъртени само няколко дъски в далечния край на отдел „Градинарство“, така че човеците да стигнат до водопроводните тръби — но номите, живеещи наблизо, не смееха да рискуват.

Горе нещо каза „тряс!“. След няколко минути пристигна ном. Дъх не му беше останал. Той съобщи, че навиват килимите на рула и ги отнасят нанякъде.

Тишината се изпълни с ужас. Масклин осъзна, че всички го гледат.

— Ъъ… — каза той. И после добави:

— Мисля, че всички трябва да вземат храна, колкото могат да носят, и да слязат в мазето до гаража.

— Искаш да кажеш, все още мислиш, че трябва да направим онова? — попита Гърдър.

— Май нямаме особено богат избор, а?

— Ама ние… Нали каза, че трябва да отнесем колкото се може повече неща от Магазина — жици, сечива, всякакви там работи. И книги също.

— Голям късмет ще е и себе си да отнесем. Няма време.

Довтаса и друг вестовой. Беше от групата на Доркас. Той прошепна нещо на ухото на Масклин. По Масклиновите устни плъзна странна усмивка.

— Възможно ли е Арнолд Брос (създаден в 1905) да ни е изоставил сега, в тези часове на нужда? — рече Гърдър.

— Не мисля. По-скоро ни помага — отвърна Масклин. — Щото, такова, познай до три пъти къде трупат човеците всичките тия работи…

12.

I. И рече Външният: Да се слави името на Арнолд Брос (създаден в 1905).

II. Защото ни е пратил Камион, и Човеците сега го товарят с Онуй — всичко, що е необходимо на номите. Туй е Знак. ВСИЧКО СИ ВЪРВИ. И ние също.

Из „Книга на номите“

Изходи, Глава 2, стихове I–II

Половин час по-късно Масклин и Доркас лежаха на трегера и наблюдаваха гаража долу.

Масклин никога не бе виждал гаража толкова оживен. Човеците кръстосваха наляво-надясно като сомнамбули, помъкнали снопове килими към каросериите. Около тях се въртяха едни такива жълти неща, нещо като кръстоска между малко камионче и голямо кресло, и разнасяха кашони.

Доркас му подаде телескопа.

— Гледай ги какво се щурат, дребосъците — подметна той. — Цяла сутрин само щъкат. Един-два камиона излязоха и вече се върнаха. Значи не ходят много далече.

— В писмото, което четохме, пишеше нещо за нов Магазин — рече Масклин. — Сигурно карат всичко там.

— Може и така да е. В момента товарят предимно килими и някои от големите замразени човеци от „Мода“.

Масклин сбърчи нос. Според Гърдър големите розови човеци в отделите „Мода“, „Детски дрехи“ и „Младост — радост“, дето стояха и никога не помръдваха, били онези, които се предизвикали неудоволствието на Арнолд Брос (създаден в 1905). Той ги превърнал в тая розова гадост — и се говореше, че някои от тях дори могат да се разглобяват. Но определени Дрехиански философи твърдяха: НЕ, това са особено добри човеци, на които е позволено да останат в Магазина за вечни времена и които не са длъжни да изчезват на Затваряне. Това, религията, е нещо мъчно за разбиране.

Докато Масклин гледаше, голямата плъзгаща се врата се надигна със скърцане. Един близък камион изрева, потегли и бавно се промъкна навън, на ослепителната дневна светлина.

— Онова, което ни трябва — каза той, — е камион, пълен с разни работи от Железарския отдел. Жици там, телове, сечива, такива ми ти работи. Ти да си видял някаква храна?

— Първият камион, който тръгна, май беше натоварен със сума ти неща от Хранителни стоки — отвърна Доркас.

— Тогава ще ни се наложи да импровизираме.

— Ами аз какво да правя — проточи Доркас, — ако натоварят всичко и подкарат камиона? За хора тия работят страшно бързо!

— Сигурно не могат да опразнят Магазина за един ден!

Доркас сви рамене:

— Знае ли ном…

— Ти трябва да задържиш камиона — каза Масклин.

— Как? Като се хвърля под него ли?

— Както ти скимне — посъветва го Масклин.

Доркас се ухили:

— Ще намеря начин. Момчетата посвикнаха с мястото.

Бегълците се стичаха в Железарския отдел от всички краища на Магазина. Пространството под пода се изпълваше с подплашеното бръмчене на шепнещи гласове. Когато Масклин премина, мнозина вдигнаха очи и онова, което Масклин видя в тях, го ужаси.

„Те вярват, че мога да им помогна — помисли си той. — Гледат ме, все едно съм единствената им надежда. А аз не знам какво да правя. Сигурно нищо няма да стане, трябваше ни повече време“.

Той се напъна да изглежда затънал до уши в самоувереност и те явно се почувстваха доволни. Всичко, което искаха да знаят, бе, че някой някъде е наясно какво правят. Масклин се почуди кой ли е въпросният някой — със сигурност не беше той.

Новината си беше кофти отвсякъде. Голяма част от Градинарския отдел вече беше отнесена. И по-голямата част от отделите за облекло вече бе празна. Разкараха щандовете от отдел „Козметика“ — слава богу, там поне живееха малко номи. Дори и тук Масклин долавяше думкането и скърцането, съпровождащи работата на човеците.

Само че вече не можеше да го търпи. Прекалено много хора го зяпаха вече не знам кой си час поред. Той се върна в гаража. Доркас все още шпионираше от поста си горе на трегера.

— Какво става? — попита Масклин.

Старият ном посочи камиона точно под тях.

— Ей, тоя ни трябва — каза той. — Вътре има какво ли не. Сума ти работи от отдел „Направи си сам“. Че даже и галантерия има — игли там, разни други работи, абе, каквото си щеш. Всичкото, за което ми каза да се поозърна.

— Може да го изкарат. Трябва да ги спрем! — възкликна Масклин.

Доркас се ухили.

— Онези машинарии, дето отварят вратата на гаража, не щат да работят — обясни той. — Бушонът бил изчезнал.

— Какво е това бушон?

Доркас вдигна едно дълго, плътно червено нещо, което лежеше в краката му.

— Ей, това — подсмихва се той.

— Ти ли си го отмъкнал?

— Бая сложничко беше. Трябваше да го овържем с една връв. Уф, ама да знаеш каква ми ти искра изскочи, като го измъкнахме!

— Ама те сигурно могат да сложат друг — забезпокои се Масклин.

— А, ама те сложиха — самодоволно се ухили Доркас. — Хич не са тъпи те. Ама нищо не стана, щото като отмъкнахме бушона, момчетата взеха, че кръцнаха на едно-две места ония жици вътре в стената. Това по принцип е много опасно, само че човеците има да се ровят довека, докато го открият.

— Х-м-м-м. Ами ако вдигнат вратата с лост?

— Хич няма да им помогне. И да я вдигнат, камионът едва ли ще тръгне.

— Че защо да не тръгне?

Доркас посочи надолу. Масклин се вгледа и след малко съзря как две малки фигурки се измъкнаха изпод камиона и се гмурнаха в сенките край стената. Мъкнеха чифт клещи.

След още един миг след тях се шмугна друга самотна фигурка. Влачеше някаква тел.

— Уф, че много тел им трябва на тия камиони — рече Доркас. — Тоя вече си няма достатъчно. Ама че смешна работа, а? Махаш малката искричка — и камионът не ще да върви. Ама ти хич не се коси, смятам, че знаем кое къде да нагласим после.

Долу се чу „дран-н-н“. Един от човеците бе сритал вратата.

— Их, че са кибритлии — меко каза Доркас.

— Всичко си измислил! — възхитено рече Масклин.

— Надявам се — отговори Доркас. — Ама май е по-добре да проверим.

Той се изправи, измъкна едно голямо бяло знаме и го размаха над главата си. В отговор нещо бяло проблесна сред сенките в далечния край на гаража.

После светлините угаснаха.

— Полезно нещо е туй електричеството — обади се в мрака Доркас. Човеците долу забоботиха раздразнено, после се чу „джангър-лангър!“ — явно някой от тях беше сритал нещо, без да иска. Последва малко грухтене и някое и друго „туй!“, а после някакъв човек намери вратата и останалите се измъкнаха след него от мазето.

— Не мислиш ли, че са заподозрени нещо? — обади се Масклин.

— И други човеци работят в тоя магазин. Сигурно ще си помислят, че е тяхна работа.

— Това нещо, токът, е страшна работа — рече Масклин. — Вие можете ли да го правите? Граф Железарий бе много потаен по този въпрос.

— Така е, щото Железариите хабер си нямат — изруга Доркас. — Знаят само как да го крадат! Аз на четенето нещо хич не му хващам цаката, обаче хванах оня младок Винто да попрочете нещичко вместо мен. Разправя, че да правиш ток било много просто. Трябва само отнякъде да чопнеш такова… май тиран му се викаше. Май беше някакъв метал.

— В Железарския отдел има ли го? — с надежда попита Масклин.

— Явно не — отвърна Доркас.

И Нещото, и то не помогна много.

— Съмнявам се, че вече сте готови да използвате ядрена енергия — каза то след кратък размисъл. — Вземете, та пробвайте първо с вятърни мелници.

Масклин тъкмо приключи с опаковането на покъщнината си — каквато и да беше тя. Всичко се събра в торбата.

— Като тръгнем — обади се той, — ти няма да можеш да говориш, нали? Щото затова ти трябва да пиеш ток.

