lovech

Kadeto tegne mrak

на Барбара, както винаги

Глава 1

Професор Агнар Харалдссон сгъна писмото и го пъхна обратно в малкия, пожълтяващ плик.

Погледна отново към адреса, изписан с подреден, красив почерк: Хьогни Исилдарссон, Лаугавегур 64, Рейкявик, Исландия. Марката носеше лика на голобрад британски крал: някой Едуард или Джордж — Агнар не беше сигурен.

Сърцето му биеше лудо, а пликът танцуваше в треперещите му ръце. Писмото бе пристигнало сутринта в друг, по-голям плик със съвременна исландска марка и печат от Рейкявик.

Това беше сбъдната мечта за Агнар. Дори нещо повече: това беше идеално.

Като професор по исландски в Исландския университет, Агнар имаше привилегирован достъп до някои от най-старите ръкописи със сагите на тази страна, преписвани грижливо от монаси върху късове телешка кожа с мастило от мечо грозде и пера от леви лебедови крила. Тези възхитителни документи бяха наследството на Исландия, нейната душа. Но никой от тях не би предизвикал такова вълнение отвъд граница, както това самотно листче хартия.

И никой от тях не беше негово откритие.

Той вдигна поглед от бюрото към спокойното езеро отпред. То блестеше с особен тъмносин цвят на априлското слънце. До преди десет минути езерото имаше стоманено сив оттенък и след малко пак щеше да го придобие, защото тъмните облаци, идващи от запад, заемаха мястото на онези, които вече изчезваха над източните заснежени планински върхове отвъд езерото.

Идеалното място за лятна къща. Бунгалото бе построено от бащата на Агнар, бивш политик, който в момента беше в старчески дом. Макар лятото още да не беше дошло, Агнар се бе изолирал тук за уикенда, за да работи на спокойствие. Жена му току-що бе родила второто им дете, а Агнар трябваше да завърши големия превод в много кратък срок.

— Аги, ела в леглото!

Той се обърна и видя умопомрачителното тяло на Андреа — балерина и студентка по литература трети курс. Беше гола и сякаш се плъзгаше към него по голия дървен под. Русите ѝ коси бяха разрошени.

— Съжалявам, миличка, не мога — каза той и кимна към купчината бумаги пред себе си.

— Сигурен ли си? — наведе се да го целуне, пръстите ѝ бръкнаха под ризата му и погалиха косматите му гърди, а гривата ѝ погъделичка носа му. Тя се отдръпна. — Съвсем ли си сигурен?

Той се усмихна и свали очилата си.

Какво пък, можеше да си позволи едно разсейване.

Глава 2

Детектив Магнъс Джонсън влачеше крака по главната улица в Роксбъри към колата си. Чакаше го голямо писане в участъка, преди да се прибере вкъщи. Беше уморен, направо скапан: не бе спал добре вече цяла седмица. Може би точно заради това, миризмата направо го удари.

Беше позната миризма: развалено сурово телешко с лек примес на метал. Магнъс я бе усещал много пъти през годините работа в отдел Убийства на бостънската полиция.

Мария Кампанели, бяла жена на 27 години.

Беше умряла преди 36 часа, намушкана от приятеля си след скандал и оставена да гние в апартамента си. В момента го издирваха и Магнъс беше сигурен, че ще го намерят. Но за да могат да го осъдят, цялата бумащина трябваше да бъде изрядно подготвена. Трябваше да се разпитат един куп хора и да се попълнят един куп формуляри. Преди няколко години отдел Убийства бе замесен в скандал, заради редица пропуски в процедурния ред на разследване, описа на уликите и тяхното съхранение. Оттогава насам адвокатите бяха взели полицията на мушка.

Магнъс се справяше добре с документацията и, отчасти заради това, наскоро го бяха повишили в чин сержант. Може би трябваше да послуша Колби и да се запише да учи право.

Колби.

За дванайсет месеца съвместен живот, тя постепенно бе започнала да вдига летвата: искаше той да напусне полицията и да запише право, искаше да се оженят… Накрая, преди шест дни, докато двамата се прибираха ръка за ръка от любимия си италиански ресторант в Норт Енд, един джип бе профучал покрай тях със свалено задно стъкло. Магнъс беше съборил Колби на тротоара точно навреме, за да избегнат бързата поредица изстрели от полуавтоматично оръжие. Може би нападателите мислеха, че са поразили целта, а може би имаше прекалено много хора наоколо, но джипът бе изчезнал, без стрелците да довършат започнатото.

Ето защо тя го бе изхвърлила от апартамента си. Ето защо той беше изкарал няколко безсънни нощи в стаята за гости на брат си в Медфорд. Ето защо миризмата го бе ударила толкова силно: за първи път мирисът на смърт го засягаше лично.

Сега можеше той да е проснат на пода на този апартамент. Или Колби.

Температурите бяха рекордно високи и, разбира се, това засилваше смрадта и Магнъс се потеше под сакото си. Той усети докосване по лакътя.

Беше мъж на около петдесет години, от латиноамерикански произход, плешив, нисък, възпълен и небръснат. Носеше голяма синя риза, която висеше над дънките му.

— Детектив?

Магнъс се спря.

— Да?

— Аз май видях нещо. В нощта, когато са намушкали момичето — гласът на мъжа беше дрезгав и напрегнат.

Магнъс се почуди дали да не го разкара: вече имаха свидетел, видял приятелят на жертвата да влиза, друг, който бе видял как излиза, шест часа по-късно, трима бяха чули шумен скандал, а един друг — и писък. Но свидетелите никога не бяха достатъчно. Още едни показания, които трябваше да напечата, когато се върне в участъка.

Магнъс въздъхна и извади тефтерчето си. Все още му оставаха няколко часа, преди да се прибере, да потича и да се изкъпе, за да изкара смрадта от организма си. Но може би щеше да е твърде уморен да тича.

Мъжът се огледа неспокойно около себе си.

— Не тук. Не искам някой да ни види, че си говорим.

Магнъс бе на път да възрази — приятелят на жертвата беше готвач в Бостънския медицински център и не всяваше страх — но само сви рамене и последва мъжа, който с бърза крачка влезе в една странична уличка и се скри между занемарена дървена постройка и малка тухлена кооперация. Намираха се на малка алея, в чийто край имаше някакъв строеж с висока телена ограда. Едно момче с жълта тениска и много татуировки стоеше на ъгъла на уличката. Пушеше цигара с гръб към Магнъс.

Когато поеха по алеята, плешивият ускори крачка. Магнъс също се забърза и бе на път да извика на мъжа да го изчака, но се спря.

Досега Магнъс бе спал. Сега беше буден.

Сред плетеницата от татуировки върху ръката на момчето, Магнъс бе забелязал малка точка над единия лакът и пет точки над другия. Едно-пет, петнайсет, татуировката на бандата Кобра-15. А те не вършееха в Роксбъри. Това момче беше далеч извън територията си — поне три мили, ако не и четири. Но Кобра-15 работеха за Сото — бяха негови пласьори. Онези в джипа също бяха хора на Сото, Магнъс беше сигурен.

Инстинктът на Магнъс беше да се изправи и да се обърне, но той си наложи да продължи напред, за да не усети момчето, че нещо не е наред. Мисли! Мисли бързо!

Чу стъпки зад гърба си. Пистолет или нож? Беше рисковано да се стреля толкова близо до местопрестъплението, където все още кръжаха няколко патрула. Но момчето знаеше, че Магнъс е въоръжен, а никой не отива на престрелка с нож. Значи пистолет. Хлапето най-вероятно го вадеше от колана си точно в момента.

Магнъс се хвърли вляво, грабна една кофа за смет и я стовари на земята. Претърколи се, извади пистолета си и го насочи към момчето, което точно вдигаше оръжието си. Пръстът на Магнъс се сви около спусъка, но тогава се намеси школовката му. Той се поколеба. Правилото беше ясно: не стреляй, ако има риск да уцелиш цивилен.

В края на алеята стоеше млада жена с пазарски чанти в двете ръце, която зяпаше Магнъс с отворена уста. Жената беше много едра и се падаше точно зад момчето с жълтата тениска, право в огневата линия на Магнъс.

Колебанието му даде шанс на момчето да вдигне пистолета си. Магнъс го държеше под прицел. Бяха в задънена улица.

— Полиция! Хвърли оръжието! — извика Магнъс, макар да знаеше, че момчето няма да се подчини.

Какво щеше да последва? Ако момчето стреляше първо, можеше да не уцели и тогава Магнъс да стреля. Макар че беше висок почти два метра и тежеше сто килограма, Магнъс лежеше на улицата, отчасти скрит от хвърлената кофа — малка мишена за едно паникьосано момче.

Хлапето можеше и да отстъпи. Или пък жената да се премести. Тя още стоеше като закована на място, с отворена уста и се опитваше да изпищи.

В този момент Магнъс видя как очите на момчето се стрелнаха нагоре и над Магнъс. Плешивият.

Хлапето не би изпуснало от поглед пистолета на Магнъс, ако плешивият не участваше. Би поело този риск, само ако плешивият беше замесен като негов спасител, насочил собственото си оръжие към гърба на Магнъс. Момчето смяташе да устиска още малко, докато плешивият застреля Магнъс.

Магнъс дръпна спусъка — веднъж, а не два пъти, както бе обучен. Искаше да отправи възможно най-малко куршуми към дебеланата. Уцели момчето в гърдите. То се сгърчи, стреля и не улучи.

Магнъс взе кофата за смет и я хвърли назад. Обърна се и видя как тя удря плешивия в пищялите. Мъжът бе посегнал за пистолета си, но падна, подкосен от кофата.

Магнъс стреля два пъти и уцели рамото и плешивото му теме. Грозна гледка.

Магнъс се изправи. Разнесе се някакъв шум. Дебеланата беше пуснала торбите и в момента пищеше силно, много силно. Оказа се, че дробовете ѝ са напълно здрави. Някъде наблизо запищя и полицейска сирена. Чуваха се викове и тропот на крака.

Плешивият бе останал на място, но момчето лежеше по гръб на земята и дишаше учестено, а жълтата му тениска почервеняваше. Пръстите му стиснаха пистолета в последен опит да го насочи към Магнъс. Магнъс смачка китката му с крак и изрита оръжието извън обхват. Стоеше и пъхтеше над момчето, което се бе опитало да го убие. Беше на седемнайсет-осемнайсет години, латиноамериканец, с късо подстригана коса, липсващ зъб отпред и белег на врата. Здрави мускули под плетеницата от мастило по ръцете и гърдите му, сложни бандитски татуировки. Кораво момче. Младеж на неговата възраст, членуващ в Кобра-15 може би вече имаше няколко трупа в сметката си.

Но не и труп на Магнъс. Поне не днес. А утре?

Магнъс усещаше миризмата на барут, пот, страх и за пореден път — металическия мирис на кръв. Много кръв за един ден.

— Повече няма да работиш навън.

Старши лейтенант Уилямс, шефът на отдел Убийства, беше категоричен. Винаги беше такъв и точно за това Магнъс го харесваше. Хареса му и че Уилямс се бе вдигнал чак от офиса си на Шрьодер Плаца в центъра на Бостън, за да се увери, че един от подчинените му е в безопасност. Намираха се в анонимна мотелска стая, някъде по магистрала I-91 между Спрингфийлд, Масачузетс и Хартфорд, Кънектикът, под надзора на федерални агенти с акцент от Средния Запад. Не бяха позволили на Магнъс да се върне в участъка след престрелката.

— Мисля, че не е наложително — каза Магнъс.

— Аз пък мисля, че е.

— За Програмата за защита на свидетели ли става дума?

— Не е изключено. Втори път се опитват да те убият за една седмица.

— Бях уморен. Свалих си гарда. Няма да се повтори.

Уилямс повдигна вежди. Черното му лице бе нарязано от дълбоки бръчки. Той беше дребен, спретнат и решителен, добър шеф и честен. И точно заради тези му качества, Магнъс бе отишъл при него преди шест месеца, когато бе чул как партньорът му, детектив Лийнахан, се уговаря по мобилния си телефон с друго ченге да подправят доказателства по разследването на едно убийство.

Бяха изпратени на наблюдение. Магнъс бе излязъл от колата да се разтъпче и на връщане се спря да събере малко есенни лъчи, точно зад пасажерския прозорец, който беше открехнат. Магнъс ясно чуваше как Лийнахан заплашва някой си детектив О’Дрискол и го увещава да постъпи правилно и да замаже отпечатъка върху пистолета на убиеца.

Магнъс и Лийнахан не бяха партньори отдавна. Лийнахан бе на петдесет и три — двайсет години по-възрастен от Магнъс. Беше опитен, умен, колегите му го харесваха, а и сякаш познаваше всички в бостънската полиция, особено онези с ирландски фамилии. Но Лийнахан беше и мързелив. Използваше трийсетгодишния си опит в полицията, за да върши възможно най-малко работа.

За Магнъс нещата не стояха така. Веднага щом приключеше някой случай, той нямаше търпение да се захване със следващия. Устремът, с който заковаваше престъпниците, бе пословичен сред полицаите. Според Лийнахан, имаше добри хора и лоши хора, винаги ги бе имало и винаги щеше да ги има. И той, Магнъс и цялата бостънска полиция не можеха да променят това положение. Според Магнъс, всяка жертва и всяко семейство на пострадал заслужаваха справедливост и Магнъс правеше всичко възможно, за да може тя да възтържествува. И така, партньорството между Магнъс и Лийнахан бе обречено на провал.

Но до този момент, Магнъс не бе предполагал, че Лийнахан е корумпиран.

Има две неща, които полицаите мразят най-много. Първо — подкупните ченгета. И второ — ченгетата, които издават колегите си. За Магнъс изборът беше лесен: ако се позволяваше на хора като Лийнахан да унищожават улики в криминални разследвания, тогава всичко, на което Магнъс бе посветил кариерата си, губеше смисъла си.

Магнъс знаеше, че повечето от колегите му споделят това виждане. Но някои щяха да си затворят очите и да започнат да се убеждават, че Магнъс нещо не е дочул, че добрият стар Шон Лийнахан не може да бъде един от лошите. Други пък щяха да си кажат, че ако добрият стар Шон Лийнахан си е осигурил старините като е взел пари от един престъпник, който току-що е очистил друг, то браво на него. Той го заслужаваше след трийсет години вярна служба в името на бостънските граждани.

Ето защо Магнъс бе отишъл направо при Уилямс и само при него. Уилямс се бе ориентирал в ситуацията. Две седмици по-късно Магнъс беше повишен и той се раздели с Лийнахан. Пристигна екип федерални агенти под прикритие от друг щат. Започна голямо разследване и името на Лийнахан бе свързано с други двама детективи: О’Дрискол и Монтоя. Федералните разкриха бандата, която им плащаше: бяха доминиканци, предвождани от човек на име Педро Сото с база в малкото градче Лорънс, близо до Бостън. Сото снабдяваше с кокаин и хероин на едро уличните банди от цялата област Нова Англия. Тримата подкупни полицаи бяха арестувани и обвинени. Магнъс беше основен свидетел по делото, когато то най-сетне стигна до съдебната зала.

Но ФБР още не разполагаше с достатъчно доказателства срещу Сото. И той все още беше на свобода.

— Щом гардът ти е паднал веднъж, може да се случи пак — каза Уилямс. — Ако не направим нещо, до две седмици си труп. Твоята кожа искат и ще се докопат до нея.

— Не разбирам защо искат да ме убият — отвърна Магнъс. — Да, моите показания ще вкарат Лийнахан на топло, но аз нямам никакви доказателства срещу Сото или доминиканците. А и казвате, че Лийнахан отказва да съдейства.

— Федералните смятат, че са разкрили играта на Лийнахан. Той със сигурност не иска да се озове в някой строго охраняван затвор, пълен с осъдени убийци — никое ченге не би искало това. Би предпочел да умре. Но без твоите показания, ще го освободят. Предполагаме, че Лийнахан е дал ултиматум на доминиканците: да се отърват от теб, или той ще натопи и тях. Ако не той, приятелчето му Монтоя ще го направи. Ако ти умреш, Лийнахан и другите двама ще излязат на свобода, а операциите на Сото ще си продължат, все едно нищо не е било. Но ако доживееш до делото и свидетелстваш, Лийнахан ще сключи сделка с ФБР, а Сото и хората му ще трябва да си затворят сергията и да се приберат в Доминиканската Република. Ако не ги спипаме преди това.

Уилямс погледна Магнъс право в очите.

— Ето защо трябва да измислим какво да правим с теб.

Магнъс знаеше, че Уилямс е прав. Но програмата за защита на свидетели означаваше нов живот с ново име, някъде на другия край на страната. Магнъс не искаше това.

— Имате ли предложения? — попита той.

— В интерес на истината, имам — Уилямс се усмихна. — Ти си исландски гражданин, нали?

— Да. И американски. С двойно съм.

— Говориш ли езика?

— Горе-долу. Говорех го като малък. С баща ми се преселихме тук, когато бях на дванайсет. Но не съм говорил на исландски, откакто той умря.

— Кога беше това?

— Когато бях на двайсет.

Уилямс замълча, за да изрази съчувствието си.

— Е, със сигурност го говориш по-добре от всички нас.

— Да, предполагам. Защо?

— Един стар приятел от нюйоркската полиция ми се обади преди два месеца. Чул, че сред подчинените ми има човек, говорещ исландски. Точно се беше срещнал с Комисаря на Исландската Национална Полиция, който искал от Ню Йорк да му пратят свой детектив като съветник. Не държал да е старши офицер, а да има опит с големия набор от престъпления, които нашата велика страна предлага. Явно в Исландия не стават много убийства, или поне до скоро е било така. Естествено, ако този детектив случайно говори и исландски, толкова по-добре.

— Никой не ми е предлагал нещо такова — каза Магнъс.

Уилямс се усмихна.

— Никой, не.

— А защо?

— Причината да не ти кажа тогава и да ти кажа сега е една и съща: ти си един от най-кадърните ми детективи и не искам да те загубя. Въпросът е, че сега предпочитам да си жив в някое иглу в Исландия, отколкото мъртъв на някой тротоар в Бостън.

Магнъс отдавна се бе отказал да информира хората, че в Исландия няма иглута. Няма и ескимоси. А бели мечки — изключително рядко. Последното му пътуване до Исландия беше точно след смъртта на баща му. Магнъс имаше сериозни съмнения дали ще е добре да се върне, но в този момент този вариант беше най-малкото зло.

— Обадих се на исландския комисар преди час. Все още си търсят съветник. Много се развълнува, когато разбра, че може да му изпратят детектив, който говори езика им. Е, какво ще кажеш?

Магнъс нямаше избор.

— Съгласен съм — отговори Магнъс. — Но при едно условие.

Уилямс се намръщи.

— А то е?

— Приятелката ми да дойде с мен.

Магнъс бе виждал Колби ядосана, но никога чак толкова.

— Откъде накъде си изпращаш горилите да ме отвличат!? Това някакъв майтап ли е!? Някакъв странен романтичен жест, който ще ме накара да се събера отново с теб!? Защото ако е това, да знаеш, че няма да ти мине номерът! Така че кажи на тези мъже да ме върнат в офиса!

Бяха на задната седалка на един микробус на ФБР, паркиран пред крайпътен ресторант. Двама агенти бяха минали през офиса на компанията за медицинска апаратура, в която Колби работеше, и я бяха отвели. Сега те си говореха на петдесетина метра от микробуса с агентите, докарали Магнъс.

— Пак се опитаха да ме убият — каза Магнъс. — Този път почти успяха.

Още не можеше да повярва, че е постъпил толкова глупаво — беше се оставил да го примамят в онази задънена уличка. След престрелката Магнъс бе разпитан надълго и широко от двама детективи от Отдела за Балистично Разследване. Беше им казано, че ще имат само един шанс да говорят с него, така че се бяха постарали, обръщайки специално внимание на решението му да дръпне спусъка при положение, че в огневата му линия е имало невинен цивилен.

Магнъс не съжаляваше за решението си. Той бе предпочел да избегне сигурната смърт при минимален риск да нарани онази жена. Но даде на детективите по-убедителен отговор: ако бяха успели да го застрелят, най-вероятно щяха да убият и жената, станала свидетел на престъплението. Момчетата от Балистично Разследване много харесаха тази идея и специално не го попитаха дали това му е хрумнало преди или след като е дръпнал спусъка. Вършеха си работата изрядно, но и бяха на негова страна.

Това беше вторият случай, в който Магнъс стреля и убива някого, докато е на смяна. След първия, когато още беше новак в патрулна кола, сложил униформата два месеца по-рано, седмици наред чувството за вина не му даваше покой.

Този път Магнъс просто бе щастлив, че е оцелял.

— Жалко, че не са успели! — процеди Колби. Две червени гневни петна горяха на бузите ѝ; кафявите ѝ очи блестяха от ярост. Беше стиснала устни. След малко намести тъмен къдрав кичур зад ухото си с добре познат на Магнъс жест.

— Извинявай, това беше грубо. Но тази история няма нищо общо с мен. И не искам да има, това е цялата работа.

— Но ти вече си замесена, Колби.

— Как така!?

— Шефът иска да замина. Извън Бостън. Смята, че доминиканците няма да се спрат, докато не ме очистят.

— Идеята не е лоша.

Магнъс пое дълбоко въздух.

— Искам да дойдеш с мен.

Изражението на Колби беше смесица от шок и презрение.

— Ти добре ли си!?

— Така ще си в безопасност. Ако аз замина, може да подгонят теб.

— Ами работата ми? Какво ще стане с нея, по дяволите!?

— Ще трябва да я зарежеш. Само за няколко месеца, до делото.

— Значи познах от първи път. Това е някакъв странен начин да ме върнеш в живота си.

— Не — каза Магнъс. — Но ще се притеснявам за теб, ако останеш тук.

Колби прехапа устна. Една сълза се спусна по бузата.

— И къде отиваме?

— Съжалявам, не мога да ти кажа, преди да се съгласиш.

— Ще ми хареса ли? — погледна го тя.

Той поклати глава.

— Едва ли. — Бяха си говорили за Исландия много пъти, докато бяха заедно, но Колби продължаваше да гледа с недоверие на тази страна, на вулканите ѝ и лошото ѝ време.

— Исландия, нали?

Магнъс само сви рамене.

— Остави ме да помисля малко. — Колби се обърна на другата страна и зарея поглед към паркинга. Едно закръглено четиричленно семейство се дотъркаля до колата си. В ръцете им имаше кутии сладолед, а лицата им грееха от сладко нетърпение.

Магнъс чакаше.

Колби се обърна към него и го погледна право в очите.

— Искаш ли да се оженим?

Магнъс отвърна на погледа ѝ. Не можеше да повярва, че въпросът е сериозен. Но Колби не се шегуваше.

— Е?

— Не знам — поколеба се Магнъс. — Можем да го обсъдим…

— Не! Не искам да го обсъждаме! Обсъждахме го месеци наред! Хайде да го решим! Ти искаш да оставя всичко и да замина с теб. Добре. Ще го направя. Ако се оженим.

— Не е това начинът да се взима такова решение.

— Как така? Ти обичаш ли ме?

— Разбира се, че те обичам — отговори Магнъс.

— Тогава хайде да се оженим! Ще отидем в Исландия и ще живеем щастливо до края на дните си.

— В момента не мислиш трезво — каза Магнъс. — Ядосана си.

— Ядосана и още как! Караш ме да посветя живота си на теб, да замина, и аз ще го направя, ако и ти се посветиш на мен. Хайде, Магнъс, време е да решиш.

Магнъс пое дълбоко въздух. Видя как семейството се качва в колата си, която приклекна под тежестта им. Минаха покрай другата кола на ФБР, която бе докарала Колби.

— Искам да дойдеш с мен, заради собствената си безопасност — каза той.