— Да, точно така ще стане.

— Не можеш ли да ни кажеш накъде да тръгнем?

— Не. Все пак улавям радиовълни, индициращи въздухоплавателна дейност на север оттук.

Масклин се помая.

— Това е добре, нали така?

— Това ще рече, че там има летящи машини.

— И можем да литнем и да летим чак до дома? — попита Масклин.

— Не. Но те могат да бъдат следващата стъпка. Би могло да е възможно да се свържем с кораба. Но първо трябва да подкарате камиона.

— Веднъж да го направим, после всичко ще направим — мрачно заключи Масклин. Погледна с очакване Нещото и тогава с ужас забеляза, че светлинките му гаснат една по една.

— Нещо?!

— Когато успеете, пак ще си говорим — прошушна Нещото.

— Ама нали ти трябва да ни помагаш!

— Предлагам ти да обмислиш по-задълбочено истинското значение на думата „помагам“ — рече кутийката. — Или сте разумни номи, или сте просто умни животни. Вие си изяснете кое от двете сте.

— Какво?

Угасна и последната светлинка.

— Нещо?

Никакъв проблясък. Черната кутийка успяваше да изглежда изключително мъртва и смълчана.

— Ама аз разчитах на тебе да ни помогнеш да се оправим с карането и с всичкото там! И ти ще ме оставиш — ей тъй на?

Ако стана нещо, то беше, че кутийката стана още по-черна. Масклин се оцъкли срещу нея.

После си помисли: То, Нещото, си е много добре. А всеки разчита на мен. Аз няма на кого да разчитам. Чудя се дали и на стария абат не му е било същото? Чудя се как ли го е траял толкова дълго? Все аз всичко трябва да правя, никой нито ще си помисли за мен, нито ще се запита аз какво искам…

Опърпаната картонена врата отскочи настрани и Грима влезе вътре.

Погледна първо помръкналото Нещо, после Масклин.

— Вънка питат за тебе — тихо каза тя. — Какво така е угаснало Нещото?

— Тъкмо ми каза „хайде, довиждане!“ Каза, че нямало да ни помага вече! — изплака Масклин. — Каза, трябвало да докажем, че можем да се оправяме сами и че ще ни проговори чак когато успеем! Какво да правя?!

Знам как бих могъл да се справя, помисли си той. Една думица ми трябва. Някой поне малко да ме разбира. Да ме бе пожалил някой поне малко. Ей, добрата стара Грима, например. Надежден човек е тя.

— Ей това ще правиш! — сряза го тя. — Ще спреш да цивриш ей сегичка, ще се вдигнеш, ще излезеш и ще организираш работите.

— К-к-ка-как…

— Ще изясниш, кое как е! Ще измислиш нов план! Ще командваш хората! Я стига си се офлянквал!

— Ама…

— Вед-на-га! — отсече тя.

Масклин стана.

— Я не ми дръж такъв тон — жално проточи той. — Аз ръководя тук, разбра ли!

Тя стоеше с ръце на кръста и се звереше насреща му.

— Ти де, много ясно — каза тя. — Да съм казала, че не си ти? Всеки знае, че ти ръководиш. Тъй че се измитай оттук и бягай да ръководиш!

Той се помъкна към изхода. Когато минаваше край нея, тя го тупна по рамото.

— И се научи да слушаш какво ти се говори — добави тя.

— А? Какво искаш да кажеш?

— Нещото е нещо като мислеща машина, нали така? Доркас така каза. Е, машините казват точно онова, което мислят, нали така?

— Да, така е, ама…

Ярка триумфална усмивка огря лицето на Грима.

— Е, виждаш ли, то ти е казало „когато“ — поясни тя. — Вземи си помисли малко за това. Можеше и „ако“ да ти каже.

Падна нощта. Масклин си мислеше, че човеците никога няма да си тръгнат. Един от тях, с фенерче и с кутия сечива, доста дълго преглежда бушоните и се рови из жиците в мазето. Сега най-накрая си бе тръгнал и той. Сумтеше през цялото време и накрая тръшна вратата.

След още мъничко лампите в гаража светнаха.

В стените се чу хрущене и после изпод пейките ливна тъмен прилив. Някои от младите номи най-отпред носеха върви и конци, завършващи с куки. Метнаха ги към брезента на камиона. Куките една по една се закачиха за него и номите се изкатериха нагоре.

Други номи донесоха по-дебели върви, вързаха ги в краищата на конците и бавно ги заиздърпваха…

Масклин търчеше край тях, в безкрайната сянка на камиона, към мазния мрак под мотора, където дружината на Доркас вече нагласяше приспособленията си. Самият Доркас бе в кабината и щъкаше между дебелите жици. Нещо изпращя и лампата в кабината светна.

— О-па-а — обади се Доркас. — Я да видим сега каква сме я свършили. Хайде, юнаци! Я да се напънем малко!

Когато се обърна и видя Масклин, той се опита да скрие ръце зад гърба си, после заряза това. И двете бяха напъхани в нещо, което беше — сега Масклин го виждаше добре — пръсти, отрязани от гумени ръкавици.

— А — каза Доркас. — Не забелязах, че си дошъл. Това е малко нещо тайна на занаята, нали разбираш! Токът не минава през гума. И не може да те ухапе през нея.

Група номи метнаха една дълга дървена летва през кабината и започнаха да я връзват за скоростния лост. Доркас бързо се сниши.

— Колко време ще отнеме? — викна Масклин към друга група, която мъкнеше кълбо канап. В кабината сега се носеше бая голяма врява. Във всяка посока се движеха върви и летвички, по начин, който той се надяваше, че се нарича „организиран“.

— Час, да речем — рече Доркас и добави, но без злоба: — Ако не ни се пречкаха разни, и по-рано можеше да свършим.

Масклин кимна, после изследва задната част на кабината. Камионът беше стар, тъй че той намери още една дупка, в която имаше сноп жици и ако ги попритиснеше, в нея можеше да се промъкне и ном. Той пропълзя на открито и намери друга дупка, през която да влезе в каросерията.

Първите номи на борда бяха вмъкнали вътре единия край на тънка летвичка и тя се беше превърнала в подвижно мостче, по което сега се катереха останалите.

Масклин бе сложил за отговорник баба Моркий. Старицата притежаваше вродена дарба да кара разни стреснати хора да правят разни работи.

— Стръмно било, а? — крещеше тя на някакъв дебелак, който беше допълзял до средата на пътя и сега страхливо се клатушкаше там. — На това му викаш стръмно? Хич не е стръмно, че това си е една приятна разходка! Да не искаш АЗ да сляза да те тикам?

Отявлената заплаха го бодна като остен и той изкачи останалата част от пътя почти на бегом. После с благодарност се гмурна сред сенките на товара.

— Най-добре всеки да си намери нещо меко и да полегне — каза Масклин. — Трудно пътуване ще е. И трябва да пратиш всички по-яки номи горе в кабината. Ще ни трябва всеки, който може да се включи, вярвай ми.

Тя кимна, а после се разкрещя по някакво семейство, което беше запречило мостчето.

Масклин погледна надолу към безкрайния поток от хора, катерещи се към камиона. Много от тях залитаха под тежестта на товара си.

Смешно, но сега чувстваше, че е направил всичко, което е могъл. Всичко вървеше като… ами като нещо, което си върви: цък, цък, цък. Или всичко щеше да стане по план, или нямаше. Или номите можеха да работят заедно, или не можеха.

Той си спомни картинката с Гъливер. Сигурно беше измислица — така бе казал Гърдър. В книгите често имаше разни неща, които уж бяха истински, ама всъщност не бяха. Но би било добре да си мисли, че номите могат да останат на едно мнение по даден въпрос достатъчно дълго, за да направят като тия мъници в книжката.

— Е, ами то всичко си върви добре… — колебливо смънка той.

— Сносно — кимна бабата.

— Добра идея е да разберем какво точно има във всичките тия кутии или квото и да е там — осмели се да добави Масклин. — Щото като спрем, може да се наложи да се измъкваме бързо и…

— Казах на Торит да фърли некое око — рече баба Моркий. — Хич не се коси.

— О — смънка Масклин. — Хубаво.

Тук вече нямаше какво да прави.

Той се върна отново в кабината от чиста — е, не досада, защото сърцето му думкаше като тъпан — но от чиста нервозност.

Номите на Доркас вече бяха издигнали дървена платформа над кормилото, точно пред голямото стъкло. Самият Доркас бе слязъл долу на пода и командваше групите, които щяха да карат.

— Така! — кресна той. — Дайте ми… Първа скорост!

— Натисни педала… две, три… — в хор викна отборът от съединителя.

— Отпусни педала… две, три… — кресна отборът от газта.

— Отпусни педала… две, три… — обадиха се като ехо онези на лоста.

— Отпусни педала… две, три, четири! — водачът на отбор „Съединител“ махна приветствено на Доркас. — Скоростта сменена, сър!

— Ужас. Пълен ужас — викна Доркас. — Кво става с тия на газта, бе? Натиснете го тоя педал!

— Извинявай, Доркас — Масклин го потупа по рамото.

— Продължавайте! — изкомандва той. — Или всичко ще е гладко чак до четвърта, или ви убих! Да? Кво? А, ти ли си бил.

— Да бе, аз съм. Почти всички се качиха. Ти кога ще си готов?

— Тия тъпанари НИКОГА няма да са готови!

— О.

— Та затова можем да тръгнем, когато си щеш и да се нагаждаме по време на пътя. Тъй и тъй не можем да се ОПИТАМЕ да караме, като не се движи, нали така?

— Ще пратим още хора да ти помагат.

— О, добре — рече Доркас. — Тъкмо туй ми е притрябвало. Още една камара народ, дето не знае кое му е ляво, кое му е дясно.

— Ти как ще разбираш накъде да караме?

— Със семафор — твърдо каза Доркас.

— Семафор ли?

— Флагови сигнали. Само казвай на моя агент горе на платформата какво искаш и аз ще виждам сигналите му. Ако имахме още една седмица, смятам, че бих могъл да стъкмя нещо като телефон.

— Знаменца — рече Масклин. — Дали вършат работа?

— Ще е по-добре да вършат, а? По-късно ще ги пробваме.

И сега вече беше по-късно. Последните номски алпинисти се бяха изкатерили горе. В каросерията повечето хора се устроиха удобно колкото можаха и сега лежаха с вперени в тъмнината будни очи.

Масклин беше горе на платформата с Ангало, Гърдър и Нещото. Гърдър разбираше от камиони по-малко и от Масклин, но беше по-добре и той да е там, за всеки случай. В края на краищата, крадяха камион на Арнолд Брос (създаден в 1905). Можеше да се наложи някой да обяснява едно-друго. Но що се отнася до Бобо, тук беше отрязал твърдо. Бобо си беше в кабината с всички останали.

И Грима беше горе. Гърдър я беше попитал какво прави там. Тя го бе попитала той какво прави там. После и двамата бяха погледнали Масклин.

— Ще ми помага с четенето — каза той и тайничко въздъхна облекчено. Въпреки всичките му усилия не го биваше много в четенето. Явно имаше някаква цака, дето не можеше да я хване. От друга страна, Грима сякаш го правеше, без да му мисли. Ако мозъкът й избухваше, то явно го правеше по много скришен начин.

Тя лукаво кимна и изправи пред него Правилника за движение по пътищата.

— Ей, това трябва да се прави — несигурно каза той. — Преди да запалите, трябва да погледнете в опле…

— В огледалото — обади се Грима.

— В огледалото. Точно така пише. В огледалото — твърдо каза Масклин.

Той погледна въпросително към Ангало, който сви рамене.

— Нищо не знам за това — обади се той. — Моят шофьор току го поглеждаше, ама знам ли защо.

— Дали трябва да го гледаш по специални причини? Искам да кажа, дали пък не трябва да му направиш някоя муцуна или какво?

— Както ще да е, по-добре всичко да си го вършим по реда — твърдо рече Гърдър. Той посочи с ръка. — Ей там има огледало — горе на тавана.

— Ама че на тъпо място са го сложили — обади се Масклин. Успя да го закачи с една абордажна кука и след като се понапъна, се издърпа горе при него.

— Виждаш ли нещо? — извика Гърдър.

— Само мене си.

— Хубаво, слизай сега. Нали го направи, това е важното.

Масклин се плъзна долу на платформата. Дъските се разклатиха под него.

Грима надникна в „Правилника“.

— После трябва да дадеш сигнал за намеренията си — обади се тя. — Това поне е ясно. Сигналист!

Един от помощниците на Доркас пристъпи напред като че малко несигурно. Държеше внимателно две бели знаменца, насочени надолу.

— Да, сър, мадам? — обади се той.

— Кажи на Доркас — Грима се спогледа с останалите.

— Кажи му, че сме готови за тръгване.

— Извинете МЕ — обади се Гърдър. — Ако е работа на някого да им казва кога сме готови да тръгнем, то това е МОЯ работа. Да сме наясно: аз съм онзи, който нарежда кога да се тръгва — и той изгледа смутено Грима. — Ъъ… Готови сме за тръгване — добави той.

— Тъй вярно, мадам — сигналистът бързо размаха ръце. Нейде отдолу избумтя гласът на инженера:

— Готови!

— Ами… — каза Масклин. — Това е.

— Да — рече Гърдър и се опули срещу Грима. — Нещо да сме забравили?

— Сума ти неща, сигурно — обади се Масклин.

— Тъй и тъй вече е късно — каза Гърдър.

— Да.

— Да.

— Хайде тогава.

— Хайде.

Млъкнаха за миг.

— Ти ли ще командваш или аз? — попита Масклин.

— Чудя се дали да не помоля Арнолд Брос (създаден в 1905) да ни пази и закриля — рече Гърдър. — Така де, ние може и да напускаме Магазина, но това си е негов камион — той се усмихна измъчено и въздъхна. — Ще ми се да ни бе дал някакъв знак — добави той, — да ни покаже, че одобрява онова, което вършим.

— Ей, вие горе, готови ли сте вече? — изкрещя Доркас.

Масклин отиде до ръба на платформата и се надвеси над хлъзгавата релса.

Целият под на кабината беше ном до ном; държаха въжетата в готовност, или чакаха край своите лостове и тегличи. Стояха сред сенките в абсолютна тишина, но всяко лице беше обърнато нагоре — тъй че Масклин сякаш гледаше море от уплашени и развълнувани кълбета.

Той им махна с ръка.

— Пали мотора! — извика и гласът му прозвуча неестествено висок в очакващата тишина.

Той се върна и се вгледа в ярката пустота на гаража. Край отсрещната стена бяха паркирани още няколко камиона, а и две-три от жълтите товарни камиончета стояха там, където ги бяха оставили човеците. Само си помислете, едно време наричаше това място гнездото на камионите! Гараж — точно тази беше думата. Беше невероятно — чувството, което изпитваш от това, че знаеш точните имена на нещата. Чувстваш, че ги контролираш. Беше все едно, сякаш това, да знаеш кое как се казва, по някакъв начин ти служи като лост.

Някъде отпред се дочу бръмчене, а после гръмотевица разклати платформата. Само че гръмотевиците утихват, а това хич и не смяташе.

Моторът беше запален.

Масклин сграбчи релсата, преди да се е изтърсил долу, и усети, че Ангало се вкопчва в ръкава му.

— Винаги бучи така! — успя да надвика той шумотевицата. — След малко ще му свикнеш!

— Добре!

Не беше шум. Беше твърде силно, че да му викаш шум. По-скоро приличаше на втвърден въздух.

— Май е по-добре да се упражним малко! Да му хванем номера! Да кажа ли на сигналиста, че искаме да тръгнем напред много бавно?

Масклин навъсено кимна. Сигналистът се позамисли и размаха знаменцата.

Масклин долавяше отдалеч как Доркас крещи команди. Чу се страхотно стържене, а после един як трус почти го събори от платформата! Успя да се приземи на ръце и колене и погледна Гърдър в лицето. Въпросното лице беше доста уплашено.

— Вървим! — изкрещя Канцеларият.

Масклин се втренчи в предното стъкло.

— Да. И знаеш ли какво? — изкрещя той и скочи като пружинка на крака. — Вървим назад!

Ангало се заклатушка към сигналиста, който беше изпуснал едното знаменце.

— Бавно напред — това казах! Бавно напред! Не назад! Напред!

— Дадох сигнала за „напред“!

— Да, ама вървим НАЗАД! Дай сигнал за „напред“!

Сигналистът напипа флагчето си и замаха като луд.

— Не, не давай сигнал „напред“, дай само „сто…“ — подхвана Масклин.

От далечния край на камиона се чу звук. Единствената уместна дума, за да го назовеш, би била „хруссс“, но тя беше твърде късичка и проста, за да опише гадната бъркотия от метални звуци и труса, който пак хвърли Масклин по корем. Моторът спря.

Екотът заглъхна.

— Съжаляваме-е-е-е — долетя от далечината викът на Доркас. Чуха го да говори нещо на отборите с дуднещ глас. Явно им четеше конско:

— Доволни ли сме? Доволни сме, а? Като казах да придвижите скоростния лост нагоре, наляво и пак нагоре, имах предвид точно нагоре, наляво и пак нагоре, а не нагоре и надясно и нагоре! Ясно?

— Кое „дясно“, сър? Вашето или нашето?

— Което ще да е!

— Не… Ама…

— Няма, „ама“!

— Да… Ама…

Масклин и другите седнаха, а караницата под тях буксуваше насам-натам. Гърдър все още лежеше на дъските.

— Ние наистина вървяхме! — шепнеше той. — Арнолд Брос (създаден в 1905) беше прав! Всичко си върви.

— На мен ми се ще да мръднем и малко по-нататък, ако е съгласен — намуси се Ангало.

— Ей, вие там! — избумтя гласът на Доркас. Звучеше като на развеселен луд. — Тук долу работата нещо се закучи. Сега всичко оправихме. Кажете, когато сте готови!

— Пак ли трябва да гледам в огледалото — ти какво ще кажеш? — попита Масклин Грима. Тя сви рамене.

— Аз бих го пропуснал това — обади се Ангало. — Давай направо да тръгваме. И то колкото се може по-скоро, да ти кажа. Намирисва ми на… на бит-син. Сигурно сме бутнали някое от големите консервища, знам ли…

— Лошо, а? — обади се Масклин.

— Гори — отвърна Ангало. — Само една искричка — и да видиш кво става!