— Значи ми казваш „не“? — Очите ѝ се впиха в неговите. Колби беше решителна жена: едно от нещата, които Магнъс харесваше в нея, но никога не я бе виждал толкова твърдо решена за нещо. — Не?

Магнъс поклати глава:

— Не.

Колби сви устни и посегна към дръжката на вратата.

— Добре. Няма какво повече да си кажем. Връщам се на работа.

Магнъс я хвана за ръката.

— Колби, моля те!

— Махни си ръцете от мен! — извика Колби и отвори вратата. Отиде с бърза походка до четиримата агенти около другата кола и нещо им каза. След минута колата вече я нямаше.

Двама от агентите се върнаха до микробуса и се качиха.

— Май няма да дойде — каза шофьорът.

— Май не — отвърна Магнъс.

Глава 3

Магнъс вдигна очи от книгата си и погледна през илюминатора на самолета. Полетът беше дълъг, проточен още повече от петчасовото закъснение на летище Логан. Самолетът се спускаше. Под него имаше тежък слой груби сиви облаци, разкъсан само на две-три места. Когато самолетът се приближи до една от пролуките, Магнъс проточи врат в опит да зърне земя, но видя само къс развълнувано сиво море, ошарено с бели шапчици, което веднага се скри.

Притесняваше се за Колби. Ако доминиканците ѝ направеха нещо, вината щеше да е изцяло негова. Когато ѝ бе казал за разговора на Лийнахан, тя го бе посъветвала да не ходи при Уилямс. Твърдеше, че винаги е смятала полицейската професия за глупава. И ако се беше съгласил да се ожени за нея на онзи паркинг, сега тя щеше да седи до него, на път към безопасността, вместо да чака в апартамента си в Блек Бей някой злодей да почука на вратата.

Но Магнъс бе решил да постъпи правилно. Винаги бе правил така и нямаше да се промени. Правилно беше да отиде при Уилямс и да му каже за Лийнахан. Правилно беше да застреля момчето с жълтата тениска. Не би било правилно да се ожени за Колби насила. Така и не беше разбрал защо родителите му са се оженили, но цял живот бе живял с последиците от тази грешка.

Може би нямаше защо да се притеснява. Може би доминиканците нямаше да й обърнат внимание. Беше помолил Уилямс да осигури полицейска закрила за нея, на което той се съгласи с неохота. С неохота, защото тя бе отказала да замине с Магнъс за Исландия.

Но ако доминиканците я хванеха, беше ли способен Магнъс да живее с последиците от това? Може би просто трябваше да каже „да“, да се съгласи на всичко, което тя поиска, колкото да я изкара извън страната. Това се опитваше да постигне тя. Но Магнъс не се поддаде на натиска. И сега Колби можеше да умре.

Тя беше на трийсет, искаше да се омъжи и то за Магнъс. Или за негов модифициран вариант — преуспяващ адвокат с тлъста заплата и къща в Бруклайн^11, или дори в Бийкън Хил^22, ако наистина бе преуспяващ, с БМВ или Мерцедес. А пък ако приемеше и юдейската вяра — толкова по-добре.

Когато се запознаха, тя нямаше нищо против, че той е кораво ченге. Това стана на един купон у негов стар приятел от колежа, също юрист. Взаимното привличане пламна още на момента. Тя бе красива, жизнена, умна, волева и решителна. Харесваше ѝ идеята, че един високообразован човек може да кръстосва улиците на южен Бостън с пистолет в ръка. Той предлагаше закрила, но беше и опасен. Дори редките спадове в настроението му я привличаха. До момента, в който започна да го възприема не като любовник, а като потенциален съпруг.

Какъв си го представяше тя? Какъв си се представяше той самият? В този ред на мисли: кой беше той? Това бе въпрос, който Магнъс често си задаваше.

Той извади яркосиния си исландски паспорт. Снимката приличаше на тази в американския му паспорт, само дето исландецът имаше право да е усмихнат, а американецът — не. Червена коса, четвъртита брадичка, сини очи и следи от лунички по носа. Но името беше различно. Истинското му име, Магнус Рагнарссон. Той се казваше Магнус, баща му беше Рагнар, а дядо му — Йон. И така, баща му се казваше Рагнар Йонссон, а той — Магнус Рагнарссон. Просто и ясно.

Но естествено американската бюрокрация не можеше да се справи с тази логика. Синът не можеше да се различава по име от баща си и от майка си, която се казваше Маргрет Халгримсдотир, и да бъде вписан като член на същото семейство в правителствените компютри. Очевидно системата не можеше да се справи с ударенията върху гласните, пък и не харесваше как се изписва Йонссон на английски. Рагнар се бе борил срещу това няколко месеца, след като синът му пристигна в САЩ, но в крайна сметка се отказа. И така, дванайсетгодишното исландско момче Магнус Рагнарссон стана американец на име Магнъс Джонсън.

Той се зачете отново в книгата си — „Сага за изгарянето на Нял“, една от любимите му.

Макар че Магнъс бе говорил малко исландски през последните тринайсет години, той бе прочел много. Баща му четеше сагите, когато Магнъс се премести в Бостън, и за Магнъс те се бяха превърнали в източник на утеха в новия, объркан американски свят. И все още бяха такъв. Думата „сага“ на исландски означаваше буквално „това, което е казано“. Сагите са архетипни семейни истории, повечето от които разказват за трите или четири поколения викинги, които се заселили в Исландия около 900 г., до 1000 г., когато християнството навлязло в страната. Героите в тях са хора със сложни характери, с много слабости, но и с много качества. Те следват ясен морален кодекс, имат чувство за чест и уважават законите. Те са смели авантюристи. За едно самотно исландско момче в огромна американска гимназия, те бяха източник на вдъхновение. Ако някой от роднините им бъде убит, те знаят какво да направят: искат пари като компенсация и ако не ги получат, искат кръв, както повелява законът.

Ето защо, когато убиха баща му, Магнъс знаеше какво да прави: трябваше да търси справедливост.

Полицията не откри убиеца на баща му и въпреки усилията си, Магнъс също не успя. След като завърши, той реши да стане полицай. Все още търсеше справедливост и въпреки всичките убийци, които бе арестувал през последното десетилетие, още не я бе намерил. Всеки убиец бе убиецът на баща му, докато не го заловяха. Тогава търсенето на справедливо възмездие продължаваше, сякаш отначало.

Самолетът се спускаше. Още една пролука в облаците; този път Магнъс видя как вълните се разбиват в кафявото поле от вкаменена лава на полуостров Рейкянес. Две черни ленти пресичаха голата камениста местност — магистралата от Рейкявик до летището в Кефлавик. Струйки облаци като дим от вулкан се носеха над самотни къщи сред петна от яркозелена трева. След това отново се появи океанът. Облаците се затвориха под самолета, когато коригира курса си за последен път, преди да се приземи.

Докато Исландия се приближаваше все повече, Магнъс имаше чувството, че и той се приближава към разрешаването на убийството на баща си, или поне към някакво развитие по този въпрос. Може би тук щеше да намери отговорите, които търсеше.

Но самолетът го връщаше и към детството, към болката и объркването.

В живота на Магнъс, преди да навърши осем години, имаше един златен период, когато цялото му семейство живееше заедно в малка къщичка с бели стени от валцувана ламарина и яркосин ламаринен покрив, близо до центъра на Рейкявик. Имаха миниатюрна градинка с ограда от бели колове и залиняло дърво, една стара мукина, по която Магнъс се катереше. Всяка сутрин баща му отиваше в университета, а майка му, красива и винаги засмяна, беше учителка в местното основно училище. Той помнеше как играеше футбол с приятели през дългите летни нощи и как през уютната, тъмна зима нямаше търпение да дочака пристигането на тринайсетте палави елфа, всеки от които пускаше по едно подаръче в обувката, оставена от Магнъс под отворения прозорец на стаята му.

После всичко се промени. Баща му замина да преподава математика в един американски университет. Майка му стана раздразнителна и поспалива — спеше постоянно. Лицето ѝ подпухна, тялото ѝ надебеля и тя започна често да крещи на Магнъс и братчето му Оли.

Преместиха се обратно във фермата на полуостров Снаефелснес, където майка му беше отраснала. И там започнаха мъките на Магнъс. Той осъзна, че майка му не беше постоянно уморена, а постоянно пияна. Първоначално тя прекарваше по-голямата част от времето си в Рейкявик, опитвайки се да задържи учителската си позиция. След това се върна във фермата и смени един куп работи, тръгвайки от учителка и стигайки до касиерка. Но най-лошото бе, че Магнъс и Оли оставаха за дълги периоди от време под грижата на дядо им и баба им. Той беше стриктен, страшен и свъсен мъж, който също си попийваше. Бабата беше малка и зла.

Един ден, докато Магнъс и Оли били на училище, майка им изпила половиш шише водка, качила се в колата, забила се право в една скала и умряла на място. Седмица по-късно, след поредица от скандали с астрономически размери, Рагнар пристигна и отведе Магнъс и Оли в Бостън.

Магнъс се връщаше в Исландия с баща си и брат си Оли всяка година, за да ходят на походи из дивата природа и да прекарат няколко дни в Рейкявик при баба си и приятелите и колегите на баща му. Никога не припарваха близо до родителите на майката.

Това се промени един месец след смъртта на Рагнар, когато Магнъс отиде при тях с желание да се помирят. Гостуването му се превърна в пълна катастрофа. Магнъс бе онемял от силната враждебност, която струеше от баба му и дядо му. Те не бяха просто сърдити на баща му, те го ненавиждаха. Това беше тежък удар за един сирак, чийто единствен роднина бе обърканият му брат и който нямаше ясна представа какъв е по народност.

Оттогава не се беше връщал.

Самолетът излезе от облаците едва когато се сниши на петдесетина метра от земята. Исландия беше студена, сива и ветровита. Отляво се простираше равното поле от застинала лава, сиво-кафяво, нашарено с ръждиви оттенъци и зелени мъхове, а зад него се виждаха постройките на изоставената американска авиобаза: едноетажни бараки, мистериозни радиоантени и върлини. Не се виждаше нито едно дърво.

Самолетът кацна и изманеврира до терминала, откъдето изскочиха учудващо весели хора от персонала и започнаха борба с вятъра. Бяха усмихнати, бърбореха. Ветропоказателят бе застопорен по курса на вятъра, а по пистата се приближаваше завеса от дъжд. Беше двайсет и четвърти април, денят след официалното начало на исландското лято.

Половин час по-късно, Магнъс седеше в бяла кола, която фучеше по магистралата между Кефлавик и Рейкявик. На колата имаше голям надпис: „Льогреглан“ — с типичното си упорство, Исландия беше една от малкото държави, които отказваха да използват дума, производна на „полиция“ за органите на реда.

Навън бурята бе отминала и вятърът сякаш утихваше. Полето от застинала лава, набръчкано от стърчащи камъни и канари, се простираше към ниските планински силуети в далечината. Все още не се виждаха никакви дървета. Хиляди години след голямото вулканично изригване, тази част от Исландия все още не се беше възстановила от катаклизма. Тънките пластове мъх, вкопчени в скалите, бяха първата стъпка от един процес, който щеше да отнеме хилядолетия.

Но Магнъс не гледаше пейзажа. Вниманието му бе изцяло посветена на мъжа, който седеше до него — Снори Гудмундссон, Комисарят на Националната Полиция. Той беше дребен човек с проницателни сини очи и сива, бухнала коса, сресана назад. Говореше бързо на исландски и Магнъс полагаше огромни усилия да го разбира.

— Сигурно знаеш, че в Исландия стават много малко убийства на глава от населението, както и други сериозни престъпления — каза той. — В повечето случаи, нашата работа е свързана с чистене на боклуците в събота и неделя сутрин, след като купонджиите се налудуват. Това беше преди „крепа“ и демонстрациите миналата зима, разбира се. Всички мои служители в Рейкявик и областта бяха мобилизирани тогава. И се справиха добре, гордея се с тях.

„Крепа“ беше исландската дума за кредитната криза, която беше засегнала страната изключително тежко. Банките, правителството и много хора фалираха, удавени от дълговете, натрупани преди това. Магнъс бе чел за ежеседмичните демонстрации, организирани пред сградата на исландския парламент всяка събота следобед, месеци наред, докато накрая правителството се бе огънало под натиска и подало оставка.

— Новите тенденции са притеснителни — продължи Комисарят. — Вече има повече наркотици, повече банди. Имахме проблеми с литовските банди, а пък Hells Angels^31 се опитват да проникнат в Исландия от години. В страната ни се заселват все повече чужденци и част от тях имат различно разбиране за престъпност от това на исландците. Жълтата преса тук преувеличава проблема, но само някой глупав комисар не би обърнал внимание на заплахата.

Той замълча, за да провери дали Магнъс го разбира. Магнъс кимна, че да, едва.

— Аз се гордея с нашите полицаи. Работят здраво и постигат добри резултати, но просто не са свикнали с видовете престъпления, които се случват в големите градове с много чужденци, живеещи в тях. Населението на област Рейкявик е едва сто и осемдесет хиляди души, а на цялата страна — само триста хиляди, но искам да сме подготвени, в случай че престъпленията, които стават в Амстердам или Манчестър, или Бостън ако щеш, започнат да се извършват и тук. Точно затова помолих да те изпратят… Миналата година в Исландия станаха три неразкрити убийства, свързани помежду си. Не успяхме да открием кой ги е извършил, докато убиецът не се предаде сам в ръцете ни. Беше поляк. Трябваше да го заловим още след като уби първата жена, но не можахме и затова умряха още две. Мисля, че с помощта на някой като теб, щяхме да го арестуваме още в началото.

— Надявам се — каза Магнъс.

— Прочетох досието ти и говорих с твоя началник, старши лейтенант Уилямс. Той много те похвали.

Магнъс повдигна вежди. Не беше подозирал, че Уилямс е способен да хвали. А и знаеше, че в досието му има няколко черни точки от годините, когато Магнъс не беше изпълнявал точно дадените му заповеди.

— Планът е да минеш един ускорен курс в Националния полицейски колеж. Междувременно ще си на наше разположение за семинари и консултации, ако се случи нещо, с което можеш да ни помогнеш.

— Ускорен курс? — попита Магнъс, за да е сигурен, че е разбрал правилно. — Колко време ще отнеме това?

— Обикновеният курс трае една година, но тъй като имаш голям опит в полицията, надяваме се да го завършиш за по-малко от шест месеца. Няма как иначе. Не можеш да арестуваш никого тук, ако не познаваш исландските закони.

— Да, това ясно, но колко време… — Магнъс се опита да си спомни исландската дума за „планирам“, — … мислите да остана тук?

— Определих минимален период от две години. Старши лейтенант Уилямс ме увери, че това е приемливо.

— Той не ми е споменавал за подобен срок — каза Магнъс.

Сините очи на Снори се впиха в тези на Магнъс.

— Уилямс разбира се ми каза защо толкова държиш да напуснеш Бостън за известно време. Възхищавам се на смелостта ти. — Очите му се стрелнаха към униформения полицай, който шофираше. — Никой тук не знае тези подробности, освен мен.

Магнъс бе на път да възрази, но се отказа. Засега не знаеше колко месеца ще минат до делото срещу Лийнахан и останалите. Щеше да работи с Комисаря, докато не го извикат да свидетелства. Тогава щеше да се върне в Бостън и да си остане там, независимо от плановете на Комисаря.

Снори се усмихна.

— По стечение на обстоятелствата, имаме нещо, с което можеш да се заемеш веднага. Тази сутрин открихме труп в една лятна вила край езерото Тингвелир. Уведомиха ме, че един от първоначалните заподозрени е американец. В момента пътуваме натам.

Летището Кефлавик се намираше на върха на полуострова, който се издаваше в Атлантическия океан, западно от Рейкявик. Колата се движеше на изток през плетеница от магистрали и сиви предградия на юг от града, подминавайки малки фабрики, складове и познати ресторанти за бързо хранене: „Кей Еф Си“, „Тако Бел“ и „Събуей“. Депресиращо.

Отляво се виждаха многоцветните метални покриви на малките къщи в центъра на Рейкявик, над които се извисяваше кулата на Халгримскиркя, най-голямата църква в Исландия, построена на върха на малко хълмче. Нямаше и следа от гроздовете небостъргачи, които засенчваха централните райони на дори по-малки американски градове. Отвъд града се простираше заливът Факсафлои, а след него започваха широките поли на планината Еся — внушително скално образувание, което се губеше сред ниските облаци.

Пътуваха през мрачни предградия с ниски, квадратни жилищни блокове на изток от града. Еся ставаше все по-голяма пред очите им, докато не започнаха да изкачват Мосфелския рид на изток. Къщите се скриха от поглед и останаха само пустош, покрита с жълта трева и зелен мъх, огромни заоблени хълмове и облаци — ниски, тъмни, неспокойни.

След двайсетина минути превалиха рида и пред очите на Магнъс се откри езерото Тингвелир. Той беше ходил там няколко пъти като момче. Тингвелир беше равна, тревиста местност, започваща в северния край на езерото. На това място американската и европейската континентални плочи разцепваха Исландия на две. Но Магнъс и баща му ходеха там, защото това бе седалището на Алтинга, исландският годишен открит парламент от епохата на сагите.

Магнъс помнеше красивия тъмносин цвят на езерото. Сега обаче то изглеждаше мрачно и злокобно. Облаците се протягаха надолу от небето и почти докосваха черната вода. Дори очертанията на малкото островче в средата на езерото бяха замъглени от гъстия слой влага.

Отклониха се от главния път и слязоха до езерото покрай голяма ферма с пасящи коне. Хванаха чакълена алея, която ги отведе до редица от няколко летни вили, разположени сред рехава, напъпила брезова горичка. Това бяха единствените дървета, които се виждаха. Магнъс видя познатите признаци на новооткрито местопрестъпление: зле паркирани полицейски коли, някои с все още включени светлини, линейка с отворени задни врати, жълта лента, потрепваща от вятъра, и група лутащи се хора, съставена от сините униформи на полицаи и белите престилки на съдебни лекари.

Вниманието им бе насочено към петата къща, в края на реда. Магнъс огледа другите вили. Тъй като сезонът тепърва започваше, само една от тях, втората, изглеждаше обитавана — пред нея бе паркиран Рейндж Роувър.

Полицейската кола спря до линейката и комисарят и Магнъс слязоха. Въздухът беше студен и влажен. Магнъс чу шумоленето на вятъра и натрапчивия крясък на някаква птица, който помнеше от детството. Дъждосвирец?

Висок, оплешивяващ мъж с издължено лице, облечен в бяла престилка, се приближи към тях.

— Това е инспектор Балдур Якобссон от криминалната полиция в Рейкявик — каза комисарят. — Той води това разследване. Езерото Тингвелир е под юрисдикцията на полицията в Селфос, но щом разбрали, че може би става дума за убийство, помолиха за съдействие от столицата. Балдур, това е детектив Магнус Джонсън от бостънската полиция. — Комисарят направи пауза и погледна въпросително към Магнъс. — Джонсън?

— Рагнарссон — поправи го Магнъс.

Снори се усмихна. Стана му драго, че Магнъс се представя с исландското си име.

— Рагнарссон.

— Добър ден — каза Балдур колебливо на английски със силен акцент.

— Godan daginn — отвърна Магнъс.

— Балдур, ще обясниш ли на Магнус какво е положението тук?

— Разбира се — каза Балдур. Тънките му устни не се изкривиха в усмивка или друг признак на ентусиазъм. — Жертвата се казва Агнар Харалдссон, професор в Исландския университет. Това е лятната му вила. Бил е убит снощи с удар по главата, според нас — в къщата, а после е бил довлечен до езерото. Намерили са го две деца от онази вила в десет часа тази сутрин.

— Къщата с джипа отпред ли? — попита Магнъс.

Балдур кимна.

— Извикали баща си и той се обадил на 112.

— Кога за последно е видян жив? — поинтересува се Магнъс.

— Вчера беше празник — първият ден на лятото.

— Това е по-скоро исландска шегичка — обади се комисарят. — Същинското лято ще настъпи чак след няколко месеца, но тук използваме всяка възможност да се поразвеселим след дългата зима.

Балдур не обърна внимание на това прекъсване.

— Съседите видели Агнар да пристига тук около десет часа сутринта. Паркирал колата си пред къщата и влязъл вътре. Помахали му, той им отвърнал, но не си казали нищо. Вечерта е имал гост или гости.

— Описание?

— Не. Съседите видели само колата — малка, яркосиня, нещо като Тойота Ярис, но не бяха сигурни. Колата пристигнала към седем и половина-осем и отпътувала в девет и половина. Не са я видели, но жената си спомни какво е гледала по телевизията, когато чула двигателя.

— Други посетители?

— Съседите не знаят. Но те са били в Тингвелир цял следобед, така че е възможно.

Балдур даваше на Магнъс прости, директни отговори, на които издълженото му лице придаваше сериозна тежест, комисарят слушаше внимателно, но оставяше Магнъс да говори.

— Открихте ли оръжието, с което е бил убит?

— Още не. Ще изчакаме аутопсията. Патологът може да ни даде някаква насока.

— Може ли да видя тялото?

Балдур кимна и поведе комисаря и Магнъс по тясна кална пътечка край къщата до една синя тента, издигната до самото езеро на десетина метра от постройката. Балдур нареди да донесат престилки, ботуши и ръкавици, които Магнъс и Комисарят си сложиха. Подписаха се на формуляра, който държеше полицаят, охраняващ местопрестъплението, и се шмугнаха в тентата.

Вътре, върху мократа трева, бе простряно тяло. Двама мъже в униформи на патолози се готвеха да го сложат в чувал. Когато видяха кой е влязъл при тях, те се спряха и се изнизаха от тентата, за да не се пречкат на висшестоящите, докато оглеждат трупа.

— Медиците от Селфос, които са се отзовали на обаждането, го извадили от езерото, когато го открили — каза Балдур. — Решили, че се е удавил, но лекарят, който прегледал тялото, се усъмнил в това.

— Защо?

— На тила на покойника има следа от удар. Дъното на езерото е осеяно с камъни и е възможно да се е ударил в тях, когато е паднал, но лекарят е на мнение, че ударът е бил твърде силен.

— Може ли да погледна?

Агнар бе мъж на около четирийсет години, с черна коса до раменете, посребряваща по слепоочията, с изсечени черти и поддържана набола брада, като на дизайнер. Под нея, лицето му бе бледо и изопнато, а устните му бяха придобили синкавосив цвят. Тялото беше студено, което бе нормално след цяла нощ, прекарана в езерото. Освен това бе все още вкочанено, което предполагаше, че смъртта е настъпила преди не по-малко от осем часа и не повече от двайсет и четири — между четири следобед и осем сутринта. Това не беше кой знае какъв ориентир. Магнъс се съмняваше, че патолозите ще могат да определят часа на смъртта с някаква точност. В случаите на удавяне бе трудно да се определи дали човекът е умрял преди или след потапянето си във водата. Пясъкът и водораслите в белите дробове щяха да дадат повече яснота по въпроса, но затова трябваше да изчакат резултатите от аутопсията.

Магнъс внимателно разтвори косата на професора и огледа раната на тила му. Обърна се към Балдур.

— Мисля, че знам къде е оръжието на убийството.

— Къде? — попита Балдур.

Магнъс посочи към дълбоките сиви води на езерото. Някъде там, процепът между континенталните плочи при Тингвелир достигаше няколкостотин метра дълбочина. Балдур въздъхна.

— Ще ни трябват водолази.

— Няма смисъл — каза Магнъс. — Никога няма да го намерят.

Балдур се смръщи.

— Бил е ударен с ръбат камък — обясни Магнъс. — От него са останали парченца в раната. Нямам представа откъде се е взел камъкът, може би от черния път отзад, там са доста големи. От лабораторията ще ви кажат. Аз предполагам, че убиецът го е хвърлил в езерото след престъплението. Освен ако не е бил крайно глупав. Но това е най-доброто място да се отървеш от един камък.