Моторът пак се съживи и нададе рев. Този път мръднаха наистина напред, след малко стържене, и се плъзнаха по пода, докато не застанаха пред голямата стоманена врата. Камионът подрипна леко и спря.

— Ще ми се да се упражня малко в завоите — изкрещя Доркас. — Да позагладя някой ръб!

— Мисля, че да стоим тук хич не е добра идея — намеси се трескаво Ангало.

— Прав си — отвърна Масклин. — Колкото по-скоро се махнем, толкова по-добре. Сигнализирай на Доркас да отвори вратата.

Сигналистът се маеше.

— Не мисля, че имаме сигнал за това — смънка той. Масклин се наведе над релсата.

— Доркас!

— Да?

— Отвори вратата! Трябва да се махаме! Веднага!

Далечната фигура допря длан до ухото си.

— Кое?

— Казах, отваряй вратата! Спешно е!

Доркас май известно време обмисляше това, а после вдигна мегафона си:

— Ще ми се смееш, ако ти кажа това.

— Какви ги разправя? — обади се Грима.

— Щели сме да му се смеем — обясни Ангало.

— О. Добре де.

— Казвай! — изкрещя Масклин. Отговорът на Доркас се загуби сред моторния джангър.

— Кво? — изкрещя Масклин.

— Кво?

— Ти кво каза?

— Казах, че в целия тоя юруш съвсем забравих за вратата!

— Кво каза? — попита Гърдър.

Масклин се извърна и погледна вратата. Доркас много се бе гордял с това, как е успял да направи отварянето й невъзможно. Сега изглеждаше извънредно затворена. Ако нещо без лице можеше да изглежда самодоволно, то тъкмо тази врата бе успяла.

Той се обърна, крайно вбесен, а също и крайно навреме, за да види как вратичката, която водеше към останалата част на Магазина, леко се открехва. Там, зад малкото кръгче бяла, режеща светлина, имаше някой.

— Ужасният му фенер — мярна се в ума на Масклин. Беше Рязко Смъкнати Цени.

Масклин усети, че мислите му потекоха много отчетливо и много бавно.

— Той е просто човек — гласяха те. — Нищо страшно няма. Просто човек, а и името му го пише на значката, в случай че забрави кой е — като ония женски човеци в Магазина, дето се казват „Трейси“ или „Шарън“, или „Мисис Дж. И. Уилямс, Отговорник“. Че това си е добрият стар „Охрана“. Той живее долу в котелното и пие чай. Чул е шума. Дошъл е да види какво го вдига. Което ще рече — нас.

— О, не — прошепна Ангало, докато фигурата кръстосваше с клатушкане пода. — Видя ли какво има в устата му?

— Това е цигара. Виждал съм и при други човеци. И какво? — рече Масклин.

— Запалена е — каза Ангало. — Мислиш ли, че тя въобще може да подуши тоя бит-син?

— И какво ще стане, ако и той се запали? — попита Масклин. Подозираше, че знае отговора.

— Вика „буффф!“ — отвърна Ангало.

— Само „буффф“?

— „Буффф“ е достатъчно.

Човекът се приближи. Сега Масклин различаваше очите му. Човеците не ги биваше много да забелязват номите дори когато те стояха неподвижно, но дори и човек би се позачудил защо камионът сам се разхожда из гаража посред нощ.

Охрана стигна до кабината и бавно се протегна към дръжката. Фенерът му освети вътрешността през страничното стъкло и в този миг Гърдър се надигна, треперещ от гняв.

— Махни се оттук, сатана! — изкрещя той, сякаш в светлината на прожектор. — Подчини се на заповедите на Арнолд Брос (създаден в 1905)! Тук Не Се Пуши! Изходът е там!

Лицето на човека се разпълзя в бръчки на дълбоко смайване и тогава, бавно като облаците, носещи се по небето, го покри паниката. Той пусна дръжката, обърна се и — доколкото го можеше един човек — се понесе с бясна скорост към вратичката. И докато си се носеше, горящата цигара падна от устата му, преобърна се във въздуха — и пак, и пак — и бавно се спусна на пода.

Масклин и Ангало се спогледаха. После погледнаха сигналиста.

— Давай! — изкрещяха те.

Миг по-късно целият камион се затресе, а отборите бодро подхванаха сложния процес с превключването на скорост. После той мръдна напред.

— Бързо! Бързо, казах! — изкрещя Масклин.

— Какво става? — изкрещя и Доркас. — Ами вратата?

— Ще я отворим! Ще я отворим!

— Как?

— Е, не изглеждаше много дебела, нали?

За човеците светът на номите е забързан свят. Номите живеят толкова бързо, че нещата, които се случват покрай тях, им изглеждат бавнички, тъй че камионът сякаш бавно се понесе по пода, издрала по рампата и съвсем безгрижно фрасна вратата. Последва протяжен грохот и шум от раздиращ се метал, нещо изстърга по покрива на кабината — и изведнъж вече нямаше никаква врата, а само мрак, целият набучен със светлини.

— Наляво! Тръгвайте наляво! — изкрещя Ангало.

Камионът бавничко се размота, мързеливо трясна някаква стена и лекичко се изтърколи по улицата.

— Давай! Не спирай! Сега направо!

Ярка светлина за миг проблесна върху отсрещната стена. И после зад тях нещо рече „буффф“.

13.

I. И рече Арнолд Брос (създаден в 1905): Всичко Свърши.

II. Всички Завеси, Килими, Спални, Бельо, Играчки, Шапки, Галантерия, Железария, Електроматериали.

III. Всички стени, подове, тавани, асансьори, движещи се стълби.

IV. Всичко Си Върви.

Из „Книга на номите“

Изходи, Глава 3, стихове I–IV

По-късно, когато се стигна до написването на следващите глави от „Книга на номите“, писаха, че краят на Магазина започнал с „бам!“ Това не е вярно, но го писаха така, защото „бам!“ звучи по-впечатляващо. Всъщност звукът на кълбото от жълтооранжев огън, което се изтърколи от гаража, помело останките от вратата, приличаше повече на онзи, с който гигантско куче лекичко си прочиства гърлото.

Буффф.

По онова време номите не бяха в подходящо положение да му обърнат голямо внимание. Повече ги засягаха шумовете от разни други неща, които почти се блъскаха в тях.

Масклин беше подготвен за другите превозни средства по шосето. В „Правилника за движение по пътищата“ пишеше сума ти неща във връзка с тях. Много беше важно да не се блъскаш в тях. Онова, което го тревожеше, беше, че те явно бяха страшно навити да се блъскат в камиона. Издаваха продължителни мучащи звуци — като болни крави.

— Малко наляво! — кресна Ангало. — После надясно — само на косъм, после давай направо!

— Косъм ли? — провлече сигналистът. — Май не знам никакъв знак за косъм. Можем ли…

— По-бавно! Сега малко наляво! Трябва да минем от другата страна на пътя!

Грима надникна над „Правилника за движение по пътищата“.

— Ние СМЕ от дясната страна!

— Да, ама на нас трябва да ни се пада отляво!

Масклин навря пръст в страницата пред себе си.

— Тук пише, че трябва да покажем раз… разбиване…

— Разбиране — измърмори Грима.

— Разбиране спрямо останалите на шосето. — Един трус го метна по очи. — Това пък какво беше?

— Това бяхме ние, когато се качихме на бордюра! Надясно! Дясно!

Пред погледа на Масклин се мярна ярко осветена витрина — само миг, преди камионът да се вреже в нея странично и да тупне пак на шосето под душ от стъкълца.

— Сега наляво! Наляво! Сега надясно! Надясно! Направо! Наляво! Ляво казах! — Ангало се беше оцъклил срещу объркания пейзаж от светлини и силуети пред тях.

— Тук има друго шосе — обади се той. — Наляво! Ляво, бе! Много, много ляво! Още по-ляво!

— Има знак — опита се да помогне Масклин.

— Ляво! — изцвърча Ангало. — Сега надясно. Дясно! Дясно!

— Че нали беше ляво — изрепчи му се сигналистът.

— Ама сега е дясно! Още по-дясно! Сега малко на чорчик!

— Нямаме сигнал за…

Този път „буффф“ не вършеше работа. Съвсем определено „бам“ си беше. Камионът се трясна в една стена, изора в нея бразда под дъжд от искрички, намърда се в една купчина кофи за боклук и спря.

Последва тишина — ако не смятаме „пссссс“ и „тънн! тънн!“, които от време-навреме се чуваха от мотора.

После от тъмнината дойде гласът на Доркас — бавен и заплашителен:

— Имате ли нещо против да ни кажете на нас тук долу — каза той, — какво правите вие там горе?

— Ще трябва да измислим по-добър начин за каране — извика в отговор Ангало. — И… фаровете. Там някъде трябва да има копче за фаровете.

Масклин с мъка се вдигна на крака. Оказа се, че камионът е заседнал в тъмна, тясна уличка. Никаква светлинка отникъде.

Той помогна на Гърдър да стане и го поизтупа. Канцеларият изглеждаше доста объркан.

— Стигнахме ли? — попита той.

— Не съвсем — отвърна Масклин. — Спряхме да… такова… да уточним някои неща. Докато те се уточняват, по-добре ние да отидем отзад и да проверим дали хората са добре. Сигурно доста са се паникьосали. Грима, и ти идваш с нас.

Те се закатериха надолу и оставиха Ангало и Доркас да си крещят колкото си искат за каране, фарове, ясни инструкции и за необходимостта и трите изброени неща да са си на мястото.

Отзад дърдоренето на различни гласове се смесваше с бебешки рев. Някои номи се бяха понатъртили от лашкането насам-натам, а баба Моркий връзваше с шина счупения крак на ном, който бил затиснат от падаща кутия при удара в стената.

— Зорът е малко по-голем от миналия път — сухо изкоментира тя, докато връзваше на възел превръзките. — Що спряхме?

— Само да доизясним едно-друго — отвърна Масклин, като се опитваше да изглежда по-бодър, отколкото беше. — Скоро пак ще тръгнем. Сега обаче всеки знае какво може да очаква — той се вторачи в мрачната, изпълнена със сенки дълбочина на камиона и любопитството му го надви. — Докато чакаме, ще хвърля едно око навън — каза той.

— Какво те прихвана? — обади се Грима.

— Ами, такова де, да поогледам — неловко смънка Масклин. После сръга Гърдър. — Хайде с мен.

— Кво? Навънка? Аз ли? — Канцеларият изглеждаше ужасѐн.

— Рано или късно все ще ти се наложи. Защо не сега?

Гърдър се поколеба, после сви рамене.

— Ще можем ли да видим Магазина — той облиза сухите си устни, — от… от Навънка?

— Сигурно. Всъщност не сме се отдалечили много — отвърна Масклин колкото можа по-дипломатично.

Група номи им помогна да се прехвърлят през борда и те бавно се спуснаха надолу — върху онова, което Гърдър със сигурност би нарекъл под. Беше влажно и във въздуха трептеше тънка мъглица. Масклин пое дълбоко дъх. Ей това беше навън. Истински въздух — с лека хладинка. Миришеше на свежест, а не така, сякаш че хиляди номи са го дишали преди него.

— Пуснали са пръскачките — каза Гърдър.

— Кое?

— Пръскачките. Има ги по тавана, нали знаеш, за в случай на пожа… — сепна се и погледна нагоре. — Олеле! — допълни той.

— Искаш да кажеш, дъждът ли? — каза Масклин.

— Олеле!

— Това е просто вода, която пада от небето — обясни Масклин. Усети, че очакват нещо повече от него. — Мокър е — добави той, — и се пие. Дъжд. Не ти трябва остра глава. Той така и така се стича по тебе.

— Олеле!

— Добре ли си?

Гърдър трепереше.

— Няма покрив! — изстена той. — И е… толкова… голямо!

Масклин го потупа по рамото.

— Разбира се, всичко това е ново за тебе — успокои го той. — Не трябва да се тревожиш, ако нещо не ти е ясно.

— Ти тайничко ми се смееш, нали? — смънка Гърдър.

— Всъщност не. Знам какво е да те е страх.

Гърдър се стегна.

— Страх ли? Мене да ме е страх? Я стига глупости. Съвсем наред съм си — възрази той. — Само съм малко… ъъ… изненадан. Аз… ъъ… не очаквах да е чак толкова, чак толкова, чак толкова навънкашно. Сега вече посвиквах с него и ми е много по-добре. Ами, такова. Значи така изглежда — той обърна думата около езика си, сякаш беше лапнал бонбон. — Навънка. Толкова, значи, е голямо. Това ли е всичкото, или има още?

— Колкото щеш — каза Масклин. — Там, където живеехме, нямаше нищо друго освен „навън“ — от единия край на света, та чак до другия.

— О — смутолеви Гърдър. — Е, мисля, че има достатъчно навън, за да продължим. Много добре.

Масклин се обърна и погледна нагоре, към камиона. Беше се набил почти като клин в една тясна уличка, затънала в боклук. В единия й край имаше голям трап.

Другият й край — далечният — цял сияеше под ярките улични лампи в дъжда. Докато Масклин гледаше, край тях прошумоля кола с мигаща синя лампа отгоре. Тя пееше. Той не можа да се сети за друга дума, с която би могъл да опише този звук.

— Ама че странно — каза Гърдър.

— Понякога и у дома ги виждахме — рече Масклин. Всъщност на него тайничко много му харесваше, след всичкото това изминало време, да бъде онзи, който знае, кое какво е. — По магистралата вървяха такива. Иии — иии — ууу — иии — ууу. Мисля, че така карат хората да се отместят.

Те пропълзяха по уличката и проточиха шии иззад ъгъла на тротоара — тъкмо когато още една виеща кола профуча край тях.

— О, Изобилен Пазарлък! — отрони Гърдър и затисна уста с ръце.

Магазинът гореше.

Пламъците плющяха от горните прозорци като завеси на вятъра. Гъст облак дим меко се издигна над покрива и се възправи като тъмна колона сред дъждовното небе.

Това бе Последната разпродажба на Магазина. Голяма Разпродажба на специално подбрани искри и пламъци за всеки джоб.

По улицата под него се блъскаше тълпа човеци. Имаше два-три камиона със стълби на тях. Изглежда, сякаш пръскаха сградата с вода.

Масклин метна кос поглед на Гърдър. Чудеше се какво ли ще направи старият ном. Всъщност той прие всичко много по-добре, отколкото би повярвал Масклин, но щом отвори уста, гласът му прозвуча като курдисан — все едно, че се насилваше да говори с равен тон.

— Не… не е както си го представях — проскърца той.

— Не е — съгласи се Масклин.

— Ние… ние сме се измъкнали тъкмо навреме.

— Да.

Гърдър се прокашля. Все едно бе провел дълъг дебат със себе си и най-накрая беше стигнал до решение.

— Благодарение на Арнолд Брос (създаден в 1905) — каза той твърдо.

— Моля?

Гърдър се взря в очите на Масклин.

— Ако Той не беше те извикал в Магазина, още да сме си там вътре — каза той. С всяка дума звучеше все по-уверено.

— Но… — Масклин млъкна. Нямаше никакъв смисъл в това. Ако не бяха тръгнали, нямаше да има пожар. Или пък щеше да има? Кой знае, може ли да бъдеш сигурен? Може пък от кофите с пожар да е изскочил някой пожар. По-добре да не се препира. Има някои неща, за които хората хич не обичат да спорят — помисли си той. Всичко това беше много озадачаващо.

— Смешна работа е, че оставя Магазина да изгори — рече той.

— Не му се налагаше да го оставя — каза Гърдър. — Има пръскачки, пък и ония специалните работи, дето карат огъня да излиза през тях. Пожарни изходи — тъй им викат. Но той остави Магазина да изгори, защото той вече не ни е нужен!

Целият горен етаж рухна сам навътре. Чу се грохот.

— Толкоз със Счетоводния отдел — обади се Масклин. — Надявам се, че всички човеци са се измъкнали навън.

— Какви човеци?

— Знаеш кои. Нали видяхме имената им по вратите: Заплати, Счетоводство, Персонал, Генерален Директор… — заизрежда Масклин.

— Сигурен съм, че Арнолд Брос (създаден в 1905) е уредил въпроса — каза Гърдър.

Масклин сви рамене. И видя — силует сред светлината на пожара — Рязко Смъкнати Цени. Тази шапка нямаше как да я сбъркаш. Дори държеше фенера си и беше потънал в разговор с други човеци. После леко се извърна и Масклин видя лицето му. Изглеждаше страшно ядосан.

А изглеждаше и съвсем като човек. Без ужасната лампа, без нощните сенки в Магазина, Рязко Смъкнати Цени си беше просто човек като другите.

От друга страна…

Не, много сложно ставаше. А имаше и по-важни неща за вършене.

— Хайде — каза той. — Да се връщаме. Мисля, че трябва да стигнем възможно най-далече колкото се може по-бързо.

— Ще се помоля на Арнолд Брос (създаден в 1905) да ни води и да ни показва пътя — натърти Гърдър.

— Да, добре — каза Масклин. — Добра идея. Защо пък не? Само че сега наистина трябва да…

— Не гласи ли Табелата му: „Ако не виждате онова, което търсите, моля, попитайте?!“ — каза Гърдър.

Масклин го сграбчи здраво за ръката. На всеки му трябва по нещо, помисли си той. Пък и знае ли ном.

— Дърпам тая връв — посочи Ангало конеца, който се спускаше от рамото му и се губеше в дълбините на кабината, — и водачът на кормилната бригада за въртене наляво ще разбере, че искам да завия наляво. Конецът е вързан за ръката му. А пък този, другият, стига до дясната бригада. Така че няма да ни трябват толкова много сигнали, а Доркас ще може да се съсредоточи върху скоростите или каквото и да е там. Спирачки и прочее. В края на краищата — добави той, — когато искаме да спрем, не винаги можем да разчитаме, че ще се изпречи някоя стена, та да се блъснем в нея.

— Ами фаровете? — попита Масклин.

Ангало разцъфна в усмивка.

— Дай сигнал за фаровете — изкомандва той на нома със знаменцата. — Ето какво направихме: вързахме конци на копчетата…

Нещо изщрака. Голяма метална бариера се задвижи напреки на предното стъкло, като избърсваше капките. Известно време я гледаха втренчено.

— Всъщност не осветява много-много, нали? — обади се Грима.

— Объркали сме копчето — измърмори под носа си Ангало. — Дай сигнал да оставят така чистачките, ама да включат и фаровете.

Под тях се чу сподавен шум от караница, после нещо пак изщрака. Кабината веднага се изпълни с унилия тътен на човешки глас.