— Имаш ли някаква медицинска школовка? — попита Балдур подозрително.

— Не кой знае каква — каза Магнъс. — Просто съм виждал много умрели хора със следи от удари по главата. Може ли да надникна вътре?

Балдур кимна. Върнаха се по пътечката до къщата. Тя бе пълна със съдебни лекари, мощни прожектори, прахосмукачки и лаборанти, обикалящи навсякъде с пинцети и пудра за отпечатъци.

Магнъс се огледа. Входната врата водеше право в просторен хол с големи прозорци, гледащи към езерото. Стените и подът бяха от меко дърво, а мебелировката бе модерна, но не скъпа. Имаше много лавици с книги: романи на английски и исландски, исторически книги и специализирана литературна критика. Колекцията от компактдискове бе внушителна: класика, джаз и исландски музиканти, за които Магнъс не беше чувал. Телевизор нямаше. Единият ъгъл на стаята бе зает от бюро, отрупано с бумаги, а в средата имаше столове и диван около холна масичка, върху която стоеше начената чаша червено вино и кутийка с остатъци от бял прах, вероятно кокаин. И двата предмета бяха покрити с тънък слой пудра за отпечатъци. През една отворена врата се виждаше кухнята. Имаше и още три врати, които сигурно водеха към спалните и банята.

— Смятаме, че е бил ударен тук — каза Балдур, сочейки към бюрото. По дървения под се виждаха пресни драскотини, а точно до тях — две малки капчици, очертани с тебешир.

— Можете ли да направите ДНК анализ на това?

— В случай, че кръвта е на убиеца ли? — попита Балдур.

Магнъс кимна.

— Можем. Изпращаме пробите в една лаборатория в Норвегия. За резултатите ще трябва да почакаме.

— Това ми е до болка познато — отвърна Магнъс. Лабораторията за ДНК анализи в Бостън бе постоянно претрупана. Всички изследвания бяха спешни и, съответно, нищо не ставаше бързо. Магнъс се надяваше, че норвежците ще се отнесат към единствената поръчка на съседите си с малко повече уважение.

— Смятаме, че Агнар е бил ударен по тила тук, докато се е обръщал към бюрото. След това са го изнесли от къщата и са го хвърлили в езерото.

— Звучи правдоподобно — каза Магнъс.

— Само дето… — Балдур се поколеба. Магнъс реши, че той може би избягва да споделя съмненията си пред шефа.

— Само дето какво?

Балдур погледна Магнъс колебливо.

— Ела да видиш нещо.

Той поведе Магнъс към кухнята. Беше разтребено, като се изключат отворената бутилка вино на масата и недовършеният сандвич с шунка и кашкавал на плота.

— Тук открихме още няколко капки кръв — каза Балдур, сочейки към плота. — Приличат на пръски от струя с висока скорост, но в това няма смисъл. Може би Агнар се е порязал или ударил преди това. А може и някак да се е довлачил дотук, но пък не открихме никакви признаци на съпротива. Може би убиецът е влязъл тук да се измие. Но ако беше така, пръските трябваше да са много по-големи.

Магнъс огледа стаята. Три мухи се блъскаха в прозореца в безкраен опит да излязат.

— Не го мисли — каза той. — Това е от мухите.

— Мухи ли?

— Да. Кацат върху тялото, насмукват се и отиват в кухнята, където е по-топло. Тук повръщат кръвта — само така могат да я смелят. А после са хапнали и сандвич за десерт. — Магнъс се приведе, за да огледа чинията. — Ето, тук има още. Ще се види по-добре с лупа или с луминол, ако имате. Това разбира се означава, че трупът е останал тук достатъчно дълго, че мухите да могат да се нагостят. Може би петнайсет-двайсет минути.

Балдур все още бе сериозен, но комисарят се усмихваше.

— Благодаря — съумя да каже инспекторът.

— Отпечатъци от стъпки? — попита Магнъс, гледайки към пода. Върху полираното дърво, отпечатъците трябваше да се виждат идеално.

— Да — каза Балдур. — От един човек, четирийсет и пети номер. Което е странно.

Сега беше ред на Магнъс да изглежда объркан.

— Защо?

— Исландците обикновено се събуват, когато влизат в нечия къща. Освен ако посетителят не е бил чужденец. Тук отделяме еднакво внимание както на отпечатъците, така и на нишките от чорапи.

— Аха — отвърна Магнъс. — Нещо интересно на бюрото?

— Предимно академични материали: есета на студенти, статии за исландската литература и други подобни. Ще трябва да ги разгледаме по-внимателно. Имаше и един fartolva, който лаборантите отнесоха за анализ.

— Извинявай, какво е fartolva? — попита Магнъс, който не бе запознат с тази исландска дума. Знаеше разликата между брадва и алебарда, но някои от новите исландски думи не му говореха нищо.

— Малък преносим компютър — обясни Балдур. — В него има календар, от който разбрахме кой е бил тук снощи.

— Комисарят спомена някакъв американец — каза Магнъс. — Сигурно е носел четирийсет и пети номер. — Той нямаше представа кой номер е това по американския стандарт, но предполагаше, че е доста голям.

— Американец или англичанин. Казва се Стив Джъб и е бил тук снощи, в седем и трийсет. Имаше и телефонен номер. Номерът е на Хотел Борг — най-скъпият в Рейкявик. Изпратих патрул да го приберат. Всъщност, Снори, извинявай, но трябва да се върна в участъка да го разпитам.

Магнъс бе поразен от фамилиарността на исландците. Нямаше „господин“ или „комисар Гудмундссон“. В Исландия всички си говореха на малко име, от чистачите на улицата до президента, от подчинения до шефа на полицията. Още не бе свикнал с този етикет, но го харесваше.

— Вземи и Магнус за разпита — каза комисарят.

Изражението на Балдур не се промени, но Магнъс усети, че отвътре му е кипнало. Можеше да го разбере. Това сигурно беше най-големият случай на Балдур за годината и той не изгаряше от желание да работи по него под взора на някакъв чужденец. Магнъс имаше повече опит с криминалните случаи от Балдур, но пък беше с десетина години по-млад от него и с по-нисък ранг. Тази комбинация навярно бе изключително неприятна за инспектора.

— Разбира се — каза той. — Арни ще се погрижи за теб. Ще те закара до централата и ще те настани. И, разбира се, след това си добре дошъл да си поговорим за Стив Джъб.

— Благодаря, инспекторе — каза Магнъс преди да се усети.

Очите на Балдур се стрелнаха към него, отбелязвайки фала на Магнъс, който издаваше, че той все пак не е истински исландец. Балдур повика един детектив да придружи Магнъс, а после се качи в една кола с комисаря и замина обратно за Рейкявик.

— Здрасти, как си? — попита детективът на чист английски с американски акцент. — Казвам се Арни. Арни Холм. Като Терминатора.

Беше висок, възслаб, с къса руса коса и адамова ябълка, която се движеше енергично при всяка негова дума. Имаше широка, приветлива усмивка.

— Komdu saell — отговори Магнъс. — Оценявам факта, че говориш езика ми, но наистина трябва да упражнявам исландския си.

— Добре — каза Арни на исландски. Изглеждаше разочарован, че няма да има шанс да се изтъкне с познанията си по английски.

— Макар че нямам никаква представа как е „терминатор“ на исландски.

— „Tortimandinn“ — каза Арни. — Някои хора ме наричат така.

Магнъс не успя да сдържи усмивката си. Арни не беше слаб, а направо кльощав.

— Добре де, признавам, че не са много.

— Говориш отличен английски.

— Учих криминология в Щатите — гордо отговори Арни.

— О! Къде?

— В колежа Кунцелбърг, Индиана. Школата е малка, но има много добра репутация. Едва ли си чувал за нея.

— Ами, не съм — каза Магнъс. — Е? Сега накъде? Бих искал да се включа в разпита на този Стив Джъб.

Глава 4

Първото нещо, което Магнъс забеляза, беше че Стив Джъб не е американец. Говореше с английски акцент — от Йоркшир, както се оказа. Джъб беше шофьор на камион от градче на име Уедърби в тази област. Не беше женен и живееше сам. От паспорта му стана ясно, че е на петдесет и една години.

Магнъс и Арни гледаха разпита на един монитор в дъното на коридора. Всички стаи за разпит в полицейската централа на Рейкявик бяха оборудвани с касетофони и видеонаблюдение.

В стаята имаше четири човека: Балдур и още един детектив, млад преводач и едър, широкоплещест мъж с бирено шкембе. Той бе облечен в синя дънкова риза, под която се виждаше бяла тениска, черни дънки и бейзболна шапка, нахлупена върху рядка, посивяваща коса. Имаше добре поддържана козя брадичка. Магнъс забеляза червените и зелени линии на татуировка върху предмишницата на човека. Стив Джъб.

Балдур се справяше много добре с разпита: беше спокоен, уверен и много по-отзивчив, отколкото по-рано. Дори от време на време се усмихваше: ъгълчетата на устата му трепваха леко нагоре. Балдур използваше традиционната полицейска техника на разпит — движеше Джъб постоянно напред-назад по версията му за случилото се и се надяваше мъжът да се оплете в подробностите. Така Магнъс успя да разбере какво е правил Джъб през въпросната вечер.

Разпитът вървеше мудно; всяка дума минаваше през преводача. Арни обясни, че това не се дължи само на лошия английски на Балдур, а е изискване, за да може разпитът да се признае в съда.

Джъб имаше много да обяснява, но го правеше убедително, поне на първо време.

Според версията на Джъб, той се запознал с Агнар, докато бил в Исландия миналата година. Уговорили се Джъб да го потърси, когато дойде пак. Джъб бе взел кола под наем — синята Тойота Ярис — и бе отишъл с нея до езерото Тингвелир. Поговорили с Агнар около час, а после Джъб отпътувал право към хотела си. Рецепционистката потвърди думите му: точно застъпвала на смяна в единайсет часа, когато той се върнал в хотела. Джъб не бе забелязал нищо подозрително. Агнар го посрещнал радушно. Говорили си за места в Исландия, които Джъб трябва да посети.

Джъб потвърди, че той е пил кока-кола, а домакинът му — червено вино. Чужденецът влязъл в къщата с обувките: той носеше номер 10,5 по английския стандарт, но не знаеше на какъв европейски размер отговаря това.

След половин час въпроси и отговори Балдур излезе от стаята и се приближи до Магнъс.

— Какво ще кажеш? — попита той.

— Версията му звучи правдоподобно — отговори Магнъс.

— Но и нещо крие от нас. — Това беше твърдение, а не въпрос.

— И аз така мисля, но оттук не мога да преценя добре, не мога да го видя. Може ли да говоря с него очи в очи? Без преводача. Знам, че така показанията му няма да се приемат в съда, но пък може да го предразположа. Ако му се изплъзне някоя подробност, ще можеш да я разнищиш по-късно.

Балдур помисли за секунда и кимна.

Магнъс влезе в стаята за разпит и се настани удобно в стола до Джъб, току-що освободен от преводача. Облегна се назад.

— Здрасти, Стив, как я караш? — каза Магнъс. — Добре ли си?

Джъб се намръщи:

— Кой сте вие?

— Магнъс Джонсън — отговори Магнъс. Струваше му се логично да се представя с американското си име, когато говори на английски.

— Ти си янки, така ли? — акцентът на Джъб беше подчертан.

— Точно така. За малко съм тук — да помогна на момчетата.

Джъб изсумтя.

— Разкажи ми за Агнар.

Джъб въздъхна — трябваше да повтори разказа си за пореден път.

— Запознахме се преди година в един бар в Рейкявик. Човекът ми стана симпатичен и затова го потърсих, когато пак дойдох в Исландия.

— За какво си говорихте?

— За какво ли не. Обсъждахме исландските забележителности. Той познава страната доста добре.

— Не, питам те какво толкова си казахте, че да искаш да се срещнете пак. Той беше университетски преподавател, а ти си шофьор на камион. — Магнъс се сети, че Джъб не е женен. — Да не си гей? — Едва ли беше, но Магнъс искаше да види как ще реагира.

— Естествено, че не съм гей!

— А за какво си говорихте тогава?

Джъб се поколеба, но после отговори:

— За саги. Той беше експерт, а аз винаги съм се интересувал от тях. Те бяха една от причините да се върна тук.

— Саги! — изсмя се Магнъс. — Я стига!

Джъб повдигна широките си рамене и скръсти ръце върху шкембето си:

— Питаш ме — казвам ти.

Магнъс замълча. Преценяваше Джъб.

— Добре, извинявай. И коя е любимата ти сага?

— Сагата за Волсунгите.

Магнъс повдигна вежди:

— Необичаен избор. — Най-известните саги разказваха за викингите, заселили Исландия през десети век, но Сагата за Волсунгите се занимаваше с много по-ранен период. Макар да бе написана в Исландия през тринайсети век, тя бе легенда за стар германски кралски род, родът Волсунг, по-късно дал началото на бургундите — хунският вожд Атила също беше замесен. Не беше от любимите саги на Магнъс, но той я беше чел няколко пъти.

— Добре. Кажи ми тогава как се казва джуджето, което трябва да даде златото си на Один и Локи — каза той.

Джъб се усмихна:

— Андвари.

— А мечът на Сигурд?

— Грам. Конят му се казва Грани.

Джъб бе добре запознат. Може и да караше камион, но беше много начетен човек. Не биваше да го подценяват.

— И аз обичам сагите — усмихна се Магнъс. — Баща ми ми ги четеше. Но той беше исландец. Ти как навлезе в тях?

— Дядо ми — каза Джъб, — ги изучаваше в университета. Разказваше ми историите, когато бях малък. Тогава се запалих. После изнамерих една аудио касета със саги и си ги пусках в камиона. Още го правя.

— На английски ли?

— То е ясно.

— На исландски звучат по-добре.

— И Агнар това каза. На него му вярвам. Но вече ми е малко късно да уча чужд език — Джъб замълча. — Жалко, че умря. Беше интересен човек.

— Ти ли го уби? — това беше въпрос, който Магнъс бе задавал на всякакви хора през годините. Не очакваше честен отговор, но много често реакцията, предизвикана от самия въпрос, беше показателна.

— Не — каза Джъб. — Разбира се, че не!

Магнъс впи очи в Стив Джъб. Макар да отричаше убедително, шофьорът криеше нещо.

В този момент вратата се отвори и в стаята нахлуха Балдур и преводачът. Магнъс не успя да прикрие раздразнението си — точно беше разприказвал Джъб.

Балдур стискаше някакви листи хартия. Седна на бюрото и ги разстла пред себе си. Пресегна се и натисна копчето на малката конзола до компютъра.

— Разпитът продължава в 18:22 — каза той. После се обърна към Джъб на английски:

— Кой е Исилдур?

Джъб трепна. Балдур и Магнъс забелязаха това. Джъб направи усилие да се отпусне.

— Нямам представа. Кой е Исилдур?

Магнъс се питаше същото, макар че името му се струваше познато отнякъде.

— Погледни това — каза Балдур на исландски, прибута три листа към Джъб и връчи още три на Магнъс. — Това са разпечатки на имейли, свалени от компютъра на Агнар. Имейли между него и теб.

Джъб взе листите и ги прочете. Същото направи и Магнъс. Две от писмата бяха кратки съобщения, потвърждаващи детайлите по идването на Джъб — дата, час и място за среща. Стилът на писмата бе по-скоро делови, отколкото разговорен, като между приятели. Третият имейл беше най-интересен:

От: Агнар Харалдссон

До: Стив Джъб

Относно: Среща, 23 април

Драги Стив,

Очаквам с нетърпение да се видим в четвъртък. Направих откритие, което смятам, че много ще те заинтригува.

Жалко, че Исилдур няма да може да дойде. Имам предложение за него, което трябва да обсъдим на четири очи. Късно ли е вече да го убедиш да дойде?

Поздрави,

Агнар

— Е? Кой е Исилдур? — попита Балдур отново, този път на исландски. Преводачът зададе въпроса на английски.

Джъб въздъхна тежко, подхвърли страниците върху бюрото и кръстоса ръце. Не каза нищо.

— Какво предложение искаше Агнар да обсъди с теб? Обсъдихте ли го?

Мълчание.

— Каза ли ти какво откритие е направил?

— Няма да отговарям на повече въпроси — каза Джъб. — Искам да се върна в хотела.

— Не може — отговори Балдур. — Оставаш тук. Арестувам те.

Джъб свъси вежди:

— В такъв случай, искам да говоря с човек от британското посолство.

— Ти си заподозрян в убийство. Можем да осведомим британското посолство, че сме те задържали, но нямаш право на среща с тях. Можем и да ти намерим адвокат, ако искаш.

— Искам, да. И преди да говоря с него, няма да ви кажа нищо.

С тези думи Стив Джъб се облегна в стола си: голям мъжага с ръце здраво скръстени на гърдите и с леко издадена долна челюст, неподвижен като скала.

Глава 5

Балдур проведе кратка сутрешна оперативка — кратка, но ефикасна. На нея присъстваха няколко детектива, Магнъс, заместник-прокурорът: млада, червенокоса жена на име Ранвейг, както и директор Торкел Холм, шеф на отдел Убийства към полицията на Рейкявик. Торкел беше малко над шейсет, с кръгло приветливо лице и лъщящи розови бузи. Явно имаше вяра в детективите си, защото стоеше усмихнат на заден план и слушаше Балдур, който бе натоварен с разследването.

Около масата витаеше ентусиазъм за предстоящата задача. Беше събота сутринта: начало на един дълъг работен уикенд, който хората нямаха търпение да започнат.

Магнъс също прихвана от общия ентусиазъм. Миналата вечер Арни го бе закарал до хотела, където Магнъс хапна и направо си легна след дългия работен ден. Още беше като смазан след престрелката в Бостън и развоите след нея. Отдавна не се бе наспивал толкова добре: сега бе извън обхвата на Сото. Искаше му се да изпрати съобщение на Колби, но затова трябваше да си уреди достъп до компютър. Междувременно ставаше все по-заинтригуван от убийството на професора.

Другите детективи пък бяха заинтригувани от Магнъс. Вторачиха се в него, когато влезе в стаята; по лицата им нямаше усмивки, каквито човек може да очаква от група американци, посрещащи чужденец. Магнъс не знаеше дали това е първоначална хладност, типична за исландците, която щеше да се стопи след десетина минути, или е израз на по-враждебно отношение. Реши да не мисли по този въпрос. Но се зарадва на искрената, приветлива усмивка на Арни, който седеше до него.

— Заподозреният все още мълчи — каза Балдур. — Свързахме се с британската полиция: Джъб няма криминално минало, с изключение на две присъди за притежание на канабис през седемдесетте години. Днес Ранвейг ще го изправи пред съдия, за да издейства заповед да го задържим под арест няколко седмици.

— Разполагаме ли с достатъчно доказателства за това? — попита Магнъс.

Балдур свъси вежди: не обичаше да го прекъсват.

— Стив Джъб е последният човек, който е видял Агнар жив. Бил е на местопрестъплението около часа на убийството. Знаем, че е обсъждал някаква сделка с Агнар, но Джъб не казва какво е правил при езерото. Той крие нещо и докато не ни каже какво, ще предполагаме, че той е убиецът. Бих казал, че имаме достатъчно улики. Съдията ще го потвърди.

— Звучи добре — каза Магнъс. Така и беше. В САЩ би било изключено да задържат заподозрян с толкова малко улики срещу него, но Магнъс започваше да харесва исландската система.

Балдур кимна.

— Е, какво знаем към момента?

Двама детективи бяха разпитали жената на Агнар, Линда, в семейната къща в Селтярнарнес, предградие на Рейкявик. Тя беше съкрушена. След седемгодишен брак, имаше две малки деца от него. Тя беше втората съпруга на Агнар: когато се запознали, той бил разведен. Подобно на първата му жена, Линда също беше негова студентка. Агнар заминал за вилата, за да навакса с работата си — явно гонел спешен срок да завърши някакъв превод. Предишните два уикенда също прекарал там. Жена му, оставена сама с малките деца, не беше много доволна от това.

В лаптопа на Агнар нямаше други интересни имейли до Стив Джъб. Беше пълно с текстови документи и списъци с посетени интернет сайтове, които тепърва щяха да бъдат анализирани. Имаше и купчини бумаги в кабинета му в университета, както и във вилата, които трябваше да се изчетат.

Във вилата бяха открити отпечатъци от четири души: Агнар, Стив Джъб и двама други, все още неидентифицирани. От жената на Агнар нямаше следи, тъй като тя още не бе ходила във вилата тази година. Липсваха отпечатъци и по дясната врата на Тойотата, което потвърждаваше твърдението на Джъб, че е дошъл при Агнар сам.

Полицаите намериха и следи от употреба на кокаин в спалнята, както и един грам в пликче, скрито в гардероба.

— Вигдис, разбра ли нещо за името Исилдур? — попита Балдур.

Той се обърна към висока, елегантна чернокожа жена на около трийсет години, облечена с прилепнал черен пуловер и джинси. Магнъс я бе забелязал още с влизането си. Тя беше първият чернокож човек, когото Магнъс виждаше, откакто бе в Исландия: в тази страна не се занимаваха с етнически малцинства, особено чернокожи.

— Оказва се, че Исилдур е валидно исландско име, макар да се среща много рядко. Проверих в базата данни на Националната статистическа служба: името се появява само веднъж за последните осемдесет години — дете на име Исилдур Асгримссон, роден през 1974-та и починал през 1977-ма година във Флудир. — Флудир беше село в югозападна Исландия, спомни си Магнъс.

Вигдис говореше с безупречен исландски акцент, отбеляза Магнъс. В неговите уши това звучеше странно. Магнъс бе работил с много чернокожи жени детективи в Бостън и сякаш очакваше да чуе лаконичната им, провлачена бостънска реч, а не тези мелодични исландски трели.

— Баща му, Асгримур Хьогнассон, бил лекар. Починал през 1992-ра.

— Няма ли сведения за някой жив с това име?

Вигдис поклати глава:

— Може да е вестур-исленскур. — Имаше предвид Западен исландец: един от онези хора, предци на самия Магнъс, които бяха прекосили Атлантика до Северна Америка преди стотина години. — А може би живее в Англия. Ако е роден в чужбина, няма да се появи в нашите регистри.

— Някой да е чувал за Исилдур? — обърна се Балдур към цялата стая. — Наистина звучи като исландско име. — Никой не отговори. Само Арни, който седеше до Магнъс, сякаш отвори уста, но после се отказа.

— Така — каза Балдур. — Ето с какво знаем засега: ясно е, че Стив Джъб не е отишъл до вилата само да си поприказва със своя познат. Той е искал да направи някаква сделка с Агнар; сделка, в която е замесен човек на име Исилдур.

Балдур огледа хората в стаята.

— Трябва да разберем какво откритие е направил Агнар и за каква сделка става въпрос. Трябва да проучим Агнар още по-подробно. И най-вече, трябва да разберем кой по дяволите е този Исилдур. Да се надяваме, че Стив Джъб ще се разприказва, когато му кажем, че го чакат няколко седмици в ареста.

Когато работната среща приключи, директор Торкел привика Магнъс настрана. Кабинетът му беше голям и уютен, с впечатляваща гледка към залива и планината Еся. Облаците бяха по-високо от предишния ден, а далеч навътре в залива сноп слънчеви лъчи се отразяваха във водата. Три снимки на малки, русокоси деца стояха върху бюрото на директора, така че и Торкел, и посетителите му да ги виждат. Няколко примитивни рисунки, вероятно дело на същите деца, бяха окачени на стената.

Торкел седна в голямото си кожено кресло и се усмихна.

— Добре дошъл в Рейкявик.

Директорът поне, подобно на Арни, изглеждаше приятелски настроен. Магнъс не откри някаква прилика помежду им, но и двамата носеха едно и също фамилно име — Холм — така че сигурно бяха роднини. Една малка част от исландците използваха същата система за фамилни имена, като останалия свят. Повечето от тях бяха от богати родове, наследници на млади исландци, които бяха учили в Дания и бяха избрали фамилните си имена по време на престоя си там.

Но пък всички исландци бяха свързани помежду си: в края на краищата, те бяха една шепа хора.

— Благодаря — отвърна Магнъс.

— Ще бъдеш част от екипа на Националния Комисар, но когато не си в Полицейския колеж, ще разполагаш с бюро тук, при нас. Напълно подкрепям идеята на комисаря да те покани тук и смятам, че ще ни бъдеш от голяма полза в настоящото разследване.

— Надявам се.

Торкел направи пауза.

— Инспектор Балдур е отличен детектив. Обича да използва изпитани похвати, които дават резултат в Исландия. Всичко опира до това, че в нашата малка страна винаги ще се намери някой, който да познава познат на престъпника. Но тъй като естеството на престъпленията тук се променя, трябва да се променят и начините, по които се борим с тях. И това е причината ти да си тук. Балдур може и да не е особено сговорчив, но не се притеснявай да изказваш мнението си. То е важно за нас, уверявам те.

Магнъс се усмихна:

— Разбирам.

— Добре. Човек от кабинета на комисаря ще се свърже с теб, за да обсъдите заплата, настаняване и т.н. Междувременно, Арни ще ти уреди бюро, телефон и компютър. Някакви въпроси?

— Да. Мога ли да нося пистолет?

— Не — отговори Торкел. — Изключено.

— Не съм свикнал да ходя на работа без оръжие — каза Магнъс.

— Ще се наложи да свикнеш.

За момент, двамата само се гледаха в очите. Според Магнъс, едно ченге се нуждаеше от две неща, за да работи: значка и пистолет. Той беше наясно, че не може да получи значка току-така, но пистолет му трябваше.

— Как мога да си изкарам разрешително?

— Не можеш. Никой в Исландия не притежава пистолет. Забранени са през 1968-ма, след като един мъж бил застрелян.

— Значи няма нито един полицай, който да може да борави с огнестрелно оръжие!?

Торкел въздъхна.

— Имаме стрелци в бригада Викинг — нашият отряд командоси. Можеш да стреляш на тяхното стрелбище в Копавогур, но няма да имаш право да носиш оръжие на друго място. Просто ние тук действаме по друг начин.

Магнъс устоя на изкушението да каже нещо по повод сговорчивостта и изказването на мнения: той оценяваше подкрепата на директора и не искаше да влиза в ненужни спорове с него, така че просто му благодари и излезе от кабинета.

Отвън го чакаше Арни. Той заведе Магнъс до голяма стая, разделена на множество обособени работни места, с надпис „Тежки престъпления“ на вратата. Няколко от детективите, които Магнъс бе видял на оперативката, бяха на телефоните или компютрите си, а останалите вече бяха излезли да събират показания. Бюрото на Магнъс беше точно срещу това на Арни. Телефонът му работеше и Арни го увери, че някой от компютърния отдел ще му даде парола още тази сутрин.

Арни изчезна към машината за кафе и се върна с две чашки. Имаше хляб в това момче.

Магнъс отпи от кафето си и се замисли за Агнар. Все още не знаеше много за професора, но поне беше ясно, че е бил нечий съпруг и баща на две деца. Магнъс се замисли за тези деца, които щяха да пораснат с мисълта, че баща им е бил убит, както и за покрусената съпруга, опитваща се да осъзнае разпада на семейството си. Те трябваше да разберат кой е убил Агнар и защо; имаха нужда да чуят, че убиецът е бил наказан. В противен случай… в противен случай щяха да се измъчват като Магнъс.

В него се събуди познатият порив: макар никога да не ги беше срещал, а и можеше изобщо да не ги види, той искаше да обещае на тези хора едно нещо — че ще намери убиеца на Агнар.

— Реши ли къде в Рейкявик искаш да отседнеш? — попита Арни, отпивайки от собственото си кафе.

— Още не — отговори Магнъс. — Хотелът ми се струва приемлив.

— Не можеш да останеш там за целия си престой.

Магнъс сви рамене.

— Не знам. Може би си прав. Но не знам колко време ще съм тук.

— Сестра ми има една свободна стая в апартамента си. Той е много хубав, на централно място, в квартал Тингхолт. Можеш да вземеш стаята под наем. Ще ти излезе по-евтино.

Магнъс дори не бе започнал да мисли за пари, настаняване и дневни разноски — засега просто се радваше, че е жив. Но животът в походни условия щеше скоро да му дотегне, а сестрата на Арни предлагаше бързо, лесно и евтино решение на проблем, за който още не се бе замислял. Това беше важно.

— Добре, ще ида да я видя.

— Супер! Тази вечер мога да те разведа из града, ако искаш.

Кафето не беше лошо. Исландците пиеха по много чаши кафе на ден — цялото им общество се захранваше с кофеин. Може би точно заради това, никой исландец не се застояваше на едно място за дълго.

— Сигурен съм, че някъде съм чувал името Исилдур — каза Магнъс. — Може да е бил някой съученик, но това щеше да излезе в националния регистър.

— Може би е от филма — обади се Арни, отпивайки от кафето си.

— Филм ли? Кой филм?

— „Задругата на пръстена“. Не си ли го гледал? Първата серия от „Властелинът на пръстените“.

— Не, не съм го гледал, но съм чел книгата. Исилдур е някой от героите, така ли? Какъв е? Елф?

— Не, човек е — отвърна Арни. — В началото на филма се сдобива с пръстена, но после го изгубва в една река. После Ам-гъл го намира.

— Арни! Защо не ни каза това на работната среща?

— Щях, обаче реших, че просто ще ми се изсмеят. И друг път се е случвало. Пък и това няма нищо общо със случая.

— Как да няма! — Магнъс се спря, преди да довърши с „… идиот такъв!“ — Чел ли си Сагата за Волсунгите?

— Мисля, че да, в училище — каза Арни. — Разказва се за Сигурд, Бринхилд и Гуннар, нали? За дракони и съкровища!

— И за пръстена. Споменава се и вълшебен пръстен. Това е исландски вариант на историята, върху която Вагнер е базирал цикъла „Пръстенът на нибелунгите“. Обзалагам се, че Толкин също я е чел. Това е и любимата сага на Стив Джъб — вероятно единствената, която е чел. Той е фен на „Властелина на пръстените“ и има приятел, също фен, известен с псевдонима Исилдур.

— Значи Исилдур не е исландец?

Магнъс поклати глава.

— Не. Сигурно също е шофьор на камион от Йоркшир. Трябва да говорим с Балдур.

Върху лицето на Арни се изписа паника.

— Наистина ли смяташ, че е толкова важно?

— Да — кимна Магнъс. — Това е следа. В разследване на убийство трябва да се проверяват всички следи.

— Ами… По-добре само ти да говориш с Балдур.

— Стига, Арни. Няма да му кажа, че си знаел кой е Исилдур през цялото време. Хайде!

Наложи се да чакат един час, докато Балдур се върне от съда. Изглеждаше доволен.

— Можем да задържим Стив Джъб за три седмици — каза той, когато видя Магнъс. — Взех и заповед за обиск на хотелската му стая.

— Няма ли да го пуснат под гаранция? — попита Магнъс.

— В Исландия заподозрените в убийство нямат това право. Обикновено разполагаме с три седмици да събираме доказателства, преди да ги представим на защитата. След като приключим тук, Джъб ще бъде отведен в затвора в Литла Храун. Това ще го накара да се замисли.

— Добра идея — каза Магнъс.

— Най-странното е, че Джъб вече има нов адвокат. Пратихме му едно хлапе, току-що излязло от университета, но той вече го е уволнил и е наел Кристиян Гилфассон — най-опитният криминален адвокат в Исландия. Явно някой е помогнал на Джъб да се свърже с адвоката и да му плати. Кристиян взима много скъпо. В този ред на мисли, хотел Борг също не е от евтините.

— Исилдур? — предположи Магнъс. Балдур сви рамене.

— Може би. Който и да е той.

— Мисля, че имаме отговор на този въпрос.

Балдур изслуша хипотезата на Магнъс със смръщено изражение.

— Мисля, че пак трябва да си поговорим с господин Джъб.

Глава 6

Новият адвокат на Стив Джъб, Кристиян Гилфассон, изглеждаше точно както трябва: интелигентно лице, преждевременно посивяла коса и спокойно, уверено излъчване, което сякаш само по себе си вдъхваше спокойствие на Джъб. Това не беше добре.

В стаята за разпити вече имаше петима мъже: Джъб, адвокатът му, Балдур, Магнъс и преводачът.

Балдур метна едно английско издание на „Властелинът на пръстените“ върху масата. В стаята беше тихо. Джъб хвърли поглед към книгата. Арни бе изтичал да я купи от книжарницата за чуждестранна литература в центъра на Рейкявик.

Балдур чукна с пръст върху книгата.

— Това чел ли си го?

Джъб кимна.

Бавно и методично Балдур отвори книгата на втора глава и я прибута към Джъб.

— Прочети този пасаж и пак ми кажи, че не знаеш кой е Исилдур.

— Той е герой от книгата — отговори Джъб. — Това е всичко.

— Колко пъти си чел този роман? — попита Балдур.

— Няколко пъти.

— Няколко!? — изсумтя Балдур. — Исилдур е псевдоним, нали? Той е твой приятел, фен на Властелина, като теб.

Стив Джъб сви рамене.

Магнъс погледна към долния край на татуировката, която се подаваше под ръкава на Джъб.

— Свали си ризата.

Стив Джъб пак сви рамене и съблече дънковата риза, която бе носил от ареста насам. Отдолу се показа бяла тениска, а върху ръката му — татуировка на брадат човек с шлем, размахващ брадва.

Може би не човек, а джудже.

— Чакай да позная — каза Магнъс. — Твоят прякор е Гимли. — Сети се, че Гимли бе името на джуджето във „Властелинът на пръстените“.

Джъб отново сви рамене.

— Сигурно Исилдур ти е приятелче от Йоркшир, а? — каза Магнъс. Сигурно се събирате всеки петък в някоя кръчма и си говорите за стари исландски саги?

Никакъв отговор.

— В Англия дават ли полицейски сериали? — попита Магнъс. — „От местопрестъплението“, „Закон и ред“?

Джъб се намръщи.

— Е, в тези сериали, лошият винаги си мълчи, докато нашите го обсипват с въпроси. Но в Исландия нещата не стоят така. — Магнъс се наведе напред. — В Исландия, ако мълчиш, ние сме сигурни, че имаш нещо да криеш. Така ли е, Кристиян?

— Клиентът ми сам реши да не отговаря на въпросите ви — отвърна адвокатът. — Обясних му до какви последици може да доведе това.

— Ние ще разберем какво криеш от нас — каза Балдур. — А когато се стигне до съд, няма да забравим, че си отказал да съдействаш.

Адвокатът понечи да каже нещо, но Джъб го спря с ръка върху рамото му.

— Виж сега, щом вие двамата сте такива умници, рано или късно ще стигнете до извода, че нямам нищо общо със смъртта на Агнар и ще трябва да ме пуснете. Дотогава обаче няма да ви кажа нищо.

Ръцете се скръстиха, долната челюст се издаде. Стив Джъб не изрече нито дума повече.

Пред стаята за разпит ги чакаше Вигдис.

— Един човек от британското посолство те търси.

Балдур изруга.

— Мамка му! Само ще ми загуби времето. Но предполагам, че се налага да говоря с него. Има ли нещо друго? — по развълнувания израз върху лицето на Вигдис, Балдур разбра, че има.

— Агнар е имал любовница — каза Вигдис с победоносна усмивка.

Балдур повдигна вежди.

— Сериозно?

— Андреа Фридриксдотир. Агнар | е преподавал исландска литература в университета. Обади се веднага щом разбрала, че е убит.

— Къде е сега?

— Долу.

— Отлично. Хайде да поговорим с нея. Кажи на човека от посолството, че ще се срещна с него възможно най-скоро. Но първо искам да говоря с Андреа.

След като Балдур не го покани да го придружи, Магнъс се върна при бюрото си, където го чакаше една жена от кабинета на Националния Комисар. Мобилен телефон, банкова сметка, дневни, заплата, аванс и дори обещание за кола до няколко дена — беше подготвила всичко. Магнъс бе впечатлен. Можеше да се обзаложи, че никой от бостънската полиция не може да действа толкова експедитивно.

След нея влезе мъж от компютърния отдел. Той даде на Магнъс парола и за няколко минути му обясни как да си служи с компютърната система и как да проверява електронната си поща.

Когато човекът си тръгна, Магнъс остана вторачен в монитора пред себе си. Моментът бе настъпил. Не можеше да отлага повече.

Беше се оказало, че агентите на ФБР, които бяха придружавали Магнъс през последните му дни в Масачузетс, работеха в кливландския офис на Бюрото. Единият, агент Хендрикс, бе неговият човек за свръзка. Магнъс се бе съгласил да не се обажда по телефона до САЩ, дори на старши лейтенант Уилямс. Особено на него. Неизказаният страх на Магнъс, ФБР и Уилямс беше, че тримата корумпирани полицаи, които бяха задържали, най-вероятно имат съучастници или поне приятели в бостънската полиция; приятели, които на драго сърце биха се опитали да разберат къде се намира Магнъс.

Затова единствената възможна комуникация беше чрез имейли. Но дори и тях Магнъс не можеше да изпраща директно, а през агент Хендрикс в Кливланд. Нямаше друг начин Магнъс да се свърже с Колби.

Сега се налагаше да влезе в контакт с нея. Беше му станало ясно, че не може да поеме риска Колби да бъде нападната или убита заради него. Тя го бе надхитрила и той трябваше да приеме това.

Остана загледан в екрана още известно време, докато претегли всички възможни аргументи, оправдания и обяснения, но познаваше Колби и знаеше, че тя ще започне да усложнява нещата, ако й дадеше шанс. В крайна сметка, Магнъс реши да ги опрости.

Отговорът на въпроса ти е „да“. Моля те, ела с мен. Много се притеснявам за теб.

Обичам те,

Магнъс

Не беше много романтично — не биваше да започват съвместния си живот така. Макар да харесваше Колби, макар да я обичаше, колкото повече я опознаваше, толкова по-сигурен ставаше, че двамата не бива да се женят. Не ставаше дума само за страха му от обвързване, макар Колби да беше напълно права, че Магнъс страда от него. Той просто знаеше, че ако имаше жена на този свят, с която той би се обвързал за цял живот, това не е Колби. Последният | рискован ход беше доказателство за това.

Но той нямаше избор. Тя не му остави избор.

Магнъс написа кратък доклад за Уилямс: уведоми го, че е в безопасност и вече има електронен адрес, на който Уилямс да му пише, ако разбере нещо за датата на делото.

Почуди се дали да не драсне един ред и на Оли, както вече се наричаше брат му, но се отказа. ФБР бяха информирали Оли, че Магнъс трябва да изчезне, а един агент бе изнесъл вещите му от стаята за гости в къщата на Оли. Това беше достатъчно. Колкото по-малко вземане-даване имаше Магнъс с Оли, толкова по-добре. Магнъс осъзна, че бандата на Сото е заплаха не само за Колби, но и за брат му. За Оли, жена му и децата.

Магнъс затвори очи. В момента не можеше да направи нищо по въпроса, освен да се надява, че гангстерите няма да им обърнат внимание.

Боже! Може би Колби бе права! Може би наистина трябваше да се престори, че не е чул разговора на Лийнахан.

Разбира се, в любимите му саги, героите винаги вършеха своя дълг. Но пък повечето им роднини умираха по кървав начин преди края на историята. Лесно беше да си смел, когато само ти си под заплаха и доста по-трудно, когато бяха замесени и други. Чувстваше се по-скоро като страхливец, отколкото като герой: криеше се в Исландия, докато брат му и приятелката му бяха в опасност.

Но тогава се задейства древната исландска реакция. Ако паднеше дори и косъм от главата на Колби или Оли, Магнъс щеше да накара всичките копелета да си платят. До един.

Балдур организира нова оперативка в два следобед. Екипът все още беше свеж и ентусиазиран.

Инспекторът започна с първоначалните резултати от аутопсията. Изглеждаше вероятно Агнар да се е удавил: в белите му дробове имаше кал, което предполагаше, че още е дишал, когато е потънал в езерото. Но нямаше почти никакъв шанс ударът на главата му да е бил причинен от подводен камък: както Магнъс предположи, ударът бе прекалено силен, за да е от това. Щяха да разберат със сигурност, когато сравнят скалните парченца в раната с камъните по дъното на езерото.

В кръвта на жертвата бе открито ниско съдържание на кокаин и алкохол, но недостатъчно, за да причини интоксикация. Заключението на патолога бе, че Агнар е бил ударен с камък по тила, изгубил е съзнание и после и бил довлечен до водата, където се е удавил. Нищо ново.

Балдур и Вигдис бяха разпитали Андреа. Тя бе признала, че е имала връзка с Агнар от около месец. Била луда по него. Почти целия минал семестър се опитвала да го съблазни и най-накрая успяла, на пиянски студентски купон, където и той бил поканен. Прекарала с него един уикенд в лятната му вила. И наистина, едни от неидентифицираните отпечатъци в къщата съвпадаха с нейните.

Според Андреа, Агнар се ужасявал от мисълта, че жена му може да разбере какво се е случило. Когато го хванала в изневяра с друга студентка, четири години по-рано, Агнар обещал да ѝ бъде верен. И удържал на думата си, докато не срещнал Андреа. Младото момиче бе на мнение, че Агнар се е страхувал от жена си, Линда.

Магнъс изложи вкратце хипотезата, че Исилдур е псевдоним на някой фен на „Властелинът на пръстените“ и че Стив Джъб също е такъв. Един-двама от мъжете около масата добиха сконфузено изражение. Може би не само Арни бе гледал филма.

Балдур раздаде на останалите списъка със срещи от графика на Агнар. Дати, часове и имена на хора, с които се бе срещал: повечето бяха негови колеги или студенти. Три седмици по-рано, Агнар бе ходил на двудневен семинар в университета в Упсала, Швеция. А един цял следобед от миналата седмица бе запазен с една-единствена дума: Хруни.

— Хруни е близо до Флудир, нали? — попита Балдур.

— На два-три километра — каза Ранвейг, заместник-прокурорът. — Ходила съм там. Нищо особено: една църква и една ферма.

— Може би става дума за танца, а не за мястото — обади се Балдур. — Нещо да се е срутило през този следобед? Да е имало някакво бедствие?

Магнъс бе чувал за Хруни. През седемнайсети век пасторът на Хруни имал лоша слава заради разюзданите пиршества, които организирал в черквата си по Коледа. Една Бъдни вечер самият дявол бил забелязан пред входа на храма. На следващата сутрин, цялата църква, заедно с хората вътре, пропаднала вдън земята. Оттогава насам, изразът „Хрунски танц“ се бе превърнал в синоним за нещо, което се разпада.

— Момченцето, което умряло на три години, е от Флудир — каза Вигдис. — Исилдур Асгримссон. А това е сестра му — тя посочи едно от имената в списъка със срещи. — Ингилейф Асгримсдотир, шести април, два и половина. Почти съм сигурна, че тя е сестра на момчето, но трябва да проверя.

— Действай — каза Балдур. — И ако се окажеш права, издири я и я разпитай. — Засега приемаме, че Исилдур е чужденец, но може и да не е така.

Взе лист хартия от масата пред себе си.

— Претърсихме хотелската стая на Стив Джъб, а лаборантите изследват дрехите му. Открихме две интересни текстови съобщения, изпратени от мобилния му телефон. Или поне смятаме, че са интересни — не се знае. Вижте преписките.

Балдур раздаде на всички по един лист с две кратки изречения, напечатани на него. Магнъс не успя да разпознае на какъв език са написани. Дори не можеше да предположи.

— Някой знае ли какъв е този език? — попита Балдур.

Около масата се смръщиха лица и се поклатиха глави. Някой предположи, че може би е финландски; някой друг беше сигурен, че не е. Но Магнъс забеляза, че Арни отново изглежда неспокоен.

— Арни? — подкани го Магнъс.

Арни му хвърли изпепеляващ поглед и преглътна — адамовата му ябълка подскочи.

— Елфски — каза тихичко той.

— Какво? — попита Балдур. — Говори по-силно!

— Езикът може би е елфски. Мисля, че Толкин е създал няколко елфски езика. Този може да е един от тях.

Балдур се хвана за главата и погледна към своя подчинен:

— Нали няма да ми кажеш, че всичко е дело на хулдуфолк, Арни?

Арни посърна. Хулдуфолк или „Скритият народ“ бяха същества, подобни на елфите, които се говореше, че живеят в камъните и скалите из цяла Исландия. Във всекидневен разговор, исландците се гордееха с вярата си в тези същества и всички знаеха как цели магистрали са били прекроявани, за да не се местят камъните, в които те живеят. Балдур не искаше разследването му да се осуети, заради най-немирните създания в исландския фолклор.

— Арни може би е прав — каза Магнъс. — Знаем, че Стив Джъб и Исилдур, който и да е той, са уговаряли някаква сделка с Агнар. Ако им се е налагало да комуникират един с друг по този повод, може да са използвали код. И двамата са фенове на „Властелинът“, така че: какъв по-добър код от елфския?

Балдур сви устни.

— Добре, Арни. Опитай се да намериш човек в Исландия, който говори елфски, и го помоли да преведе тези съобщения.

Балдур огледа хората около масата.

— Щом Стив Джъб не иска да каже, ще трябва сами да разберем кой е този Исилдур. Трябва да се свържем с британската полиция в Йоркшир и да ги питаме дали познават приятелите на Джъб. Също така, трябва да проверим всички барове и ресторанти в Рейкявик, за да разберем дали Джъб се е срещал с някой друг, освен с Агнар. Може би Исилдур е в града — няма как да сме сигурни, без да сме разпитали. Аз отивам да говоря с жената на Агнар. — Балдур раздаде специфични задачи на всички около масата, освен на Магнъс, и срещата приключи.

Магнъс последва инспектора в коридора.

— Имаш ли нещо против да отида с Вигдис да разпитаме сестрата на умрялото момче?

— Не, отивай — каза Балдур.

— Какво ще кажеш към момента? — попита Магнъс.

— Как така какво ще кажа? — Балдур се спря на място.

— Е, хайде де! Сигурно имаш някакво предчувствие!

— Не изключвам никакви варианти. Събирам доказателства, докато те ме насочат към верния извод. Не правите ли така и в Америка?

— Мхм — отвърна Магнъс.

— Ако искаш да помогнеш, намери ми Исилдур.

Глава 7

Ингилейф Асгримсдотир държеше художествена галерия на улица Сколавьордустигур, което бе трудна работа дори за една исландка. Ню Йорк има своето Пето авеню, Лондон има Бонд стрийт, а Рейкявик — Сколавьордустигур. Улицата тръгваше от Лаугавегур, най-шумната търговска улица в града, и стигаше до църквата Халгримскиркя, на върха на хълма. По пътя се редяха магазинчета, направени от дърво и ламарина, където се продаваха материали за рисуване, бижута, дизайнерско облекло и скъпи храни. Но кредитната криза бе оставила своя отпечатък: някои от постройките бяха опразнени, а на прозорците им се виждаха табели „Тил Лейгу“ — „Дава се под наем“.

Вигдис паркира на няколко метра от галерията. Над двамата с Магнъс се извисяваше масивната бетонна кула на църквата. Тя беше проектирана през деветнайсети век. Кулата се поддържаше от две огромни крила, стъпили здраво на земята; изглеждаше като междуконтинентална балистична ракета или пък като космически кораб.