— Всичко е наред — каза Ангало. — Това е просто радиото. Само че не са ФАРОВЕТЕ, така му кажете на Доркас.

— Знам какво е радио — обади се Гърдър. — Няма какво да ми обясняваш какво е радио.

— И какво е тогава? — попита Масклин. Той не знаеше.

— Само за двайсет и девет и деветдесет и пет. С допълнителни батерии — занарежда Гърдър. — С дълги вълни, УКВ и автореверс на касетата. Изгодно Предложение — Няма да се Повтори.

— Дълга вълна, у кафе и авто-ревер? — попита Масклин.

— Да.

Гласът от радиото продължаваше да дудне:

… лемия пожар в историята на града. Пожарникари дойдоха чак от Нюпшун. Междувременно полицията издирва един от камионите на Магазина, видян за последен път да го напуска точно преди…

— Фаровете. Фаровете. Третото конче поред — започна да нервничи Ангало. След пауза от няколко секунди уличката пред камиона изведнъж се окъпа в бяла светлина.

— Трябваше да са два, ама единият се счупи, когато тръгвахме от Магазина — каза Ангало. — Е, какво, готови ли сме?

— … всеки, който види това превозно средство, да се обади в полицията на Граймторп на теле…

— И изключи радиото — добави Ангало. — Това мучене ми лази по нервите.

— Ще ми се да можехме да го разбираме — каза Масклин. — Сигурен съм, че са доста интелигентни, ама като не им разбираме… — Той кимна към Ангало. — Добре. Да тръгваме.

Този път сякаш беше много по-добре. Камионът издрапа криво-ляво покрай стената, после изведнъж литна плавно като волна птичка по тясната уличка — към светлините в далечния й край. Щом камионът излезе извън мрачните стени, Ангало изкомандва да натиснат спирачките и машината спря — само с лек подскок.

— Накъде? — попита Ангало. Масклин го погледна като ударен с мокър парцал.

Гърдър затършува из тефтера.

— Зависи за къде сме тръгнали — поясни той. — Търси табели, на които пише… ъъ… Африка. Или, да речем, Канада.

— Има някаква табела — Ангало се вторачи в нея през дъжда. — Пише „Център“. После има една стрелка и пише — и той метна бърз поглед, — „Етно…“

— „Еднопосочна улица“ — измърмори Грима.

— „Център“ май не звучи като много добра идея — каза Масклин.

— Май и на картата не мога да го намеря — обади се Гърдър.

— Тогава ще тръгнем в другата посока — каза Ангало и дръпна един конец.

— Пък и за Еднопосочната улица не знам — рече Масклин. — Мисля, че по нея трябва да вървиш само в едната посока.

— Ама ние точно това правим — каза самодоволно Ангало.

Камионът се изтърколи по страничната улица и старателно се чукна о тротоара.

— Дай на втора — каза Ангало, — и още малко газ.

Една кола, която се движеше срещу камиона, бавно сви край него. Клаксонът й звучеше — поне за ушите на номите — като отчаяния вой на сирена в мъглата.

— Такива шофьори хич не трябва да ги пускат по пътищата — рече Ангало. Чу се тежко „туп“ и останките от една улична лампа хвръкнаха във въздуха.

— Я гледай какви идиотщини са набучили но шосето — добави той.

— Помни, че трябва да показваш разбиране към другите на шосето — свирено изръмжа Масклин.

— Че аз нали показвам? Не се блъскам в тях, нали? — отвърна Ангало. — Какво изхрущя така?

— Май някакви храсти — каза Масклин.

— Видя ли какво искам да ти кажа? Що слагат такива работи по шосето?

— Мисля, че шосето май ти се пада малко по-отдясно — каза Гърдър.

— И се мести на всичкото отгоре! — начумери се Ангало и леко подръпна дясната връв.

Беше почти полунощ — а Граймторп не е кой знае колко оживен, след като се стъмни. Ето защо никой не се буташе да се блъска в камиона, докато той се плъзна по шосе „Олдърман Сърли“, зави и изрева по булевард „Джон Ленън“ — огромен, жълт и бая поочукан под жълтеникавата тенекиена светлина. Дъждът беше спрял, но през шосето се кълбяха вълма от рехава мъгла.

Беше почти мирно и тихо.

— Надясно, трета скорост — изкомандва Ангало, — и малко по-бързо. Каква е тази табела, дето се задава пък сега?

Грима и Масклин изпружиха вратове.

— Май пише нещо като „Пътят ни работи“ — озадачено каза Грима.

— Добре звучи. Ей, вие долу, я дайте малко газ.

— Да, ама — обади се Масклин, — защо ще го пишат? Искам да кажа, разбирам да бяха написали „Пътят не работи“. Ама защо ще пишат, че работи?

— Сигурно значи, че вече няма да слагат по него разните му там бордюри, лампи и храсти — каза Ангало. — Може би…

Масклин се наведе над ръба на платформата.

— Спри! — изкрещя той. — Спри колкото можеш!

Бригадата на спирачния педал погледна нагоре в почуда, но се подчини. Чуха се писък на гуми, крясъци на изхвърлени напред номи и, накрая, много хрущене и трещене откъм предната част на камиона, докато той се плъзгаше през разнообразни бариери и конуси.

— По-добре ще е — обади се Ангало, когато камионът най-накрая спря, — да има някоя свястна причина за всичко това.

— Ударих си коляното — изхленчи Гърдър.

— Няма вече шосе — просто каза Масклин.

— Много ясно, че има — озъби се насреща Ангало. — Ние нали сме на него?

— Погледни надолу. Дотук беше. Просто погледни надолу — каза Масклин.

Ангало се втренчи в пътя пред тях. Най-интересното беше, че пътят го нямаше. После се обърна към сигналиста.

— Ще може ли, ако обичаш, само мъничко така назад? — каза той с тихичък гласец.

— На косъм ли? — попита сигналистът.

— Я не се занасяй — каза Ангало.

Грима също се беше втренчила в ямата на шосето. Беше голяма. И дълбока. От дълбините й стърчаха няколко тръби.

— Понякога — каза тя, — си мисля, че човеците въобще не знаят как точно се използват думите.

Докато камионът внимателно се отдалечаваше от ямата на заден ход, след като потроши едно-друго и премина по тревата — и докато пътят отново се разчисти, Грима прелисти пак „Правилника“.

— Време е да си имаме едно наум за това — каза тя. — Не можем да приемаме, че всяко нещо означава онова, което гласи. Тъй че нека караме по-бавно.

— Съвсем безопасно си карах — нацупено каза Ангало. — Не е моя грешка, че все накриво върви.

— Тогава карай бавно.

Взираха се смълчани в търкалящия се под тях път.

Отпред цъфна друг знак.

— „Въртележка“ — каза Ангало. — И отдолу е нарисуван кръг. Добре. Някакви идеи?

Грима отчаяно запрелиства „Правилника“.

— Веднъж видях нарисувана въртележка — обади се Гърдър. — Ако това може да ни е от помощ. Имаше я в „Отиваме на панаир“. Голямо блестящо нещо и по него има много позлата и кончета.

— Сигурна съм, че не става въпрос за това — промърмори Грима, докато трескаво обръщаше страниците. — Сигурна съм, че тук имаше нещо подобно, някаква…

— Позлата, а? — каза Ангало. — Във всеки случай, сигурно лесно ще я забележим. Мисля — той хвърли поглед към Грима, — че може да пуснем малко трета скорост…

— Точно така, мистър Ангало, сър — рече сигналистът.

— Позлатени коне не виждам — каза Масклин. — Да знаете, не съм съвсем сигурен…

— И трябва да се чува бодра музика — добави Гърдър, доволен, че и той има някакъв принос.

— И бодра музика не чу… — започна Масклин.

Чу се продължително изсвирване на клаксон. Шосето свърши и го смени насип, покрит с храсталак. Камионът го изкачи с рев, всичките му колела изведнъж се откъснаха от земята, после той тупна от другата страна на въртележката и продължи още малко по отсрещния път, като залиташе насам-натам. Повървя и спря.

В кабината отново настъпи тишина. После някой изхленчи.

Масклин допълзя до ръба на платформата и се вгледа в уплашеното лице на Гърдър, който висеше отдолу.

— Какво стана? — изхлипа той.

Масклин го изтегли горе, където нямаше нищо страшно, и го поизтупа.

— Мисля — каза той, — че макар табелите да казват онова, което искат, онова, което казват, не е онова, което искат да кажат.

Грима се измъкна изпод „Правилника“. Ангало размота от себе си вървите и откри, че гледа право в бясната й смръщена физиономия.

— Ти — каза тя, — си пълен идиот. И си се вманиачил по скоростите! Що не СЛУШАШ какво ти се говори?!

— Я не ми дръж такъв език! — разтрепери се Ангало и заотстъпва. — Гърдър, кажи й, че не може да ми държи такъв език!

Гърдър седеше на ръба на платформата и трепереше.

— Що се отнася до мнението ми в момента — каза той, — тя може да ти вика както си иска. Карай, момичето ми.

Ангало му метна кръвнишки поглед.

— Виж го ти! Нали ти ги разправяше ония за златните коне! Аз нещо не ги видях тия златни коне! Някой да е видял златен кон? Тоя се раздрънка за златни коне и ме обърка…

Гърдър му се закани с пръст.

— Я не ми викай „тоя“… — започна той.