Когато Магнъс слезе от колата, в него почти се блъсна едно русокосо момиче на около двайсет години, облечено в светлозелен пуловер, къса леопардова поличка, което се беше засилило надолу с колелото си. Къде беше пътната полиция?

Вигдис отвори вратата на галерията и Магнъс я последва вътре. Една жена, вероятно Ингилейф Асгримсдотир, говореше с двойка туристи на английски. Вигдис понечи да ги прекъсне, но Магнъс я докосна по ръката:

— Остави я да привърши.

Магнъс и Вигдис огледаха предметите за продан в галерията, както и самата Ингилейф. Тя беше слаба, с руса коса на бретон и конска опашка. Усмивката ѝ бе широка и се появяваше светкавично под високите ѝ скули. Тя използваше тази усмивка с голям успех върху клиентите. Английската двойка първоначално искаше да купи малък свещник, направен от червена лава, но в крайна сметка си тръгнаха с голяма стъклена ваза и абстрактна картина, изобразяваща Рейкявик, Еся и хоризонтални пластове сиви облаци. Похарчиха десетки хиляди крони.

След като туристите излязоха от галерията, собственичката се обърна към Вигдис и Магнъс:

— Извинете, че ви забавих — каза тя на английски. — Какво ще обичате?

Имаше прекрасен исландски акцент, каквато бе и усмивката ѝ. Магнъс не бе свикнал да го взимат за американец, но после се сети: изборът на език се дължеше на Вигдис. В Рейкявик, чернокож означаваше чужденец.

Вигдис бе делова:

— Вие ли сте Ингилейф Асгримсдотир? — попита тя на исландски.

Жената кимна.

Вигдис извади значката си.

— Аз съм детектив Вигдис Аударсдотир от полицията в Рейкявик, а това е колегата ми, Магнус Рагнарссон. Имаме въпроси във връзка с убийството на Агнар Харалдссон.

Усмивката се стопи.

— Заповядайте, седнете. — Жената ги поведе към претрупано бюро в дъното на галерията и те седнаха на две столчета. — Чух за Агнар по новините. Той ми преподаваше исландска литература, когато бях в университета.

— Виждали сте се наскоро — каза Вигдис и погледна към тефтерчето си. — На шести април в два и трийсет?

— Точно така — отвърна Ингилейф. Гласът ѝ изведнъж стана дрезгав. Прочисти си гърлото. — Да, срещнах го случайно в града и той ме покани да го посетя в университета, когато ми е удобно. Така и направих.

— За какво си говорихте?

— О, нищо особено. Предимно за кариерата ми като дизайнер. За галерията. Беше много внимателен, чаровник.

— Агнар каза ли нещо за себе си?

— Ами, почти нищо ново. Бил се оженил отново. Каза, че имал две деца. — Тя се усмихна. — Не мога да си представя Агнар с деца, но какво да се прави.

— Ти си родом от Флудир, нали?

— Точно така — каза Ингилейф. — Там съм родена и там израснах. Най-добрата почва в страната, най-големите тиквички, най-червените домати. Чудя се защо не останах там.

— Явно е хубаво място. То е близо до Хруни, нали?

— Да, в Хруни е местната църква. На три километра от Флудир.

— Да си се срещала с Агнар в Хруни на двайсети април следобед?

Ингилейф се смръщи.

— Не, не съм. Цял ден бях тук, в галерията.

— Хруни е само на два часа път оттук.

— Да, но не съм се срещала с Агнар там.

— На тази дата той се е видял с някого в Хруни. Не смяташ ли, че е странно съвпадение Агнар да ходи точно до Флудир, селото, в което си родена?

Ингилейф сви рамене.

— Не. Нямам представа какво е правил там. — На лицето ѝ се появи пресилена усмивка. — Това е малка страна. Съвпадения стават постоянно.

Вигдис я изгледа подозрително.

— Някой може ли да потвърди, че си била в галерията през въпросния следобед?

Ингилейф се замисли за момент.

— Беше понеделник, нали? Диса от съседния бутик. Отби се тук да вземе назаем малко чай. Почти съм сигурна, че това беше в понеделник.

Вигдис стрелна поглед към Магнъс. Стана му ясно, че тя нарочно не зачеква темата за връзката на Ингилейф с Агнар, затова реши да насочи разговора в друга посока. Винаги можеха да се върнат пак на Агнар.

— Имала си брат, който е умрял като малък, нали?

— Да — каза Ингилейф. — Това е било няколко години преди да се родя. Мисля, че от менингит. Аз не съм го виждала. Нашите не говореха за него. Той е първото им дете и смъртта му им дойде много тежко, както можете да си представите.

— Исилдур не е ли необичайно име?

— Предполагам. Не се бях замисляла.

— Знаеш ли защо родителите ти са го кръстили така?

Ингилейф поклати глава:

— Нямам представа. — Изглеждаше напрегната, леко се смръщи. Магнъс забеляза V-образен белег над едната ѝ вежда, отчасти скрит от бретона. Пръстите ѝ си играеха с изящна сребърна обеца, без съмнение дело на някой от колегите ѝ по търговската улица. — Мисля, че прадядо ми се е казвал така. По бащина линия. Може би баща ми е искал да почете дядо си. В някои родове имената се появяват отново и отново.

— Искаме да говорим с родителите ти — каза Магнъс. — Можеш ли да ни дадеш адреса им?

Ингилейф въздъхна.

— И двамата починаха. Татко умря през 1992-ра, а мама — миналата година.

— Съжалявам — каза Магнъс и беше искрен. Ингилейф изглежда нямаше трийсет години, което означаваше, че е била съвсем малка, когато е загубила баща си, дори по-малка от Магнъс, когато майка му бе умряла.

— Някой от тях беше ли почитател на „Властелинът на пръстените“?

— Мисля, че не — отвърна Ингилейф. — Така де, вкъщи имаме тази книга и сигурно са я чели, но не са я споменавали.

— А ти? Чела ли си я?

— Да, като малка.

— А филмите?

— Гледала съм само първия. Не ми хареса особено. Щом видиш един орк, все едно си ги видял всичките.

Магнъс мълчеше, чакаше я да продължи. Бледите бузи на Ингилейф отново поруменяха.

— Чувала ли си нещо за англичанин на име Стив Джъб?

Ингилейф поклати енергично глава.

— Не.

Магнъс погледна към Вигдис. Време беше да се върнат към Агнар.

— Ингилейф, с Агнар любовници ли бяхте? — попита тя.

— Не! — отвърна Ингилейф ядно. — Твърдо не!

— Но го намираш за чаровен?

— Това да. Той винаги е бил чаровник.

— Имала ли си някога връзка с него? — попита Магнъс.

— Не — каза Ингилейф. Гласът ѝ отново стана дрезгав. Пръстите ѝ се стрелнаха към обецата.

— Ингилейф, това е разследване на убийство — каза Вигдис бавно и отчетливо. — Ако ни излъжеш, можем да те арестуваме. И много ще загазиш, уверявам те. Питам те отново: имала ли си някога любовна връзка с Агнар?

Ингилейф прехапа устни. Бузите ѝ станаха още по-червени. Пое си дълбоко въздух:

— Добре, хубаво. Имах връзка с Агнар, докато му бях студентка. Беше се развел с първата си жена и още не се беше оженил повторно. А и не беше чак връзка. Просто преспахме заедно няколко пъти.

— Той ли я прекрати, или ти?

— По-скоро аз. По това време, той беше като магнит за жените. Всъщност, още си беше такъв, когато го видях за последно. Знаеше как да те накара да се чувстваш уникална: интелектуално интригуваща и красива. Но всъщност си беше бройкаджия. Искаше да спи с възможно най-много жени, за да си докаже какъв голям красавец е. Беше много суетен. Когато се видяхме онзи ден, отново се опита да флиртува с мен, но този път не успя да ме изработи. Аз не се закачам с женени мъже.

— Последен въпрос — каза Вигдис. — Къде беше петък вечер?

Раменете на Ингилейф леко се отпуснаха, сякаш това беше сложен въпрос, на който обаче можеше да отговори.

— Бях на парти с една приятелка, която откриваше собствена изложба. Отидох към осем и стоях докъм единайсет и половина. Там имаше много хора, които ме познават. Приятелката ми се казва Фрида Йозефсдотир. Ще ви дам адреса и телефона ѝ, ако искате.

— Да, моля — каза Вигдис и ѝ подаде тефтерчето си. Ингилейф написа нещо на една празна страница и ѝ го върна.

— А след това? — попита Вигдис.

— След кое?

— Какво стана, след като си тръгна оттам?

Ингилейф се усмихна срамежливо.

— Прибрах се вкъщи. С един човек.

— И как се казва той?

— Ларус Торвалдссон.

— Гаджета ли сте?

— Не точно — каза Ингилейф. — Той е художник, познаваме се от години. От време на време преспиваме заедно, знаеш как е. И не, той не е женен.

За първи път от началото на разговора, Ингилейф изглеждаше напълно спокойна. Както и Вигдис. Явно знаеше как е.

Вигдис отново ѝ подаде тефтерчето и Ингилейф вписа координатите на Ларус.

— Не я бива много в лъжите — каза Магнъс, когато излязоха на улицата.

— Знаех си, че е имала нещо с Агнар.

— Но звучеше убедително, когато каза, че това е отминала история.

— Може и така да е — каза Вигдис. — Ще проверя алибито ѝ, но мисля, че ще е желязно.

— Трябва да има някаква връзка със Стив Джъб — добави Магнъс. — Името Исилдур е много важно, сигурен съм. Забеляза ли, че не се изненада, когато я попитахме за починалия ѝ брат? И ако е гледала „Властелинът“, би трябвало да го свърже с името Исилдур. Но тя не спомена нищо такова.

— Значи е искала да омаловажи името Исилдур?

— Точно! Тук има някаква връзка, за която тя не иска да говори.

— Да я заведем ли в участъка за разпит? — попита Вигдис. — Може би Балдур трябва да говори с нея.

— Засега не. Ще я оставим да се поотпусне, да свали гарда. Ще се върнем да я разпитаме пак след ден-два. Слабото място в една версия се намира по-лесно при повторен разговор.

Отбиха се при жената от съседния бутик. Тя потвърди, че наистина се е отбила при Ингилейф един следобед тази седмица, макар че не беше сигурна дали е било понеделник или вторник.

Вигдис подкара нагоре по хълма, покрай голямата църква. Пред нея имаше бронзова статуя, в която Магнъс се загледа. Първият „вестур-исленскур“, Лейфур Ейрикссон, викингът, който бе открил Америка преди хиляда години. Погледът на Магнъс се плъзна по джунглата от ярко оцветени сгради в центъра на града, към залива в западната част и Атлантическия океан.

— Ти откъде си родом? — попита Магнъс. Макар исландският му да се събуждаше доста бързо, Магнъс се напрягаше, докато го говори, пък и познатата му ситуация да седи в една кола с чернокож партньор го подтикваше да превключи обратно на английски.

— Аз не говоря английски — отговори Вигдис на исландски.

— Е как не говориш? Всички млади исландци знаят английски!

— Казах, че не го говоря, не че не го знам.

— Добре. Тогава откъде си? — попита отново Магнъс, този път на исландски.

— Аз съм исландка — каза Вигдис. — Тук съм родена, тук живея и не съм живяла никъде другаде.

— Мхм. — Явно това беше болна тема. Трябваше да признае обаче, че Вигдис е чисто исландско име.

Вигдис въздъхна.

— Баща ми е бил американски военен във въздушната база Кефлавик. Не знам как се казва, не съм го виждала. Според майка ми, той дори не знае, че има дъщеря. Това задоволява ли те като отговор?

— Съжалявам — каза Магнъс. — Знам колко трудно е да намериш собствената си идентичност. Аз все още не знам дали съм исландец или американец, а с течение на времето се обърквам все повече.

— Ама аз нямам проблем с идентичността — каза Вигдис. — Аз знам точно коя съм. Просто повечето хора не ми вярват.

— Аха — отвърна Магнъс. Ситен дъждец запръска по предното стъкло. — Дали ще вали цял ден?

Вигдис се засмя.

— А така! Виж, че си исландец! Когато не знаеш какво да кажеш, говориш за времето. Не, Магнус, след пет-десет минути ще спре. — Колата превали хълма и започна да се спуска от другата му страна, към полицейската централа на улица Хверфисгата. — Виж, съжалявам, но предпочитам тези въпроси да се изчистят от самото начало. Исландските жени сме такива, да знаеш. Казваме това, което мислим.

— Сигурно е трудно да си единственият чернокож детектив в страната.

— И още как! Почти съм сигурна, че Балдур не е искал да ме вземе на работа. Пък и не е като да се вписвам в тълпата, когато изляза на улицата. Но издържах изпитите добре, кандидатствах и Снори ме взе.

— Комисарят?

— Каза ми, че моето назначаване е важна стъпка, за да може околният свят да възприеме исландската полиция като модерна и отворена институция. Някои колеги смятат, че е абсурдно да има чернокож детектив в този град, но се надявам, че съм доказала качествата си. — Тя въздъхна. — Проблемът е, че сякаш трябва да се доказвам всеки ден.

— Е, според мен, ти си добро ченге — каза Магнъс.

— Благодаря — усмихна се Вигдис.

Стигнаха до полицейската централа — грозна, дълга бетонна сграда, разположена срещу автогарата. Вигдис вкара колата в задния двор и паркира. Дъждът се усили и започна да барабани по покрива на колата. Вигдис погледна към водата, която се стичаше по паркинга и се поколеба.

Магнъс реши да се възползва от прямотата на Вигдис, за да разбере в какво точно се е забъркал тук.

— Арни Холм и Торкел Холм роднини ли са?

— Арни му е племенник. И да, най-вероятно затова е в полицията. Не е най-добрият ни детектив, но поне е безобиден. Мисля, че Балдур се опитва да се отърве от него.

— И затова го пробута на мен?

Вигдис сви рамене.

— Не мога да коментирам.

— Балдур не е много доволен, че съм тук, нали?

— Не. Ние, исландците, не обичаме да получаваме съвети от американци, или от когото и да било.

— Това е разбираемо — каза Магнъс.

— Има и друго. Той се чувства застрашен от теб. Всъщност, това важи за всички. Миналата година тук имаше един убиец на свобода. Уби три жени, преди да се предаде.

— Знам, комисарят ми разказа.

— С разследването беше натоварен Балдур. Не успяхме да заловим убиеца, въпреки натиска, който оказваха отгоре върху Снори и Торкел. Трябваше да хвръкне нечия глава. Най-лесният ход за Снори бе да уволни Балдур, но той не го направи. Бих казала, че на Балдур още не му се е разминало. Той трябва да разреши този случай и то сам.

Магнъс въздъхна. Влизаше в положението на Балдур, но явно престоят му в Рейкявик нямаше да бъде лесен.

— А ти какво мислиш?

Вигдис се усмихна.

— Аз мисля, че има какво да науча от теб, а това винаги е полезно. Хайде, дъждът поспря, както ти казах. За теб не знам, но мен ме чака работа.

Глава 8

Ингилейф бе потресена от посещението на двамата детективи. Бяха странна двойка: чернокожата жена говореше безупречен исландски, а пък високият рижав мъж имаше американски акцент. Нито един от двамата обаче не ѝ бе повярвал.

След като прочете за смъртта на Агнар във вестниците, тя очакваше полицията да я навести. Мислеше, че е изшлайфала версията си до блясък, но в крайна сметка не се справи много добре. Просто не можеше да лъже. Все пак, детективите си бяха тръгнали и може би нямаше да се върнат, макар че тя предчувстваше, че пак ще се видят.

В галерията нямаше хора, така че тя се върна на бюрото си и извади няколко листа хартия и един калкулатор. Загледа се във всичките знакове „минус“. Ако отложеше сметката за тока, би могла да се разплати със Свала, жената, чиито стъклени артикули бяха изложени в галерията. Изведнъж стомахът я присви и добре познатото чувство на световъртеж отново я обзе.

Това не можеше да продължава още дълго.

Тя обичаше галерията. Всичките седем жени, съсобственички на галерията, където продаваха произведенията си, обичаха галерията. Първоначално бяха равностойни партньори: талантът на Ингилейф бе да прави чанти и обувки от рибешка кожа, оцветени в различни луминесцентни багри. Но се оказа, че тя има природна дарба да бъде мениджър на приятелките си. Ингилейф бе увеличила продажбите и цените, и бе настояла в галерията да се продава само първокачествена стока.

Най-големият ѝ пробив беше връзката, която тя осъществи с Нордидеа. Компанията бе базирана в Копенхаген, но имаше клонове из цяла Германия. Клиентите ѝ бяха интериорни дизайнери. Исландското изкуство се вписваше добре в минималистките пространства, които бяха на мода там. Дизайнерите на Ингилейф правеха стъклария, вази и свещници от лава, бижута, столове, лампи, абстрактни картини, както и нейните стоки от рибешка кожа. Нордидеа купуваше всичко.

Поръчките от Копенхаген бяха наедрели толкова бързо, че се наложи Ингилейф да наеме още дизайнери, и то без качеството на стоките да спада. Единственият проблем беше, че Нордидеа забавяха плащанията. А когато кредитната криза удари Дания и Германия, положението се влоши още повече, докато накрая изобщо спряха да плащат.

Трябваше да се правят вноски по един голям заем. По съвет на един банкер, партньорите бяха изтеглили заем в евро при ниска лихва. Лихвата остана ниска малко повече от година, но когато кроната се обезцени, размерът на заема набъбна толкова, че жените нямаха никакъв шанс да се придържат към първоначалния погасителен план.

Но Ингилейф се притесняваше най-вече от това, че галерията дължеше милиони крони на дизайнерите си, а това бяха дългове, които тя бе твърдо решена да плати. Бизнесът с Нордидеа беше изцяло нейно решение; тя бе направила грешка и щеше да си плати за това. Партньорите ѝ нямаха представа колко сериозен е проблемът и Ингилейф не искаше да разбират. Вече бе похарчила наследството от майка си, но това не стигаше. Дизайнерите не ѝ бяха просто приятели: в малък град като Рейкявик, всички от този бранш познаваха Ингилейф.

Ако тя разочароваше тези хора, те нямаше да го забравят. Нито пък тя.

Взе телефона, за да се обади на Андерс Бор в счетоводната фирма в Копенхаген, която се опитваше да спаси някаква част от хаотичните финанси на Нордидеа. Звънеше му веднъж на ден и използваше смесица от чар и заплахи с надеждата, че ще успее да изкопчи нещо от него. На него му беше приятно да говори с нея, но още не се беше пропукал. Но тя продължаваше да опитва. Щеше ѝ се да може да си позволи самолетен билет до Копенхаген и да говори с него лично.

На сто километра на изток, един червен джип Сузуки спря пред група постройки и от него слезе едър мъж. Постройките бяха три: голяма плевня, голяма къща и малко по-малка църква. Мъжът беше доста над метър и осемдесет, с коса, посивяваща по слепоочията, издадена долна челюст, скрита под брадата му, и тъмни очи, които проблясваха под рунтавите вежди. Изглеждаше по-скоро на четирийсет и пет години, отколкото на реалната си възраст — шейсет и една.

Това беше пасторът на Хруни.

Той се протегна и вдиша дълбоко хладния, чист въздух. Бели облачета се гонеха по бледото синьо небе. Слънцето беше ниско — никога не се вдигаше много по тези географски ширини — но осветяваше ясно контурите на хълмовете и планините около Хруни.

Далеч на север, слънчевата светлина се отразяваше от гладката хоризонтална повърхност на глетчера, запълващ празнината между планините. Ниски хълмчета, ливади, все още кафяви в ранната пролет, и скали заобикаляха Хруни. Макар да беше точно от другата, западна страна на хребета, селцето Флудир изглеждаше сякаш е на двайсет километра. Дори петдесет.

Пасторът се обърна да погледне любимата си църква. Тя беше малка сграда с бели ламаринени стени и червен ламаринен покрив, разположена на завет до един каменист хребет. Църквата беше на около осемдесет години, но надгробните камъни около нея бяха назъбени и проядени от времето. Както навсякъде в Исландия, постройките бяха нови, а местата — стари.

Пасторът се връщаше от среща с човек от паството си — осемдесетгодишна жена на фермер, която бе смъртно болна от рак. Въпреки страховития си външен вид, пасторът се отнасяше много добре с паството си. Колегите му от Исландската църква може би имаха по-добро разбиране за Бог, но пък пасторът разбираше и дявола, а в една страна под постоянна заплаха от земетресения, вулкани и бури, където тролове и духове кръстосват навсякъде и тъмните зими задушават хората в студената си прегръдка, да разбираш дявола е много важно.

Всички от паството в Хруни знаеха пагубната участ на своите предци, които танцували със Сатаната и били погълнати от земята заради греховете си.

Мартин Лутер бе разбрал дявола. Йон Торкелссон Видалин, чиито писания от седемнайсети век пасторът редовно цитираше, бе разбрал дявола. Всъщност, по молба на старата жена, пасторът бе прочел благословия от старите литургии, отпреди 1982 г., за да предпази дома ѝ от зли духове. И благословията беше подействала. Страните на старицата порозовяха и тя пожела да яде за първи път тази седмица.

Пасторът беше такъв авторитет по духовните въпроси, че хората му имаха пълна вяра. И се страхуваха от него.

Едно време Пасторът бе в ефикасна комбина със стария си приятел доктор Асгримур, който също разбираше колко е важно да се събуди волята на пациента, за да оздравее. Но докторът бе умрял преди седемнайсет години. Неговият заместник, млада жена, която идваше от едно село на петнайсет километра, когато се наложи, влагаше цялата си вяра в медицината и правеше всичко възможно да не допуска пастора при пациентите си.

Асгримур му липсваше. Докторът бе вторият най-добър шахматист в района, след пастора, както и вторият най-начетен човек. Пасторът имаше нужда да контактува с интелектуалец като него, особено през дългите зимни вечери. Не тъжеше за жена си, която го бе изоставила няколко години след смъртта на Асгримур, неспособна да разбере или приеме нарастващата ексцентричност на мъжа си.

Мисълта за Асгримур напомни на пастора за новината, която бе прочел предния ден: професор, намерен убит в езерото Тингвелир. Пасторът свъси вежди и тръгна към къщата.

С крайчеца на окото си той видя сина на фермера от долния имот, който работеше във фермата, долепена за църквата. Беше рижаво момче на около четиринайсет години и се казваше Сиги. На връщане от нивата към фермата, той бе забелязал пастора и бе сменил посоката.

Пасторът нямаше нищо против, че Сиги го отбягваше: добре беше, че изпитва уважение към божите хора, а освен това знаеше, че силно интригува момчето. Неведнъж бе виждал как Сиги наднича през малкото прозорче на плевнята, само колкото да го зърне.

На работа. Пасторът пишеше обемиста студия върху средновековния исландски книжовник Саймундур Мъдрия. Вече бе изписал двайсет и три тетрадки и му оставаха поне още двайсет.

Зачуди се дали собствената му репутация някога ще достигне тази на Саймундур, така че бъдещите свещеници в Хруни да пишат и за него. Струваше му се абсурдно. Но може би някой ден и той щеше да бъде призован за велико дело, което светът да запомни.

Някой ден.

Глава 9

Арни не успяваше да открие хора, говорещи елфски в Исландия, особено в събота.

Двамата професори от университета, на които се обади, се отнесоха с подигравка към молбата му. Казаха му, че Толкин не е предмет на сериозно изучаване и единственият човек, който се е интересувал от английския автор, е бил Агнар, но колегите му се съмняваха, че дори той е знаел елфски. Затова Магнъс предложи на Арни да се зарови в интернет и да види какво ще намери там.

Магнъс пък щеше да използва мрежата, за да се опита да издири Исилдур. Явно Исилдур беше старши на Стив Джъб в странната им връзка и най-вероятно парите идваха от него. Щом Джъб не искаше да каже каква сделка са обсъждали с Агнар, може би Исилдур щеше да изплюе камъчето. Ако изобщо го откриеха.

Колкото повече мислеше за това, толкова по-невероятно му се струваше Исилдур да е приятел на Джъб от Йоркшир. Този тип псевдоними бяха по-популярни във виртуалния свят, не във физическия.

Но преди да се захване за работа, Магнъс реши да прочете един имейл, препратен до него от агент Хендрикс, който за късмет работеше и в събота.

Беше от Колби.

Магнъс пое дълбоко въздух и го отвори.

Магнъс,

Явно отговорът ти е „не“. Знам, че не си искрен, така че не се преструвай.

Няма смисъл да ми изпращаш повече писма, защото няма да ти отговоря.

К.

Магнъс усети прилив на гняв. Тя беше права, разбира се, той не искаше наистина да се ожени за нея. А и не можеше да я убеди в противното. Но тревогата за безопасността ѝ беше истинска. Започна да пише бързо:

Здрасти, Колби,

Много се притеснявам за теб. Трябва да се скриеш на сигурно място. И то веднага. Ако не искаш да дойдеш при мен, ще се опитам да уредя друг вариант. Моля те, свържи се с мен, или ако не с мен, с ФБР или със старши лейтенант Уилямс на Шрьодер Плаца. Ако избереш Уилямс, говори само с него и с никой друг.

Моля те, направи поне това за мен!

С обич,

Магнъс

Едва ли щеше да има резултат, но си струваше да опита.

Магнъс прекара остатъка от следобеда в мътните води на интернет, тършувайки из форуми и чатове. Оказа се, че Властелинът има ужасно много фенове. Те се разделяха на любители и маниаци. Любителите бяха предимно тринайсетгодишни момчетии, които не можеха да пишат, бяха гледали филма и смятаха балрозите за „супер яки!“. Или пък тринайсетгодишни момиченца, които не можеха да пишат, бяха гледали филма и смятаха, че Орландо Блум е много сладък.

Тези кратки послания не можеха да се мерят с огромните трудове на маниаците, които пишеха хиляди думи за някои от по-неясните аспекти на Средната земя — измисленият свят на Толкин. Водеха се спорове дали крилата на балрозите са истински или метафизични, защо няма млади енти и кой или какво точно е Том Бомбадил.

Магнъс не бе чел „Властелинът на пръстените“ от тринайсетгодишен и имаше само смътни спомени за всички тези герои. Изненадаха го не само мъглявостта на тези спорове, но и страстта и язвителността, които лъхаха от тях. Явно беше, че за много хора по света, „Властелинът на пръстените“ беше изключително важен.

След два часа се натъкна на публикация, подписана с името Исилдур. Беше от маниаците. Статията му съдържаше няколко параграфа: коментар върху дълъг научен труд от някой си Джон Миншал за естеството на силата, скрита в Единствения пръстен от „Властелинът“.

В книгата на Толкин се споменават много пръстени, всичките изковани от елфите, освен най-великия от тях — Единствения пръстен, направен от Саурон, Господарят на Мрака. Много години преди началото на събитията в книгата, се провела отчаяна битка между злия Саурон и съюза на хората и елфите; битка, спечелена от съюза. Пръстенът бил отрязан от пръста на Черния Господар от човек на име Исилдур. Но след това, по пътя към дома, победителят Исилдур и хората му попаднали в засада на орки. В опит да избяга, Исилдур скочил в една река, където Пръстенът се изплъзнал от ръката му и се изгубил. Скоро след това Исилдур умрял от стрелите на орките.

Пръстенът останал в реката векове наред, докато не бил открит от хобитоподобно същество на име Деагол, който ловял риба с приятеля си Смеагол. Смеагол бил обзет от безумно желание да притежава красивия, лъскав Пръстен и когато Деагол отказал да му го даде, Смеагол го удушил и сложил Пръстена на ръката си. С течение на времето, Пръстенът омагьосал Смеагол, който постепенно се превърнал в същество, наречено Ам-гъл. Векове след това, Пръстенът му бил отнет от Билбо Бегинс, главният герой в първа част, „Хобитът“.

Пръстенът има много магични свойства. Този, който го държи, не остарява, но в крайна сметка силите му изчезват и той залинява. Когато пазителят си сложи Пръстена, става невидим за всички смъртни. Пръстенът постепенно установява контрол над пазителя си и го кара да лъже, мами и дори убива, само за да го задържи. Пазителят става пристрастен към Пръстена. Но най-важното е, че Саурон, Черният Господар, непрестанно търси Пръстена. Когато го открие, цялата Средна земя ще бъде в краката му. Единственият начин Пръстенът да се унищожи е да бъде занесен до Съдбовния Връх, вулкан в центъра на Мордор — страната на Саурон, и да бъде хвърлен в огнената бездна. Това е задачата на племенника на Билбо, хобитът на име Фродо.

Миншал твърдеше, че силите на Пръстена са доказателство, че Толкин е бил вдъхновен от Вагнеровия цикъл „Пръстенът на нибелунгите“, в който боговете се надпреварват кой ще вземе Пръстена и ще господства над света.

Тази теза беше разстроила много съвременния Исилдур.

Той цитираше самия Толкин, който отричал да има такава връзка между произведенията и твърдял, че „единствената прилика между тях е, че и двата пръстена са кръгли“. След това Исилдур се впускаше в дълги обяснения, цитирайки Сагата за Волсунгите и „Еда“ — исландски произведения от тринайсети век. Твърдеше, че Толкин е чел сагата още като момче и тя го е вдъхновила за цял живот.

И двете писания разказват как три бога: Один, Хьонир и хитрецът Локи били на път, когато се натъкнали на водопад, където едно джудже на име Андвари ловял риба, преобразен на щука. Локи го хванал и взел жълтиците му. Андвари се опитал да скрие вълшебния си пръстен, но Локи го забелязал и заплашил джуджето да го прати на Хел, дъщеря на Локи и богиня на смъртта, ако Андвари не му даде пръстена. Андвари проклел пръстена и изчезнал в една скала. По-нататък в сагата, пръстенът попадал в ръцете на различни герои и сеел разруха навсякъде, където се появял. Исилдур явно вярваше, че както Толкин, така и Вагнер са чели Сагата за Волсунгите, което обясняваше приликите между двете творби.

Следваше серия от все по-разпалени коментари между двамата, докато не се появяваше и трети участник в спора, който наричаше Толкин лъжец и плагиат. Този аргумент явно обединяваше Миншал и Исилдур в защита на техния герой и спорът приключваше дотам.

Магнъс силно подозираше, че това е същият Исилдур, с когото Стив Джъб се познава: и двамата бяха почитатели на Сагата за Волсунгите. За късмет, в сайта имаше и имейл адресите на хората, публикували своето мнение. Адресът на Исилдур бе свързан с доставчик на интернет услуги в САЩ. Въпросът беше как Магнъс да разбере кой всъщност е Исилдур.

Имаше малък шанс да получи отговор, ако му изпратеше писмо с молба да помогне на полицията в Рейкявик с разследването на убийство. Но имаше много по-голям шанс Исилдур да се уплаши, че полицията е по петите му и да се покрие.

Миналата година Магнъс бе разследвал един случай на изнасилване и убийство. Жертвата беше жена от бостънското предградие Бруклайн. Тя бе получавала анонимни имейли от своя преследвач. С помощта на един млад програмист на име Джони Ю от отдел „Компютърно следствие“, Магнъс бе намерил IP-адреса на компютъра, от който бяха пратени писмата, въпреки всичките усилия на престъпника да го завоалира. Оказа се, че извършителят е съседът на жената. Сега излежаваше доживотна присъда в затвора.

Магнъс имаше имейл адреса на Исилдур. Оставаше само да получи някакъв отговор от него, за да разбере и IP-адреса на компютъра му.

Помисли малко и започна да пише:

Исилдур,

Много ми беше интересно да прочета коментара ти върху Сагата за Волсунгите. Откъде мога да я намеря?

Мат Джонсън

Прост, ако не и глупав въпрос, на който Исилдур щеше да отговори за секунда. Струваше си да опита.

Проблемът с електронната комуникация е, че никога не знаеш колко време ще чакаш отговор. Можеше да е минута, час, ден или месец. Докато чакаше, Магнъс провери докъде и стигнал Арни. Беше успял да издири лектор от университет в Южен Уелс, който твърдеше, че е експерт по измислените езици на Толкин, четиринайсет на брой. Подобно на Магнъс, Арни бе изпратил писмо на лектора и сега чакаше отговор.

Арни също беше открил следи от Исилдур. Някой с този псевдоним се опитваше да създаде онлайн услуга за превод от и към Куеня — един от най-богатите елфски езици, измислени от Толкин. Но дали това беше същият Исилдур, или друг маниак на тема „Властелинът“, нямаше как да разберат.

Магнъс се върна при компютъра си. Имаше късмет. Бе получил кратък отговор от Исилдур.

Здравей, Мат,

Можеш да намериш сагата в „Амазон“. Има и хубаво издание на „Пенгуин“. Струва си. Приятно четене!

Исилдур

Магнъс чукна няколко клавиша и на монитора се изписа серия от кодове и цифри — идентификацията на имейла.

А така!

— Арни, има ли някой в компютърния ви отдел, който може да провери откъде идва един имейл?

— Съмнявам се. Събота е. Хората са си по къщите. Мога да се свържа с някого, но ще отнеме време. Може да се наложи да изчакаме до понеделник.

Понеделник бе твърде късно. Магнъс си погледна часовника. В Бостън беше около обед. Джони Ю бе цивилен, а не полицай, но пък от онези ентусиасти, които биха зарязали всичко, за да помогнат, ако им е интересно. С Магнъс се разбираха много добре, особено след като Магнъс направи така, че Джони да обере много лаври за работата си по залавянето на Бруклайнския убиец. Пък и тази задача щеше да заинтригува Джони.

Магнъс натрака един бърз имейл, като копира идентификацията от писмото на Исилдур. Постара се да не пише нищо, което да подсказва, че той не е в Америка. Замисли се дали да не изпрати имейла до полицейския адрес на Джони в Бостън през агент Хендрикс. Проблемът беше, че Джони щеше да получи писмото чак в понеделник, а Магнъс се надяваше на резултат преди това.

Магнъс знаеше личния имейл на Джони наизуст: беше го ползвал често предишната година. Прецени рисковете. Изключено беше някой да следи дали Джони Ю ще се свърже с Магнъс. И макар Лийнахан да имаше много приятелчета в полицейското управление, Джони едва ли бе един от тях.

Написа адреса на Джони и изпрати писмото.

С малко късмет, до сутринта щеше да разбере кой е Исилдур.

Глава 10

Квартал Тингхолт представляваше струпване от ярко боядисани къщурки в централната част на Рейкявик, под хълма на голямата църква. Там живееха артистите: дизайнери, писатели, поети, актьори и други интересни хора на гребена на вълната.

Не беше точно полицейски квартал, но на Магнъс му харесваше.

Арни го закара до тиха уличка близо до галерията, която Магнъс бе посетил следобеда, и паркира пред миниатюрна къщурка — може би най-малката на улицата. Стените бяха от бетон, а покривът — от светлозелена ламарина, от която се подаваше самотна капандура. Боята по стените и покрива се лющеше, а тревата в дворчето беше рехава и смачкана. Въпреки всичко, къщата напомни на Магнъс за дома, където бе израснал.

Арни натисна звънеца. Изчака. Звънна пак.

— Сигурно спи.

Магнъс си погледна часовника. Беше едва седем часът.

— Рано си е легнала.

— Не. Още не е станала.

В този момент вратата се отвори и на прага се появи много високо, чернокосо момиче по тънка тениска и шорти.

— Арни! — каза тя. — Защо ме будиш по никое време!?

— Какво му е на времето? — отвърна Арни. — Може ли да влезем?

Жената кимна лениво и отстъпи, за да им направи път. Минаха през коридора и влязоха в малкото холче, където имаше дълъг син диван, голям телевизор, две дебели възглавници за сядане на полирания дървен под и библиотечка, отрупана с книги. Стените бяха покрити с дървена ламперия; най-дългата бе оцветена в синьо-зелено и жълто, което даваше усещането, че си на тропически остров.

— Това е сестра ми Катрин — каза Арни. — А това е Магнус. Той ми е приятел, американец. Търсеше си квартира в Рейкявик и му предложих да дойдем тук.

Катрин разтърка очи и се опита да фокусира върху Магнъс. Тениската ѝ беше по-скоро раздърпан потник, под който се подаваше една от малките ѝ гърди. Приличаше много на Арни: висока, слаба и тъмнокоса, но чертите ѝ бяха по-силно изразени от неговите. Имаше бяло лице, широки скули и брадичка, къса черна коса и големи тъмни очи.

— Здрасти — каза тя. — Как си? — говореше английски с британски акцент.

— Добре съм — отвърна Магнъс. — А ти?

— Супер — промърмори тя.

— Искаш ли да седнем, да си поприказваме? — попита Арни.

Катрин огледа Магнъс от глава до пети.

— Не. Изглежда точен. Аз отивам да си доспя. — С тези думи, тя мина през коридора и влезе в една от стаите.

— Май издържа изпита — каза Арни. — Ела да ти покажа твоята стая. — Качиха се по тесните стълби до горния етаж. — Баба ни и дядо ни живееха тук. Сега къщата е на двама ни и тази стая я даваме под наем. Ето, това е.

Влязоха в малка стаичка, снабдена с мебели от първа необходимост: легло, маса, два стола и т.н. Имаше два прозореца. През единия влизаше бледа надвечерна светлина, а през другия се виждаше кулата на църквата Халгримскиркя, която се извисяваше над многоцветния колаж от ламаринени покриви.

— Хубава гледка — каза Магнъс.

— Харесва ли ти стаята?

— Какво стана с предишния наемател?

Арни го изгледа огорчено:

— Арестувахме го. Миналата седмица.

— Аха. Наркотици?

— Амфетамини. Беше дребен дилър.

— Ясно.

Арни се окашля.

— Ще ти бъда благодарен, ако държиш Катрин под око, докато си тук. Без да се натрапваш, разбира се.

— А тя какво ще каже? Едва ли я радва мисълта, че ще живее под един покрив с ченге.

— Няма нужда да ѝ казваш с какво се занимаваш, не мислиш ли? И на твое място не бих казал на директор Торкел, че си отседнал тук.

— Чичо Торкел не би одобрил, а?

— Да кажем, че Катрин не е любимата му племенница.

— Колко е наемът?

Арни каза сума, която се стори напълно приемлива на Магнъс.

— Само преди година, щеше да е два пъти повече — добави Арни.

— Сигурно — усмихна се Магнъс. Стаята му харесваше. Харесваха му къщичката, изгледът и дори странният външен вид на сестрата. — Добре. Взимам я.

— Отлично! — отвърна Арни. — Хайде да ти пренесем багажа от хотела.

Не им отне много време да вземат чантата на Магнъс от хотелската му стая. След като настани Магнъс, Арни си тръгна. От Катрин не се чуваше и звук.

Магнъс излезе на улицата. Погледна картата на града и тръгна надолу по хълма, а след това зави. Небето се бе прояснило с изключение на тънкия слой облаци, които обвиваха каменния, заснежен връх на планината Еся. Магнъс започваше да забелязва закономерност: основата на облаците се движеше нагоре-надолу по няколко пъти на ден, в зависимост от времето. Въздухът бе чист и хладен. В осем и половина все още бе светло.

Магнъс намери улицата, която търсеше, и бавно пое по нея, оглеждайки всяка къща. Може би нямаше да я познае след толкова много години. Може би бяха пребоядисали покрива. Но след поредното възвишение по пътя, той видя малката къщичка със светлосин покрив, в която бе прекарал детството си.

Спря пред нея и се загледа. Мукината още си беше там, но някой бе вързал въже за един от клоните ѝ. Добра идея. Омекнала футболна топка лежеше в легло от напъпили нарциси. Магнъс се зарадва, че в къщата още има деца; предполагаше, че кварталът вече е населен предимно от млади семейства. Един голям джип Мерцедес бе гордо паркиран отпред, а в него имаше две детски седалки. Нищо общо със стария Фолксваген „Бръмбар“ на баща му.

Магнъс затвори очи. Сред шума на трафика му се счу как майка им вика него и Оли да се прибират. Усмихна се.

В този момент вратата се отвори и Магнъс се извърна, за да не се притесни новият собственик, че някакъв тип зяпа къщата му.

Тръгна надолу по хълма към центъра на града. Подмина четирима мъже и една жена, които разтоварваха оборудване от микробуса си: група музиканти се подготвяха за изпълнението си в събота вечер. Момичето с леопардовия минижуп и колелото отново профуча край Магнъс. Стана му ясно, че в Рейкявик е нормално да видиш един и същи човек няколко пъти на ден.

Влезе в хубава, остъклена книжарница, откъдето си купи английското издание на „Властелинът“, както и Сагата за Волсунгите на исландски.

Магнъс се насочи към старото пристанище и към един друг спомен от детството си: малка червена будка с надпис „Баеярнис бецту пилсур“. С баща му ходеха там всяка сряда вечер, след тренировка по хандбал, за да ядат хотдог. Нареди се на опашката. За разлика от останалия Рейкявик, „Баеярнис бецту“ не се беше променила много с годините, освен че сега пред нея имаше плакат с ухиления Бил Клинтън, нагъващ голяма наденица.

Магнъс си взе хотдог и закрачи по вълнолома. Пристанището бе функциониращо, но в този час на деня цареше тишина. От едната страна имаше траулери, а от другата — модерни катери за наблюдение на китове и малки рибарски лодки. Миришеше на риба и дизел, макар че Магнъс подмина една тумбеста помпа за екологично гориво. Спря на края на кея, на почтително разстояние от един рибар, приготвящ стръвта си, и се загледа в пейзажа.

Отвъд пристанището стоманеносивата вода отразяваше черните скали и белия сняг на връх Еся. Една чайка се завъртя над Магнъс, провери дали няма да изтърве някой залък и след няколко секунди се отдалечи с разочарован крясък. Официална на вид моторна лодка прекоси входа на пристанището: излизаше по морски, бюрократични дела.

Исландия бе много променена от детските години на Магнъс, но пък нещата, които той разпозна в Рейкявик, събудиха спомени от най-ранна възраст, от щастливите години. Нямаше причина да се вижда с родителите на майка си; нямаше защо изобщо да разбират, че е тук. Приятно му беше как бързо се активира исландският му, макар да осъзнаваше, че го говори с американски акцент — трябваше да поработи над „р“-тата.

Рейкявик бе много далеч от Бостън. И много по на север. Цели двайсет и пет градуса ширина. Магнъс усещаше това разстояние не само по студения въздух и снега — бостънското пристанище също беше мразовито — но и по светлината: ясна, но мека, бледа, слаба. Сякаш здрачът тук бе по-мек от здрача в Бостън.

Все пак Магнъс очакваше с нетърпение да насрочат делото, за да може да се върне. Въпреки че случаят с Агнар бе интересен, Магнъс имаше нужда от агресивния привкус на бостънските улици. За последните десет години ежедневните му занимания с престрелки, намушквания, изнасилвания, преследване на извършители и събиране на доказателства се бяха превърнали в нещо повече от работа за Магнъс. Те бяха необходимост, навик, наркотик.

В сравнение с Бостън, Рейкявик беше като град-играчка.

Изведнъж го обзе вина. Той беше тук, в безопасност, на хиляди километри от онзи град, гъмжащ от наркобанди и корумпирани полицаи. А Колби не беше с него. Как можеше да я накара да го послуша? Усещаше, че колкото повече настоява, толкова повече тя ще се запъва. Но защо? Защо трябваше да е такава? Защо трябваше да използва точно този проблем, за да реши въпроса с връзката им? Ако Магнъс владееше изкуството на манипулацията, ако беше като Колби, щеше да измисли как да я изработи. Но когато започна да крои такъв план, му се зави свят.

Той въздъхна и се обърна към града. Докато се връщаше нагоре по хълма се огледа по улица Лаугавегур за някой бар, където да пие една бърза бира. В една от пресечките забеляза заведение, наречено Гранд Рок. Отвън приличаше на мръсна бостънска кръчма, но под тентата имаше маси, на които десетина души пушеха, докато пият. Вътре тепърва започваше да се пълни. Магнъс подмина група редовни клиенти на бара и си поръча голяма бира от гологлавия барман. Намери си място в ъгъла и седна.

Другите пиячи изглеждаха сякаш са там отдавна. Мнозина от тях бяха наредили чашки с кафява течност до бирените си халби. Масите до стената имаха шахматни полета, инкрустирани върху тях. Двама души играеха. Магнъс ги наблюдаваше с половин око: не бяха много добри, щеше да ги бие без проблем.

Усмихна се, като се сети как играеше с баща си — отличен шахматист — партия след партия. Единственият начин Магнъс да победи този изкусен тактик беше да подлага царя му на непрекъснати, агресивни атаки. Те почти никога не водеха до успех, но в много редки случаи Магнъс печелеше играта, за радост на самия него и на баща му. Магнъс знаеше, че баща му не би му подарил победата, но и че винаги се надява синът му да спечели.

Твърде често Магнъс си спомняше за баща си само през ужасяващата призма на убийството му и забравяше за по-спокойните години преди смъртта му. По-спокойни, но не чак спокойни.

Рагнар беше много умен човек, математик от световно ниво. Затова и му бяха предложили работа в Масачузетския Технологичен Университет. Беше и добър баща: спасителят, който извади Магнъс и братчето му от мизерията в Исландия, когато се страхуваха, че той ги е изоставил. Магнъс имаше много хубави спомени с баща си от юношеските си години: не само партиите шах, но и сагите, излетите в планината. Дългите вечерни разговори за неща, които интересуваха Магнъс: словесни дуели, в които баща му винаги го изслушваше внимателно и уважаваше мнението му, но и се опитваше да го обори.

И все пак, Магнъс не разбираше отношението на баща си по един въпрос: жените. Не знаеше защо Рагнар се е оженил за майка му, нито пък защо я е напуснал. Не разбираше защо Рагнар след това се е задомил с онази отвратителна жена, Катлийн. Тя беше младата съпруга на един друг професор от университета и Магнъс впоследствие осъзна, че баща му е имал връзка с нея още преди да вземе сина си в Бостън. Макар да изглеждаше чаровна и красива, Катлийн беше властна жена и ненавиждаше Магнъс и Оли. Няколко месеца след сватбата бе намразила и Рагнар. Магнъс не можеше да разбере как баща му е допуснал това.

Година и половина след тази пагубна грешка, Рагнар бе открит намушкан в хола на къщата, която бяха наели за лятото на бостънския бряг.

Магнъс нямаше съмнения относно главния заподозрян. Детективите, разследващи случая, изслушаха всичките му теории за мащехата му, отначало със съчувствие, а после с раздразнение. След няколко дни, през които я разпитаха подробно, те сякаш я забравиха. Магнъс не намираше логика в това, тъй като друг заподозрян нямаше. Месеци наред полицията поддържаше невероятната хипотеза, че някакъв непознат е влязъл в къщата, убил е баща му, а после е изчезнал яко дим, без да остави никаква следа, освен един-единствен косъм, който не можеха да идентифицират, въпреки ДНК тестовете.

Едва година по-късно, когато Магнъс изкара лятната си ваканция в частно разследване на случая, той откри, че мащехата му има желязно алиби: по време на убийството била е в леглото с някакъв специалист по климатични инсталации. Полицаят и мащехата явно се бяха уговорили да не казват на Магнъс и брат му за тази подробност.