— А ти не ми викай „момичето ми“ с тоя тон! — изпищя Грима.

Из дълбините долетя гласът на Доркас.

— Не че искам да ви прекъсвам — каза той, — ама ако това се повтори още веднъж, тук долу има хора, които много, ама много ще се ядосат. Ясен си съм?

— Просто малък проблем с кормуването — извика Масклин с бодър глас. После се обърна към другите.

— Вижте сега какво — каза той кротко. — Тия караници трябва да спрат. Натъкнем се на някакъв проблем — и веднага започваме да се дърлим. Не е разумно.

Ангало изпухтя.

— Съвсем добре си вървеше всичко, ама той…

— Млък!

Те се оцъклиха срещу него. Той трепереше от гняв.

— Ох, как ми писнахте всички! — изкрещя. — Срам ме е заради вас! Толкова добре се справяхме! Не съм си загубил толкова време в опити да накарам това да стане, за да ми го провали някакъв си… някакъв си КОРМИЛЕН КОМИТЕТ! Я всичките да ставате и да накарате чуй чудо пак да тръгне! Там отзад има цяла каросерия номи! Те зависят от вас! Разбрахте ли ме?

Те се спогледаха. Надигнаха се сконфузено. Ангало дръпна вървите. Сигналистът оправи знаменцата си.

— Хм-хм — каза Ангало. — Мисля… такова, мисля, че малко първа скорост ще дойде добре тука, някой да има възражения?

— Добра идея. Давай — каза Гърдър.

— Само внимавай — добави Грима.

— Благодаря — учтиво рече Ангало. — ТИ съгласен ли си, Масклин? — добави той.

— М-м? А, да. Да. Чудесно, Давай.

Поне сгради вече нямаше. Камионът бръмчеше по пустия път. Едничкият му останал здрав фар разпръскваше бяло сияние в мъглата. Една-две коли ги пресрещнаха от другата страна на шосето.

Масклин знаеше, че скоро трябва да потърсят къде да спрат. Трябваше да има някакъв покрив и да е далеч от човеците — ама не много далече, защото той беше доста уверен, че има още сума ти неща, които ще потрябват на номите. Може би отиваха на север, но ако вървяха точно натам, то си беше чист късмет.

И точно в този момент — уморен, ядосан и когато много-много не обръщаше внимание на гледката пред себе си — видя Рязко Смъкнати Цени.

Нямаше никакво съмнение. Човекът се беше изправил насред пътя и размахваше фенера си. До него имаше кола със синя мигаща светлина на покрива.

И другите го бяха видели.

— Рязко Смъкнати Цени! — изхленчи Гърдър. — Ей го там, пред нас!

— Дай газ — мрачно каза Ангало.

— Какво смяташ да правиш? — попита Масклин.

— Ще проверя как фенерът му може да се сбори с камион! — промърмори Ангало.

— Не можеш да постъпиш така! Не можеш да газиш хората с камиони!

— Това е Рязко Смъкнати Цени — каза Ангало, — а не хора!

— Той е прав — обади се Грима. — ТИ каза, че сега не трябва да спираме!

Масклин сграбчи вървите и рязко дръпна едната. Камионът се извъртя встрани точно когато Рязко Смъкнати Цени изпусна фенера си и със забележителна скорост се метна в храсталака. Чу се „бам!“ — каросерията се бе ударила о колата. После Ангало отново хвана вървите и подкара камиона по нещо, което можеше да се нарече и права линия.

— Не трябваше да го правиш — каза той кисело.

— Да сгазиш Рязко Смъкнати Цени си е нещо съвсем редно, нали, Гърдър?

— Абе, таквоз… — Гърдър погледна сконфузено Масклин, — … всъщност, не съм много сигурен, че беше точно Рязко Смъкнати Цени, да ти кажа. Първо, дрехите му бяха по-тъмни. Пък и тая кола с лампата…

— Да, ама имаше остра шапка и ужасен фенер!

Камионът се блъсна в насипа, отнесе голяма буца пръст и пак връхлетя върху шосето.

— Ама както и да е — каза доволно Ангало, — всичко това вече е зад гърба ни. Оставихме Арнолд Брос (създаден в 1905) там, в Магазина. Тия работи повече не ни трябват. Не и Навънка.

Макар че в кабината беше шумно, тези думи предизвикаха някаква особена, тяхна си тишина.

— Ама то си е вярно — защити се Ангало. — И Доркас така мисли. И много от по-младите — също.

— Ще видим — каза Гърдър. — Както и да е, подозирам, че щом Арнолд Брос (създаден в 1905) някога е бил някъде, то той е навсякъде.

— Какво искаш да кажеш с това?

— И аз не съм много сигурен. Трябва да помисля доста върху него.

Ангало изпухтя.

— Ами мисли си тогава. Само че аз не вярвам. То вече не важи. Изобилен Пазарлък да се обърне срещу мен, ако не съм прав — добави той.

С ъгъла на окото си Масклин съзря синя светлина. Над колелата на камиона имаше огледала и — нищо че едното беше строшено, а другото — изкривено — те все пак един вид вършеха работа. Светлината идваше иззад камиона.

— Който и да е, той ни преследва — меко каза той.

— Чувате ли — „ии-уу, ии-уу…“ — обади се Гърдър.

— Мисля — продължи Масклин, — че е добра идея да се махаме от това шосе.

Ангало се огледа.

— Храсталакът е много гъст — отбеляза той.

— Не, исках да кажа — на друго шосе. Можеш ли да го направиш?

— Готово. Без проблеми. Ей, той се опитва да ни задмине! Брей, че куражлия! Ха! — камионът рязко залитна встрани.

— Да можехме да отворим прозорците — добави той. — Един от шофьорите, които наблюдавах, щом някой почнеше да му бибипка отзад, размахваше ръка от прозореца и крещеше разни работи. Мисля, че трябва да се прави ей така — той размаха ръка нагоре и изкрещя „Ти-еа-мааа“.

— Не се притеснявай за това. Просто намери друго шосе, някое по-тесничко — успокои го Масклин. — Ей сега се връщам.

Той се смъкна по клатушкащата се стълба при Доркас и неговите хора. В момента не правеха нищо кой знае какво, само кормилните бригади леко подръпваха кормилото, но онези на газта здраво натискаха педала. Много номи седяха и се опитваха да се отпуснат. Когато Масклин дойде при тях, го посрещнаха с разпокъсана весела врява.

Доркас седеше сам встрани и драскаше нещо на парче хартия.

— А, ти ли си — каза той. — Как върви, добре ли е сега? Свършиха ли се нещата за блъскане?

— Мисля, че е кола. С човеци вътре.

Доркас се почеса по брадичката.

— И какво искаш от мен?

— Нали използва нещо, за да срежеш жиците на камиона и той да не може да върви — каза Масклин.

— Клещи. И какво, тия клещи?

— Още ли са у тебе?

— О, да. Само че трябват двама номи да ги използват.

— Тогава ще кажа и на някой друг — и Масклин разказа на Доркас какво е намислил.

Старият ном го изгледа с нещо, подобно на възхищение, но после поклати глава.

— Никога няма да стане — каза той. — Нямаме време. Инак е чудесна идея все пак.

— Но ние сме толкова по-бързи от човеците! Ще го направим и ще сме се качили на камиона, преди те въобще да разберат нещо!

— Хммм — Доркас се усмихна гадничко. — Ти идваш ли?

— Да. Аз… ъъ… не съм сигурен, че номи, които никога не са излизали вън от Магазина, ще се справят.

Доркас стана и се прозя.

— Абе, ще ми се да го пробвам тоя „свеж въздух“ — каза той. — Много бил полезен, разправят.

Ако имаше някой, който да наднича през плета към този обвит с мъглица селски път, щеше да види един камион, който гърми по него с далеч не безопасна скорост.

Сигурно щеше да си помисли: Това превозно средство е доста необичайно. Май е изпозагубило сума ти неща от онези, дето трябва да ги има, като например един фар, броня и повечето от боята от едната си страна, и е подбрало оттук-оттам други неща, дето не трябва да ги има, като например по някое храстче и лист ръждясала ламарина.

Може би щеше да се позачуди защо на дръжката на едната му врата виси табелка „Пътни работи“.

И със сигурност идеше да се позачуди защо ей тъй, както си трополеше, взе, че спря.

Полицейската кола подире му спря доста по-внушително сред дъжд от чакъл. Двама души почти изпаднаха от нея и изтичаха към камиона, като зарязаха вратите отворени.

Ако наблюдателят разбираше човешки език, сигурно щеше да чуе как някой каза следното: „Хубаво, мой човек, тва беше за неска“ и после: „Де се дяна тоя? Тука, вътре, има само една камара въжета!“ А после друг глас щеше да добави: „А на бас, че се е изнизал и се е юрнал през ливадите.“

И докато ставаше всичко това, и докато полицаите вяло ръчкаха из плета и святкаха с фенерите си из мъглата, двойка много, ама много дребнички сенки изтърча изпод каросерията на камиона и изчезна под колата. Движеха се много бързо — като мишки. И, също като на мишки, гласовете им бяха тънки и пискливи и бърбореха адски бързо.

Мъкнеха чифт клещи.

Няколко секунди по-късно те се шмугнаха обратно. И почти веднага щом изчезнаха под камиона, той запали.

Мъжете се разкрещяха и се втурнаха към колата.