Барът започна да се пълни с младежи, а това накара пиячите от по-рано да си тръгнат, залитайки. Група музиканти наредиха сцената и след малко започнаха да свирят. Звукът беше прекалено силен за кротко пиене на бира, така че Магнъс си тръгна.

Улиците навън, пусти допреди малко, сега гъмжаха от млади и не толкова млади хора, издокарани за съботно излизане.

Време е да си лягам, помисли си Магнъс. Когато отвори вратата на новото си жилище, той се размина с Катрин, която излизаше, облечена в черни готически дрехи, със силно гримирано и надупчено от обеци лице.

— Здрасти — каза тя с лека усмивка.

— Приятна вечер — отговори Магнъс на английски. Имаше чувството, че това е езикът, който трябва да използва с Катрин.

Тя замълча.

— Ти си някакво ченге, нали?

Магнъс кимна:

— Нещо такова.

— Арни е голям задник! — промърмори Катрин и изчезна в здрача.

Диего разби приземния апартамент в Медфорд без да бърза. Къщата беше малка и дървена, а уличката — тиха. Освен това беше скрита от няколко дървета в двора, така че никой не виждаше Диего и той можеше да работи на спокойствие.

Той влезе през кухненския прозорец и влезе на пръсти в хола. Спалнята беше отворена и той чу леко похъркване. Подуши въздуха. Марихуана. Усмихна се. Жертвата му беше със забавени рефлекси.

Промъкна се в спалнята. Видя спящия силует на леглото и нощната лампичка. Извади револвера си, Смит и Уесън 0,38. След това светна лампата, отметна одеялото и дръпна петлето.

— Ставай, Оли! — излая Диего.

Мъжът се изправи като пружина. Мигаше неразбиращо, зяпнал от изненада. Приличаше на снимката, която бяха дали на Диего: около трийсетгодишен, мършав, с кестенява къдрава коса и сини очи, които сега бяха подпухнали кървясали.

— Ако писнеш, ще ти пръсна тиквата, ясно!?

Мъжът преглътна и кимна.

— Сега, имам един простичък въпрос. Къде е брат ти?

Оли се опита да каже нещо, но от устата му не излезе нито звук. Преглътна и опита отново:

— Не знам.

— Аз пък знам, че миналата седмица си го приютил тук. Къде каза, че отива, когато си тръгна?

Оли пое дълбоко въздух.

— Нямам представа. Дойде тук, а на другия ден замина. Взе си багажа и изчезна, без дори да се сбогува. Типично в негов стил. Абе, пич… — Оли сякаш започна да се събужда. — Не може ли да се разберем някак? Ще ти дам някакви кинти, а ти ще ме оставиш на мира, а?

С лявата си ръка Диего сграбчи Оли за косата, а с дясната натика дулото на револвера си в устата му.

— Ще се разберем само ако ми кажеш къде е брат ти. Ако не знаеш — лошо, щото си дотук.

— Ама, пич, не го знам къде е, честно! — думите на Оли бяха приглушени от желязото в устата му.

— Играеш ли на руска рулетка?

Оли поклати глава и преглътна.

— Много е лесно. В този револвер има шест гнезда. В едно от тях има патрон, но и двамата не знаем в кое. Когато дръпна спусъка, никой няма да знае дали ще умреш. Но ако ме накараш да го дръпна шест пъти, умираш със сигурност. Разбра ли?

Оли преглътна и кимна — беше разбрал.

Диего пусна косата на Оди: все пак не искаше да се простреля в ръката. Дръпна спусъка.

Щрак! Цилиндърът се завъртя.

— Божичко! — простена Оли.

— Не си мисли, че ти поемаш целия риск в момента — продължи Диего. — Щото ако те гръмна и не си ми казал, каквото искам да знам, и аз ще загубя, разбираш ли? Това прави играта интересна и за двама ни. — Усмихна се на Оли. — Е, пак те питам, къде е брат ти?

— Не знам, човече, кълна се! — извика Оли.

— По-тихо! — Диего присви очи. — Не ти вярвам обаче. — Дръпна спусъка отново.

Щрак!

Оли не издържа.

— Божичко, не ме убивай! Моля те! Щях да ти кажа, ако знаех! Кълна се! Някакви хора от ФБР дойдоха да му съберат багажа. Питах ги къде ще го водят, но не ми казаха.

Диего чу тих съскащ звук и усети мириса на урина. Погледна надолу към бързо нарастващото петно върху боксерките на Оли. От опит Диего знаеше, че щом човекът се подмокри, обикновено казва истината.

Но все пак дръпна спусъка още веднъж — ей така.

Щрак!

Беше обсъдил положението със Сото. Имаше два възможни подхода. Първият беше да се очистят всички роднини и приятели на свидетеля, за да си направят той и другите смелчаци като него верния извод. Но когато свидетелят беше ченге, това не беше много добър план. Все едно да обявиш война на тежко въоръжен и добре организиран противник. Най-успешните наркокартели действаха незабелязано: не вдигаха шумотевица без нужда и поддържаха работното си място чисто и подредено.

Оли не знаеше къде е Магнъс. Нямаше смисъл играта да загрубява.

— Добре тогава, спираме с тази игра — каза Диего. — Да речем, че свършихме наравно. Но да не вземеш да кажеш на куките, че съм питал за брат ти! Нали ме разбираш? Щото иначе няма да си играем, а ще те гръмна с първия изстрел.

— Добре, човече, да! Разбрах! — Оли започна да хлипа.

Диего се протегна и угаси лампата.

— Хайде, заспивай. Сладки сънища!

Глава 11

Магнъс последва набитата фигура на детектив О’Мали към ярките светлини на супермаркета. Пръстите му потръпваха на сантиметри от дръжката на пистолета.

О’Мали се обърна и се усмихна.

— По-спокойно, Швед! Отваряй си очите, но не се напрягай твърде много. Ако си напрегнат, правиш грешки.

О’Мали бе решил да нарича Магнъс „Швед“ в чест на скандинавския му произход и на един бивш свой партньор отпреди двайсет години. Магнъс не го поправяше: ако полицейският инструктор искаше той да бъде швед, такъв щеше да бъде. Излизаше на улични патрули едва от две седмици, но вече изпитваше голямо уважение към О’Мали.

— Изглежда спокойно — каза О’Мали. Диспечерът не им бе казал какъв точно е проблемът в магазина.

Магнъс видя как една тъмна фигура се насочва към тях от сенките. О’Мали не я беше забелязал. Фигурата вървеше право към О’Мали. Магнъс се опита да извади пистолета си, но ръката му не помръдна. Фигурата вдигна собственото си оръжие, Магнум 0,357, и го насочи към О’Мали. В пристъп на паника, Магнъс успя да стисне пистолета си, но не и да го вдигне. Независимо колко силно го дърпаше, той бе твърде тежък. Магнъс отвори уста да извика на партньора си, но не се чу нито звук.

Мъжът се обърна към Магнъс и се изсмя. Револверът му все още сочеше към О’Мали. Беше млад, хилав и изглеждаше сякаш не се е къпал от седмици. Кървясалите му очи блуждаеха, зъбите му бяха развалени, а на светлината от магазина, кожата му изглеждаше бяла като восък. Сякаш вече беше мъртъв, като някакво зомби.

О’Мали още не го беше видял.

Магнъс се опитваше да извика и да вдигне оръжието си. Без успех. Чуваше се единствено зловещият кикот на нападателя.

Прозвуча изстрел. Два. Три. Четири. Нямаха край.

Най-накрая О’Мали падна на земята. Ръката на Магнъс се събуди. Той вдигна пистолета и стреля в ухиленото лице на наркомана. Стреля отново и отново и отново…

Магнъс се събуди.

От улицата се чуваше шум. Рейкявик приключваше съботната си нощ: смях, мръсна газ, писъци, песни, повръщане и под всичко това — неспирното басово боботене на мощни тонколони.

Дебелият том с „Властелинът на пръстените“ лежеше отворен на пода, където Магнъс го бе пуснал преди два часа, върху по-тънкото издание на Сагата за Волсунгите.

Погледна си часовника. 5:05.

Това беше стар и до болка познат сън. Беше будил Магнъс в продължение на две години след онази първа престрелка. Разбира се, действителността се различаваше от съня: наркоманът бе изстрелял само два куршума към О’Мали, преди Магнъс да го спре. Но през онези безсънни нощи Магнъс напразно се питаше дали не би могъл да стреля по-рано и да спаси О’Мали, или да се забави още малко и да спаси наркомана.

Но това беше отминала история. Магнъс бе приел втората престрелка наскоро много по-спокойно, като опитно ченге. Или поне така му се струваше. Подсъзнанието му имаше нужда от време, за да приеме това, и той нямаше какво да направи по въпроса.

Тъпо.

Полицейската централа в Рейкявик беше пълна с хора в неделната утрин. Изтощени униформени полицаи водеха бледи и треперещи граждани по коридорите, на път да завършат последния етап от съботния цикъл арести.

Веднага щом стигна до бюрото си, Магнъс включи компютъра. Усмихна се, когато видя имейл от Джони Ю. Момчето беше свършило работа.

На сутрешното събрание Балдур също изглеждаше недоспал. Под очите му имаше тъмни торбички, а страните му бяха хлътнали и сиви. Магнъс огледа другите детективи около масата — те също бяха изгубили голяма част от първоначалната си енергичност.

Балдур започна с последния доклад на съдебните медици. Агнар, Стив Джъб и Андреа бяха трима от четиримата души, оставили пръстови отпечатъци в къщата. Трябваше да разберат кой е другият човек. Следите от стъпки наистина бяха от Стив Джъб, но по дрехите му нямаше нито капка кръв.

Балдур попита Магнъс дали не е непосилно да удариш някого по главата и да го влачиш двайсет метра до езерото, без да се оцапаш с кръв. Магнъс се съгласи, че сигурно е трудно, но не и невъзможно.

— Вчера говорих с жената на Агнар — каза Балдур. — Много е ядосана. Дори не е подозирала съществуването на Андреа. Вярвала е, че мъжът ѝ е спазвал обещанието си да ѝ бъде верен. Освен това е прегледала документите на Агнар и е разбрала, че той е бил в много по-дълбока финансова дупка, отколкото е подозирала. Дългове, големи дългове.

— За какво си е харчел парите? — попита Ранвейг, заместник-прокурорът.

— За кокаин. Но жена му знаеше за това. И за хазарт. По нейни изчисления е дължал около трийсет милиона крони. Банката, която е издала кредитната му карта, недоволствала, както и тази, в която ипотекирал къщата. А сега той е мъртъв. Застраховката живот ще покрие всичко.

Магнъс направи бърза сметка на ум. Трийсет милиона крони бяха малко над двеста хиляди долара. Дори по исландските стандарти, където хората бяха пристрастени към живота на кредит, Агнар дължеше много пари.

— В крайна сметка, Линда е имала мотив да убие мъжа си — продължи Балдур. — Каза, че била сама с децата в четвъртък вечерта. Но е възможно да ги е натоварила в колата и да е отскочила до езерото Тингвелир. Не можем да ги питаме: едното е бебе, а другото няма две годинки. Не бива да я изключваме като заподозрян. Вигдис, ти говори ли с жената от Флудир?

Вигдис му разказа за срещата с Ингилейф. Беше проверила алибито ѝ: Ингилейф наистина бе ходила на купон докъм единайсет и половина вечерта, когато Агнар е бил убит. И наистина си бе тръгнала със своя „стар познат“, художника.

— Това може да е вярно, но ние останахме с впечатлението, че Ингилейф ни лъже за друго нещо — каза Магнъс.

— Какво друго нещо?

— Беше твърде сдържана, когато заговорихме за Агнар — каза Вигдис. — Според мен между тях е имало нещо повече, отколкото тя признава.

— Ще я разпитаме пак след ден-два, за да видим дали версията ѝ ще се промени, — обади се Магнъс.

— Нещо за Исилдур? — попита Балдур.

— Да — отговори Магнъс. — Открих човек с този псевдоним в един интернет форум на тема „Властелинът на пръстените“. Взех имейл адреса му и помолих един приятел в Щатите да го провери.

— Сигурен ли си, че това е нашият човек?

— Не мога да съм напълно сигурен, но е много вероятно. Човекът е маниак на тема вълшебни пръстени и исландски саги, също като Стив Джъб.

Балдур изсумтя.

Магнъс продължи:

— Казва се Лорънс Фелдман и живее в Калифорния. Има две къщи, едната в Пало Алто, а другата в област Тринити, на четиристотин километра северно от Сан Франсиско. Оттам е изпращал имейлите.

— Две къщи, а? — каза Балдур. — Знаем ли колко е богат?

— Червив е с пари. — Макар Джони да не беше стигнал до полицейското досие на Фелдман, ако изобщо имаше такова, младежът бе намерил много информация за него в интернет. — Той е един от основателите на софтуерната компания „4Portal“ в Силиконовата долина. Миналата година са продали компанията и всеки от основателите ѝ е прибрал по 40 милиона долара. Фелдман е едва на трийсет и една, но добре се е уредил.

— Значи може да си позволи услугите на скъп адвокат? — попита Балдур.

— Както и стая за Стив Джъб в Хотел Борг.

— Добре. Трябва да се доберем до полицейското му досие, ако изобщо има — каза Балдур. — Можеш ли да се справиш с това?

— Мога, но ще е по-лесно, ако полицията на Рейкявик отправи допитване — отговори Магнъс. — Звучи по-официално, а не като лична услуга.

— Ще го задвижим — каза Балдур.

— Мога обаче да се срещна с него — добави Магнъс.

— В Калифорния ли? — Балдур го изгледа съмнително.

— Да. Ще убия два дни в пътуване, но пък мога да го накарам да ми каже какво са намислили с Джъб.

Балдур се намръщи.

— Още не сме сигурни, че това е същият Исилдур, за когото работи Стив Джъб. Пък и няма да проговори. Какво ще го накара? Стив Джъб не казва нищо, а го държим в ареста.

— Зависи как ще го попитам.

Балдур поклати глава.

— Това ще струва пари. Не мога да издействам разрешение за пътуване, което най-вероятно ще се окаже пълна загуба на време. Не си ли чувал за kreppa?

Беше невъзможно да прекараш повече от няколко часа в Исландия, без да чуеш думата kreppa.

— Трябват ми само билет втора класа и една нощувка в мотел — каза Магнъс. Огледа хората около масата. — И без това наливате големи средства в това разследване. Един самолетен билет няма да ви развали бюджета.

Балдур изгледа гневно Магнъс.

— Ще си помисля — каза той, но Магнъс беше убеден, че няма да го направи.

— Значи, — обърна се Балдур към групата, — явно е, че зад преговорите с Агнар стои някой с псевдонима Исилдур. Този човек може да е Фелдман, защото той има достатъчно пари за такава голяма сделка.

— Но за какво може да са преговаряли? — попита Вигдис.

— Нещо, свързано с „Властелинът на пръстените“? — предложи Магнъс. — Или със Сагата за Волсунгите. Снощи я прочетох пак. И двете произведения се въртят около един вълшебен пръстен. Има теория, според която Толкин се е вдъхновил от Сагата за Волсунгите.

— Всички стари копия на сагата се съхраняват в колекцията на Арни Магнуссон в Исландския университет — каза Балдур. Арни Магнуссон бил антиквар, изучил се в Дания, който обикалял Исландия през седемнайсети век и събирал саги. Той ги отнесъл в Дания, но през 70-те години датчаните ги върнали на Исландия, където сагите били събрани в колекция, носеща името на Магнуссон. — Значи според теб Агнар е откраднал някой ръкопис?

— Може да го е подменил с копие — обади се Вигдис.

— Може — съгласи се Магнъс. — Или е имал налудничава теория, която е искал да продаде на Исилдур. Може би се е наел да прави проучвания за него.

Балдур се намръщи и поклати глава.

— Може да са и наркотици — обади се Ранвейг. — Знам, че звучи просто, но почти всяка тъмна сделка в Исландия е свързана с наркотици.

Хората около масата се умълчаха. Заместник-прокурорът имаше право.

— Нямаше ли информация за сделката в документите на Агнар? — попита тя.

— Не — каза Балдур. — Прегледах по-голямата част, но освен в електронната поща, няма нищо друго за сделката със Стив Джъб. Всички файлове в лаптопа му са свързани с работа.

— И над какво е работел? — попита Магнъс.

— Как така?

— Какво е изследвал, когато е бил убит?

— Не знам дали е изследвал нещо. Оценявал е студентски работи. И е превеждал няколко саги на английски и френски.

Магнъс се наведе напред.

— Кои саги?

— Не знам! — отговори ядно Балдур. Явно не обичаше да го разпитват на собствения му терен. — Не съм му чел всичките бумаги. Те са хиляди!

Магнъс се въздържа от коментар. Не искаше да притеснява Балдур повече от необходимото.

— Може ли и аз да погледна документите му?

Балдур впи очи в Магнъс, без да прикрива раздразнението си.

— Може — отвърна сухо той. — Много добре ще си уплътниш времето.

Магнъс трябваше да отиде на две места: кабинета на Агнар в университета и лятната му вила. В университета щеше да има повече документи, а и той беше по-близо. От друга страна, ако Агнар бе работил по нещо, свързано със Стив Джъб, то най-вероятно щеше да се намира във вилата, за да е под ръка за срещата.

Арни закара Магнъс до езерото Тингвелир.

— Мислиш ли, че Балдур ще те пусне до Калифорния?

— Не знам. Не изглеждаше въодушевен от този план.

— Ако те пусне, ще ме вземеш ли и мен? — Арни погледна Магнъс в огледалото за обратно виждане и забеляза моментното му колебание.

— Аз съм завършил в щатите и съм наясно с американските полицейски процедури. Освен това, Калифорния е моят духовен дом.

— Как така?

— Нали знаеш кой е губернатор?

Магнъс поклати глава. Оставаше само Арни да поиска и лична аудиенция с Арнолд Шварценегер. Магнъс предпочиташе да се свърже с Лорънс Фелдман, без исландското пале да му се бърка в работата.

— Ще видим.

Арни продължи да кара, обезсърчен. Минаха през прохода Мосфел и започнаха да се спускат към езерото. Не валеше особено силно, но имаше поривист вятър, който бръчкаше повърхността на водата. Приближиха езерото под надзора на стадо здрави исландски коне със златни гриви от фермата зад вилната зона.

Магнъс видя две деца, които си играеха на езерния бряг: момченцето беше на около осем години, а момиченцето — много по-малко. Единствено в къщата с джипа имаше хора. Вилата на Агнар все още бе отцепена като местопрестъпление: жълти найлонови ленти се вееха на вятъра, а отпред бе паркирана патрулна кола, в която седеше цивилен полицай и четеше книга. „Престъпление и наказание“ от някой си Ф. М. Достоевски, както стана ясно. Магнъс се усмихна. Всички ченгета обичаха да четат за престъпления и не беше изненадващо, че исландците предпочитат класиката, за разлика от американските си колеги.

Полицаят се зарадва на неочакваната компания и въведе Магнъс и Арни в къщата. Вътре беше студено и тихо. Повечето гладки повърхности бяха покрити с пудра за отпечатъци, което допринасяше за изоставения вид на вилата, а тебеширени линии очертаваха следите от кръв на пода.

Магнъс огледа бюрото: чекмеджетата бяха пълни с изпечатани компютърни страници. От лявата страна имаше и лавичка, също отрупана с хартия.

— Ти провери шкафа, а аз ще преровя бюрото — каза Магнъс и си сложи бели гумени ръкавици.

Първият куп, с който се зае, беше френски превод на Сагата за Лаксдаела с ремарки на френски в полетата. Преводът стигаше само до половината на сагата. Магнъс знаеше малко френски от училище и предположи, че Агнар е редактирал работата на друг преводач, най-вероятно французин, говорещ исландски.

— Какво намери, Арни?

— Сагата за Гаукур. Чувал ли си за нея?

— Не — каза Магнъс. И това не беше изненадващо. Съществуват десетки саги, някои популярни, а други — не толкова. — Чакай малко! Гаукур не беше ли онзи, който живеел в Стьонг?

— Точно така! — отговори Арни. — Ходил съм там като малък. Страховито място!

— Да, знам — каза Магнъс. — Баща ми ме заведе, когато бях на шестнайсет. Зловещо място.

Стьонг беше изоставена ферма на двайсетина километра северно от вулкана Хекла. През средновековието Стьонг била затрупана от пепел след мощно изригване на Хекла. Фермата била открита отново едва през двайсети век. Тя се намираше на края на един черен път, който се виеше сред пейзаж, почернен от разруха: камари пясък и дребни образувания от лава, изкривени в гротескни форми. Когато Магнъс прочете за Апокалипсиса, той си представи пътя към Стьонг.

— Дай да погледна.

Арни подаде сагата на Магнъс. Беше около сто и двайсет страници, прясно разпечатани, на английски. На корицата пишеше: „Сага за Гаукур, превод: Агнар Харалдссон“.

Магнъс запрелиства сагата, преглеждайки текста. На втора страница очите му се заковаха на една-единствена дума.

Исилдур.

— Арни, виж! — отвори сагата на други места: Исилдур. Исилдур. Исилдур. Исилдур.

Името се появяваше по няколко пъти на всяка страница. Исилдур не беше епизодик в тази сага, той беше главен герой.

— Иха! — възкликна Арни. — Трябва да я занесем на лаборантите да я изследват.

— Първо аз ще я прочета, — каза Магнъс, — после ще я дам на лаборантите.

Той седна в едно удобно кресло и започна да чете, като внимателно подаваше всяка завършена страница на Арни.

Глава 12

Исилдур и Гаукур били двама братя, които живеели във ферма, наречена Стьонг. Исилдур бил силен и смел, чернокос. Имал заешка устна и някои хора го смятали за грозен. Бил изкусен дърворезбар. Макар и две години по-малък от брат си, Гаукур бил още по-силен. Бил русокос и красив, но бил и суетен. Боравел отлично с бойната брадва. И двамата братя били почтени и хората в областта ги харесвали.

Баща им, Трандил, искал да посети чичо си в Норвегия и да замине на плячкосване с викингите. Майката умряла, когато синовете били още малки и затова баща им ги поверил на грижите на своя приятелка — Елида-Гримур от Тонг. Елида-Гримур останала в Стьонг да върти фермата, докато Трандил го няма. Тя имала син, Асгримур, който бил връстник на Исилдур. Трите момчета бързо се сприятелили.

Трандил пътешествал три години. Летем вършеел с викингите и търгувал в Балтийско море и Ирландия, а зимите прекарвал с чичо си, граф Гандалф Белия, в Норвегия.

Един ден в Тонг пристигнало съобщение по пътешественик, който се връщал от Норвегия. Трандил загинал в двубой с Ерлендур, синът на граф Гандалф. Гандалф бил готов да заплати обезщетение на племенниците си и да им остави наследството си, ако някой от тях го поиска.

Когато Исилдур станал на деветнайсет години, той решил да посети чичо си в Норвегия и да вземе наследството. Гандалф и синът му Ерлендур го посрещнали радушно. Гандалф казал, че Ерлендур е убил Трандил при самозащита, когато Трандил го нападнал в пристъп на пиянски гняв. Хората от обкръжението на Гандалф в замъка потвърдили думите му.

Исилдур решил да замине с Ерлендур на плячкосване с викингите за лятото. Двамата стигнали до Курландия и Карелия на източния балтийски бряг. Исилдур бил смел воин и натрупал голяма плячка. След много премеждия, Исилдур се завърнал в замъка на Гандалф като богаташ.

Исилдур казал на Гандалф, че иска да се върне в Исландия. Гандалф му дал компенсацията за убийството на баща му, както и имането, натрупано от Трандил. Но в нощта преди Исилдур да опъне платна, Гандалф му казал, че иска да му даде още нещо. То било заключено в малък сандък.

В сандъка имало древен Пръстен.