Но вместо тя да разбуди с рев мъгливата нощ, се чу само „брр, бррр, бррр“.

След малко единият излезе и вдигна капака.

Докато камионът изчезваше в мъглата и единствената му задна светлина бавно помръкваше, човекът коленичи, бръкна под колата и извади цяла шепа прилежно накълцани жици…

Това би видял наблюдателят. Всъщност, единствените наблюдатели бяха двойка крави и те нищо не разбраха от цялата работа.

Май стигнахме почти до края.

Ден-два по-късно камионът бе открит в една канавка близо до града. Странното беше ей това: акумулаторът и де що има жица, крушка и прекъсвач, бяха отмъкнати. Барабар с радиото.

Кабината беше пълна с въженца.

14.

XV. И рекоха номите: Ето Новото Място, и то ще е наше во Веки Веков.

XVI. И Външният не рече Нищо.

Из „Книга на номите“

Изходи, Глава 4, стихове XV–XVI

Това беше каменна кариера. Номите го разбраха по окачената на портала ръждясала табела: „Кариера. Опасно! Не влизай!“

Откриха я след луд панически бяг през ливадите. Чист късмет, ако послушате Ангало. С помощта на Арнолд Брос (създаден в 1905), ако вярвате на Гърдър.

Няма значение как се настаниха, как откриха няколкото стари съборетини, как изследваха пещерите и купчините камъни, как разкараха плъховете. Не беше кой знае колко трудно. По-трудното беше да навиеш повечето от старите номи да излязат навън — те се чувстваха по-добре, когато имат под над главите си. Тук баба Моркий свърши екстра работа. Тя ги накара да я гледат как се разкарва насам-натам и храбро вдишва страшния Свеж Въздух.

Пък и запасите от храна, отмъкнати от Магазина, не бяха вечни. Настана глад, а там горе из нивите припкаха зайци. И зеленчуци растяха. Разбира се не бяха нито чистички, нито хубавички, каквито бе решил да бъдат Арнолд Брос (създаден в 1905), а стърчаха от земята, или пък бяха целите в мръсотия. Сума ти оплаквания имаше заради това. Къртичините, появили се в една близка нива, бяха просто резултатът от първата експериментална картофена мина.

След две-три гадни преживявания лисиците се научиха да се държат по-настрани.

После Доркас откри електричеството — все още течеше по жици, водещи към една кутия под изоставен навес. Да го докопаш и едновременно с това да останеш жив май изискваше толкова умуване, колкото и Великото пътуване, включваше много дръжки от метал и гумени ръкавици.

След много размисъл Масклин бе бутнал Нещото до една жица. Няколко светлинни проблясваха, но то продължи да си мълчи. Масклин усещаше, че слуша. Можеше да го чуе как слуша.

Беше го отнесъл обратно и го бе натикал в една дупка в стената. Имаше смътното чувство, че още не е време да използват Нещото. Колкото по-дълго не беше с тях, помисли си три, толкова повече време ще имат, за да схванат какво точно правят. Щеше му се да го събуди по-късно и да му каже: „Я виж какво сме направили — и то сам-самички!“

Гърдър вече бе стигнал до извода, че вероятно са някъде в Китай.

И тъй, зимата се превърна в пролет, а пролетта — в лято…

Но това не беше краят — усещаше Масклин.

Седеше на скалите горе над кариерата — на пост. Винаги имаше пост — за всеки случай. Едно от изобретенията на Доркас — ключ, вързан с жица, с който се палеше крушката под един от навесите — бе скрито под камъка до него. Бяха му обещали и радио тия дни. „Тия дни“ сигурно щяха да дойдат доста скоро, защото сега Доркас си имаше ученици. Май прекарваха бая време в онзи порутен навес — той целият бе потънал в разни телчета и изглеждаше много сериозно.

Дежурствата бяха доста популярни — поне когато денят беше слънчев.

Сега тук беше техният дом. Номите се устройваха, заплюваха си ъгълчета, правеха планове, ширеха се, започваха да се чувстват у дома си.

Особено Бобо. През първия ден той беше изчезнал и после цъфна, оръфан и горд, в качеството си на вожд на плъховете от кариерата и баща на цяла сюрия плъхченца. Сигурно заради това плъховете и номите сякаш се погаждаха съвсем добре — избягваха се учтиво винаги когато това беше възможно и не се ядяха взаимно.

Тук те са повече у дома си, отколкото ние — мислеше си Масклин. — Всъщност това място не е истински наше. То е на човеците. Просто са го забравили за известно време, но един ден ще си го спомнят. Ще се върнат тук и тогава ще ни се наложи да се махаме. И винаги ще ни се налага да се махаме. Винаги ще се опитваме да създаваме малките си светове вътре в големия свят. Едно време сме имали всичко — а сега си мислим, че като имаме едно малко парченце, сме големи късметлии.

Той погледна кариерата под него. Успя да различи Грима — седеше на слънце с няколко младоци и ги учеше да четат.

Това все пак беше добре. Него никога не го беше бивало особено, но хлапетата май загряваха достатъчно лесно.

Но все пак, имаше си и проблеми. Например родовете от отделите. Тук си нямаха отдели, които да управляват, и прекарваха много време в свади помежду си. През цялото време някой се дърлеше с някого и все чакаха той да ги разтървава. Май единственият път, когато номите бяха действали заедно, беше когато имаше за какво да мислят усилено…

Отвъд Луната — беше казало Нещото. — Едно време сте живели сред звездите.

Масклин полегна назад и се вслуша в жуженето на пчелите.

„Един ден ще се върнем. Ще намерим начин да се доберем до големия кораб в небето и ще се върнем. Но не сега. Много работа трябва да се свърши, и най-мъчното пак ще бъде да накарам хората да го разберат. Всеки път, щом изкачим едно стъпало, се настаняваме отгоре му и си мислим, че сме изкачили стълбата, и започваме да се заяждаме за това и онова…

И все пак дори само дето знам, че я има тая стълба, си го бива за начало…“

Оттук се виждаше на километри надалеч в полето. Например, виждаше се летището.

Онзи ден, когато видяха първия самолет да се издига, си беше страшничко, но няколко номи си спомниха за картинките в книжките, които бяха чели, и излезе, че то не било нищо повече от… да речем, камион за летене из небето.

Масклин не беше обяснил на никого защо мисли, че да се научат повече неща за летището е добра идея. Знаеше, че някои подозират нещичко, но сега имаше толкова работа за вършене, че не мислеха точно за това.

Беше ги водил внимателно към идеята. Беше казал просто, че е важно да се разбере колкото се може повече за този свят — ей тъй, за всеки случай. Беше го извъртял по такъв начин, че никой не попита „за какъв случай?“ И, така и така, имаше навити номи, а и времето беше хубаво.

Беше завел една бригада номи през полето до летището. Пътуваха цяла седмица, но нали бяха трийсет на брой — нямаше проблеми. Наложи се дори да пресекат магистрала — но намериха тунел, построен за язовци, а язовецът, който идеше насреща им, се обърна и изхвърча навън още щом го приближиха. Лошите новини — като тази, че номите са се въоръжили — се разнасят бързо.

После бяха открили телената ограда. Изкатериха се донякъде и прекараха часове наред в наблюдаване на излитащите и приземяващите се самолети.

Масклин усети — точно както и два-три пъти преди това — че тук има нещо много важно. Самолетите изглеждаха огромни и ужасни, но едно време си мислеше същото и за камионите. Просто трябва да ги поизучиш. Веднъж като им научиш името, вече имаш нещо, на което можеш да се опреш — нещо като лост, един вид. Някой ден можеше самолетите да им свършат работа. Някой ден те можеха да потрябват на номите.

За да се изкачат на следващото стъпало.

Смешничко си беше, че е настроен доста оптимистично по въпроса. В един славен миг беше почувствал, че макар и да се карат и да се дърлят, и да разбират грешно това или онова и сами да се закопават, накрая номите ще го постигнат. Защото и Доркас беше гледал самолетите, увиснал на мрежата, с преценяващ поглед в хитрите очи. И Масклин го беше попитал:

— Само да предположим — ей тъй, за да поспорим малко, нали разбираш — че ни потрябва да свием един от тия, мислиш ли, че ще можем?

И Доркас се беше почесал замислено по брадичката.

— Не ще да е кой знае колко мъчно да ги караш — бе казал той и се бе ухилил. — Колелата им са само три.

Информация за текста

© 1989 Тери Пратчет

© 2003 Светлана Комогорова, превод от английски

Terry Pratchett

Truckers, 1989

Сканиране, разпознаване и редакция: nqgolova, 2008

Редакция: Mandor, 2009 (#)

Издание:

Тери Пратчет. Трилогия за номите

ИК „Прозорец“, 2003

Художник: Джош Кирби

Редактор: Димитрина Кондева

Коректор: Валери Калонкин

ISBN 954-733-032-2

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/8760]

Последна редакция: 2009-06-07 19:58:10

1

Оттук нататък думата се третира като лично име — затова и никъде не се членува. — Б.пр.

2

Градинските гипсови фигури на джуджета, популярни в Западна Европа, обикновено държат точно такива неща. — Б.пр.

3

По традиция англичаните поставят в цветните си градини гипсови фигурки на джуджета. — Б.пр.

Content

Тери Пратчет
Масклин

За номите и за времето

В началото…

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

Информация за текста

1