Гандалф обяснил, че Трандил спечелил Пръстена при набезите във Фризия, когато надвил прочутия вожд Улф Ногорез. Улф Ногорез бил на деветдесет години, но не изглеждал на повече от четирийсет и все още бил страховит воин. След дълга борба, Трандил го надвил. Той видял пръстена и го отрязал заедно с ръката на Улф Ногорез.

Въпреки, че вече умирал, Улф Ногорез се усмихнал.

„Благодаря ти, че ме избави от това бреме. Намерих този пръстен в река Рейн преди седемдесет години и оттогава не съм го свалял. За това време спечелих много славни победи и съкровище. Но макар аз да нося Пръстена, имам чувството, че той е мой господар. Пръстенът ще ти даде огромна сила, но и ще те отведе до смъртта ти. Най-накрая мога да умра спокойно.“

Исилдур разгледал Пръстена. От вътрешната му страна с рунически знаци било изписано: „Пръстенът на Андвари“. Исилдур искал да разпита Улф за Пръстена, но когато погледнал към него, той вече бил издъхнал: с усмивка на лицето, вече не велик воин, а сбръчкан старец.

Гандалф казал на Исилдур легендата за Пръстена. Той принадлежал на джудже на име Андвари, който ходел за риба на един водопад. Пръстенът му бил отнет, заедно с немалко злато, от Один и Локи, двама древни богове. Андвари проклел Пръстена: казал, че той ще бъде господар на онзи, който го носи, ще използва силите му, за да го погуби и това ще продължава, докато Пръстенът не бъде занесен в Хелхайм. (Бележка от преводача: Хелхайм е владението на Хел, богиня на смъртта и дъщеря на Локи.)

Один, първият сред боговете, с нежелание дал Пръстена на човек, наречен Хрейдмар, като компенсация за убийството на сина му. Пръстенът бил извлякъл огромни магически сили от Один. След това Пръстенът попадал в ръцете на различни пазители и ги покварил до един, включително сина на Хрейдмар, Фафнир, който се превърнал в дракон; героя Сигурд; валкирията Бринхилд и синовете на Сигурд, Гунар и Хогни. Навсякъде, където се появял, Пръстенът оставял диря от предателство и убийства, докато накрая Гунар не го скрил в река Рейн, за да не може тъстът му Атли да се добере до него.

Пръстенът останал в реката векове наред. В края на краищата, попаднал в ръцете на Улф Ногорез.

Когато Трандил се върнал в Норвегия, той бил променен човек: потаен, хитър и себелюбив. Започнал да тормози Ерлендур и една вечер, в пристъп на пиянски гняв, се нахвърлил срещу него. Ерлендур извадил късмет и успял да го убие.

Ерлендур щял да вземе Пръстена, но Гандалф предявил претенции върху него. Още същата вечер го сложил на пръста си и веднага се почувствал различно: млад, силен… и алчен.

В късните доби на нощта една магьосница от Севера почукала на вратата на Гандалф да моли за подслон. Тя видяла, че Гандалф носи Пръстена и, обзета от ужас, се опитала да избяга, но Гандалф я спрял. Искал да разбере какво толкова е видяла.

Тя му казала, че Пръстенът крие чудовищна сила. Той щял да обсебва всеки, който го носи, докато не попадне в ръцете на достатъчно могъщ човек, който да завладее целия свят, да унищожи всичко добро на него и по земята да възцари вечен мрак.

Гандалф се угрижил. Той усещал действието на Пръстена върху себе си, но все още не бил омагьосан от него. Веднага свалил Пръстена и казал на магьосницата, че ще го унищожи. Тя казала, че това може да стане само по начина, предсказан от Андвари: трябвало да бъде хвърлен в устата на Хел.

„Кажи ми, жено, къде е Хел?“

„Това е една планина в земята от огън и лед“, отвърнала магьосницата.

„Аз знам къде е“, обадил се Ерлендур. „Трандил ми описа мястото. Става дума за Хекла, голям вулкан, близо до чифлика му в Стьонг.“

И така, Гандалф решил никога повече да не носи Пръстена и да го пази за Исилдур. Казал на племенника си да занесе Пръстена до Хекла в Исландия и да го хвърли в недрата на вулкана.

Същата нощ Исилдур сънувал как предвожда славна армия през Англия и печели камари съкровища. Събудил се преди изгрев и си надянал Пръстена. Веднага се почувствал по-висок, по-силен, неуязвим. Тогава решил да плячкоса още по-големи богатства в чужбина.

Отишъл при Гандалф и помолил графа да му даде един кораб и разрешение да поведе воините си към Англия. Гандалф видял, че Исилдур носи Пръстена, и му заповядал да го свали. Исилдур усетил мощен прилив на гняв. Грабнал една брадва, но точно преди да разцепи главата на чичо си, Ерлендур му излязъл в гръб и го сграбчил.

Последвала схватка. Ерлендур викал: „Спри се, Исилдур! Ти не си на себе си! Пръстенът е виновен! Ще ме накараш да те убия, както убих и баща ти!“

Исилдур почувствал прилив на сила и отблъснал Ерлендур. Вдигнал брадвата високо над беззащитния си братовчед. Но когато го погледал — приятеля, с когото споделял толкова приключения цяло лято — Исилдур се спрял. Захвърлил брадвата и свалил Пръстена от ръката си. Върнал го обратно в кутията му и веднага заминал за Исландия.

Върнал се в родния си край с Пръстена и заграбените съкровища. Гаукур вече управлявал фермата Стьонг и бил сгоден за жена на име Ингилейф. Когато Асгримур разбрал, че Исилдур се е върнал, отишъл до Стьонг да посрещне млечния си брат. Исилдур разказал на братята си за приключенията си в Норвегия и Балтийско море. После им разказал всичко за Пръстена на Андвари и за указанията на Гандалф да го хвърли във вулкана Хекла. Описал чувството за огромна мощ, което го обзело, когато си сложил Пръстена, както и постоянното изкушение да си го сложи пак. Казал, че възнамерява да занесе Пръстена в планината още на следващия ден и помолил Гаукур и Асгримур да го придружат, за да е сигурен, че ще изпълни задачата.

Вулканът Хекла имал зловеща слава и никой не го бил покорявал преди. Но тримата братя били смели и непоколебими и по изгрев-слънце тръгнали към вулкана. На втория ден вече били почти на върха, когато Асгримур паднал в едно дере и си счупил крака. Не можел да продължи нататък, но се съгласил да изчака братята си да се върнат от върха.

Вече било почти полунощ, когато той чул шум от стъпки, идващи откъм върха. Но видял само един човек: Гаукур. Той разказал на Асгримур какво се е случило. Гаукур и Исилдур били на ръба на кратера на върха на вулкана, Исилдур извадил Пръстена от кутията му и понечил да го хвърли в кратера, но явно не можел. Казал, че Пръстенът е много тежък. Гаукур го подканил да го хвърли, но Исилдур се разгневил и надянал Пръстена. После се обърнал и преди Гаукур да успее да го хване, скочил в кратера.

„Поне Пръстенът е унищожен“, казал Асгримур. „Но на много висока цена.“

След тази случка Гаукур се променил. Станал суетен и сприхав, коварен и алчен. Но пък бил още по-силен и смел в битка и имал страховита слава. Въпреки всичко, млечният му брат Асгримур му останал верен. Често вземал страната на Гаукур в ожесточените спорове, които той водел на всяко годишно събрание на Алтинга в Тингвелир.

Гаукур се оженил за Ингилейф. Тя била мъдра и красива жена. Имала особен нрав, но обикновено не го проявявала. Тя забелязала промяната в Гаукур и това не ѝ харесало. Забелязала също и че Гаукур прекарва много време в Стейнастадир, чифликът на съседа му, Кетил Бледия.

Кетил Бледия бил добър фермер, умен, миролюбив и талантлив стихоплетец. Бил любимец на всички, освен на жена си. Тя се казвала Хелга. Имала руса коса и дълги крайници, презирала съпруга си и се възхищавала от Гаукур.

Между двете ферми, в земята на Кетил Бледия, имало блато. През зимата било пълно с вода, но през лятото там виреела чудесна трева. Една пролет Гаукур решил да пасе кравите си на тази морава и изпъдил добитъка на Кетил от нея. Кетил Бледия възразил, но Гаукур не му обърнал внимание. Кетил не реагирал по никакъв начин. Хелга все го хокала, задето бил толкова слабоволен.

Един летен ден, на връщане от Алтинга в Тингвелир, Гаукур минал покрай чифлика на Кетил Бледия. Видял един от неговите роби, който не съумял да му стори път навреме и затова Гаукур му отрязал главата. За пореден път Кетил Бледия не направил нищо.

Хелга отново се нахвърлила срещу Кетил. Хокала го от сутрин до вечер и се кълняла, че повече няма да дели ложето му, ако Кетил не поиска компенсация от Гаукур.

И така, Кетил Бледия отишъл в Стьонг да говори с Гаукур.

„Идвам да искам компенсация за незаконното убийство на моя роб“, казал Кетил.

Гаукур изсумтял: „Убийството му беше напълно законно. Той запречи пътя към дома ми и не ме пусна да мина.“

„Аз разбрах, че друго е станало“, казал Кетил.

Гаукур се изсмял: „Ти разбираш много малко, Кетил. Всички знаят, че всяка девета вечер тролът от Бурфел те използва като жена.“

„Както знаят, че ти няма да станеш баща, защото дъщерите на трола са те скопили!“ отвърнал Кетил. По това време Гаукур и Ингилейф нямали деца.

Тогава Гаукур грабнал брадвата си и след кратка схватка отрязал крака на Кетил Бледия. Кетил рухнал мъртъв на земята.

След това Гаукур започнал да посещава още по-често чифлика на Кетил, където вече се разпореждала Хелга. Братята на Кетил поискали компенсация от Гаукур, но той отказал да плати, а млечният му брат Асгримур го подкрепил.

Ингилейф ревнувала и била решена да спре Гаукур. Тя говорила с Тордис, жената на Асгримур, и ѝ казала една тайна: Исилдур не бил скочил в кратера на Хекла, заедно с Пръстена. Той бил убит от Гаукур, който взел Пръстена и бутнал брат си в бездната. Гаукур скрил Пръстена в малка пещера, пазена от кучето на един трол.

Тордис разказала на мъжа си какво е чула от Ингилейф. Асгримур не ѝ повярвал. Но същата нощ го споходил сън: бил с група мъже в голяма зала и една стара магьосница го сочела с пръст: „Исилдур се опита, но не успя да унищожи Пръстена и загуби живота си заради него. Сега е твой ред да намериш Пръстена и да го хвърлиш в устата на Хел.“

Да убиеш човек, без да си признаеш, било голямо престъпление. Въпреки, че вярвал на съня си, Асгримур нямал доказателства, с които да обвини Гаукур, а и Гаукур не бил човек, когото да обвиняваш без доказателства. Затова Асгримур отишъл при съседа си Нял, мъдър човек на закона, за да потърси помощ. Нял му казал, че не може да докаже нищо пред Алтинга. Но му предложил да заложат капан.

Асгримур казал на Тордис, а пък тя — на Ингилейф, че Исилдур тайно му е подарил един шлем, когато се е върнал от Норвегия. Шлемът бил на Фафнир, син на Хрейдмар, и бил възпят в легендите. Асгримур го държал скрит в стара плевня на края на чифлика си в Тонг.

След това Асгримур се скрил на покрива на плевнята, за да причака Гаукур, ако той реши да дойде за шлема. Както си знаел, на третата нощ Гаукур влязъл в плевнята. Асгримур се изправил срещу него и Гаукур извадил меча си.

„Нима ще ме убиеш, за да откраднеш нещо чуждо, както уби и собствения си брат?“ попитал Асгримур.

Вместо отговор, Гаукур замахнал с меча си към Асгримур. Започнал дуел. Макар Гаукур да бил по-силен и изкусен воин, той бил твърде самоуверен, докато Асгримур черпел силите си от гнева, който изпитвал от предателството на брат си. Той промушил Гаукур с копие.

Асгримур търсил Пръстена, но така и не го намерил. Ингилейф не му разкрила къде е скрит. Казала му само, че Пръстенът е причинил достатъчно злини и никой не бива да го използва повече.

Шест месеца след смъртта на Гаукур, Ингилейф родила син, Хогни.

Но силата на Пръстена не замряла. Един век по-късно Хекла изригнал мощно и погребал чифлика на Гаукур в Стьонг под купища пепел.

Пръстенът все още е скрит някъде в хълмовете около Стьонг. Някой ден той ще се появи, както навремето се е появил пред Улф от река Рейн. Когато това се случи, Пръстенът не бива да попада в ръцете на зъл човек, а да бъде хвърлен в кратера на Хекла, както повелила магьосницата.

Дотогава тази сага ще бъде пазена в тайна от наследниците на Хогни.

Магнъс подаде последната страница на Арни, който малко изоставаше с четенето, тъй като английският не му беше роден език. Магнъс се загледа към двете малки островчета в средата на езерото.

Опита се да потуши обзелото го вълнение. Истинска ли беше тази сага? Ако да, това би било едно от най-великите открития в исландската литература. Нещо повече: тази находка щеше да се разчуе по целия свят.

Магнъс бе сигурен, че ако сагата е истинска, никой не е знаел за нея досега. Да, имаше много маловажни саги, за които Магнъс не беше чувал, но тази не беше маловажна. Пръстенът на Андвари и фактът, че главният герой е Гаукур, собственикът на Стьонг, бяха гаранция, че сагата би била популярна в Исландия и зад граница. Магнъс разпозна двама герои от любимата си Сага за Нял: самият Нял и Асгримур Елида-Гримссон.

Но истинска ли беше? Трудно можеше да се прецени по превода, но стилът изглеждаше автентичен. В исландските саги нямаше поетични окраски, характерни за другите средновековни европейски сказания. Сагите бяха сбити, конкретни и реалистични, по-скоро Хемингуей, отколкото Тенисън. За разлика от другите европейски държави, четмото в средновековна Исландия не било привилегия само на духовниците, а езикът на писмото не бил задължително латински. Тогава Исландия била държава от разпръснати чифлици и се налагало фермерите, живеещи далеч от пастора си, да могат да четат Библията сами през дългите зимни нощи. Сагите бяха исторически романи, писани, за да се четат, а не само рецитират, от широка публика.

Ако сагата беше автентична, наследниците на Гаукур се бяха справили добре със задачата да я пазят в тайна толкова дълго време. До момента, в който един незначителен професор по исландски решава да я покаже на света. Магнъс беше сигурен, че точно това е искал да продаде Агнар на Стив Джъб и съвременния Исилдур.

„Властелинът на пръстените“ беше много по-силно свързан със Сагата за Гаукур, отколкото с тази за Волсунгите. На първо място, „магията“ на Пръстена беше по-силна и по-точно определена. Макар да не се казваше нищо за невидимост, Пръстенът обсебваше пазителя си, покваряваше го и го караше да предава или дори убива приятелите си. И удължаваше живота. Задачата на Исилдур да хвърли Пръстена в кратера на Хекла имаше очевидни прилики със задачата на Фродо да хвърли Пръстена на Саурон в Съдбовния Връх.

Ако сагата видеше бял свят, интернет форумите на тема „Властелинът“ щяха да врят и кипят години наред. Ако видеше бял свят. Може би съвременният Исилдур възнамеряваше да я скрие някъде, като лична плячка на викинг.

Магнъс не се учудваше, че е склонен да плати толкова много.

Но това беше превод на английски. Някъде трябваше да има оригинал на исландски, или поне копие, което Агнар бе превел. Магнъс беше сигурен, че Балдур би забелязал оригинална сага, писана върху пергамент на осемстотин години, но не би обърнал внимание на съвременно исландско копие.

Докато Арни дочиташе сагата, Магнъс се зарови в другите документи на Агнар.

Нищо.

— Може би е в кабинета на Агнар в университета — каза Арни.

— Или е у някой друг — добави замислено Магнъс.

Загледа се през прозореца към езерото и ниските заснежени върхове в далечината. И тогава се сети.

— Хайде, Арни. Връщаме се в Рейкявик.

Глава 13

Галерията на Сколавьордустигур отваряше само за два часа в неделя и докато Магнъс и Арни стигнат там, вече бе затворено. Магнъс погледна през витрината и видя една фигура, работеща на бюрото в дъното на галерията.

Почука по стъклената врата. Ингилейф се появи с раздразнено изражение. Раздразнението й нарасна още повече, когато видя кой я безпокои.

— Затворено е.

— Не сме дошли да пазаруваме — каза Магнъс. — Имаме няколко въпроса.

Ингилейф видя мрачното изражение на лицето му и ги пусна да влязат. Заведе ги при бюрото си, което беше покрито със счетоводни документи, затиснати с калкулатор. Седнаха срещу нея.

— Прадядо ти се е казвал Исилдур, нали? — попита Магнъс.

— Да.

— А баща ти — Асгримур?

Ингилейф се смръщи. Белегът се открои над веждата ѝ.

— Явно знаеш как се казвам.

— Това са интересни имена.

— Не особено — каза Ингилейф. — Освен може би Исилдур, но това го обсъдихме.

Магнъс не каза нищо. Остави мълчанието да си свърши работата. Ингилейф започна да се изчервява.

— Да имаш роднина на име Гаукур?

Ингилейф затвори очи, въздъхна и се облегна назад. Магнъс чакаше.

— Намерили сте сагата значи — каза тя.

— Само превода на Агнар. Трябваше да предположиш, че рано или късно ще я намерим.

— Всъщност, в нашия род избягваме името Гаукур.

— Това е разбираемо. Но защо не ни каза?

Ингилейф се хвана за главата.

Магнъс чакаше.

— Прочете ли я цялата? — попита тя.

Магнъс кимна.

— Да, трябваше да ви кажа. Глупаво постъпих. Но щом си чел сагата, може би ще разбереш защо не ви казах. Семейството ми я пази в тайна от векове.

— Докато не си се опитала да я продадеш.

Ингилейф кимна.

— Опитах се, да, и горко съжалявам за това.

— Защото се стигна до убийство ли?

Ингилейф пое дълбоко въздух.

— Да.

— И сагата наистина е останала в тайна толкова много години?

Ингилейф кимна.

— Почти. Имало е един пропуск преди няколкостотин години. Докато се родил баща ми, сагата била предавана само от баща на първороден син или, в някои случаи, първородна дъщеря. Баща ми реши да я прочете на всичките си деца. Дядо ми не беше доволен от това. Но всички дадохме обет да пазим тайната.

— Оригиналът у теб ли е още?

— За съжаление се разпадна на парчета. Но имам чудесно копие, направено през седемнайсети век. Размножих го и го дадох на Агнар за превод; сигурно е някъде из документите му.

— И как така реши да продадеш сагата, след толкова векове потайност?

Ингилейф въздъхна.

— Както можеш да си представиш, хората от рода ни винаги са били вманиачени на тема исландски саги, особено нашата. Въпреки че баща ми беше лекар, той бе най-вманиачен от всички. Беше убеден, че пръстенът от сагата все още съществува и непрестанно бродеше из долината на река Тьорса, където бил чифликът на Гаукур, за да го търси. Разбира се, не го намери, но пък намери смъртта си. Падна от една скала в лошо време.

— Съжалявам — каза Магнъс. И въпреки че Ингилейф го бе излъгала, наистина съжаляваше.

— Това настрои всички ни срещу сагата. Брат ми, чийто мозък татко промиваше, докато превърне сина си в същия маниак, не искаше повече да чуе за нея. Сестра ми никога не е била много запалена. Според мен, мама винаги е смятала сагата за малко странна и мислеше, че тя е виновна за смъртта на татко. От всички, аз се настроих най-малко срещу сагата — записах да уча исландска литература. И така, когато отчаяно ми потрябваха пари, реших, че само мен ще ме е грижа ако продадем сагата.

— Галерията е на път да фалира. Всъщност, вече фалира. Трябват ми пари и то много. Когато мама умря миналата година, говорих с брат си и сестра си за продажбата на сагата. Бирна, сестра ми, не даваше и пет пари за нея, но брат ми Петур беше против сделката. Каза, че сме само пазители на сагата и нямаме право да я продаваме. Бях изненадана, но в крайна сметка Петур склони при условие, че продажбата се пази в тайна и сагата не вижда бял свят. Мисля, че и той си има парични проблеми. То кой ли няма в наши дни?

— Той какво работи?

— Собственик е на барове и клубове. Ходил ли си в „Неон“?

Магнъс поклати глава. Ингилейф се намръщи на невежеството му.

— Това е най-известният клуб в Рейкявик — каза тя.

— Не се и съмнявам. Просто съм тук отскоро — отвърна Магнъс.

— Аз го знам — обади се Арни.

— Ти явно си голям купонджия — каза Ингилейф.

Сега беше ред на Арни да се изчерви.

— След като реши да я продаваш, защо се обърна към Агнар? — попита Магнъс.

— Той ми преподаваше в университета. И, както ти казах, се познавахме доста добре. Беше достатъчно играч, за да се съгласи да продаде сагата без шумотевица и без да минава през исландското правителство, а и ме харесваше и нямаше да ми одере кожата за тази услуга. Оказа се, че познава и подходящ купувач. Някакъв богат американец, фен на „Властелинът на пръстените“, който беше склонен да пази продажбата в тайна.

— Лорънс Фелдман? Стив Джъб?

— Не знам как се казва. Ти спомена името Стив Джъб и миналия път, нали? Но каза, че бил англичанин.

— Затова ли заяви, че никога не си чувала за него?

— Името не ми беше познато. Но признавам, че не ви бях много от полза. Отчаяно се опитвах да опазя тайната за сагата. След като я споделих с Агнар, започнаха да ме глождят съмнения. Дори му казах, че продажбата се отменя и искам сагата да остане в нашия род. — Тя присви устни. — Той ми каза, че било твърде късно. Вече знаеше за нея и ако се откажех от сделката, той щеше да издаде тайната.

— Значи те е изнудил? — попита Магнъс.

— Може да се каже. Но аз си го заслужавах. И подходът му свърши работа. Реших, че е по-добре да продам сагата тайно и да поделя парите с Петур и Бирна, отколкото да оставя Агнар да разтръбява за нея пред целия свят.

— Колко щяхте да спечелите, според него?

— Той беше в процес на преговори по цената. Каза, че ставало дума за милиони долари.

Магнъс пое дълбоко въздух.

— И къде е сагата сега?

— В сейфа на галерията. — Ингилейф се поколеба. — Искате ли да я видите?

Магнъс и Арни я последваха в дъното на галерията. На пода имаше метален сейф. Ингилейф набра някаква комбинация, извади подвързан с кожа том и го постави на бюрото.

— Това е копието от седемнайсети век, най-ранното пълно копие. — Тя отвори книгата на произволна страница. Листите бяха хартиени, изписани с четлив черен почерк. — Когато ме попита дали сагата е опазена в тайна, аз ти казах, че е имало един пропуск, нали?

Магнъс кимна.

— Това копие е преписано от по-ранна версия, продадена от мой прадядо на Арни Магнуссон, големия колекционер на саги. Цялото семейство било бясно, че я е продал. Арни Магнуссон я занесъл заедно с всички останали в Копенхаген, но тя изгоряла в големия пожар от 1728 г., преди да бъде каталогизирана. Доколкото знаем, в момента съществува само една препратка към Сагата за Гаукур, която не издава съдържанието ѝ. По-голямата част от колекцията изгоряла, особено хартиените копия. В нашето семейство смятаме, че пожарът не е бил случаен.

— Значи палеж? Някой е искал да я унищожи?

Ингилейф поклати глава.

— Нямах това предвид, макар че като знам в каква мания се бе превърнала сагата за семейството ми, не бих се учудила. Но не. Тук става дума за лош късмет, съдба, наречи го както искаш.

— Силата на Пръстена — каза Арни.

— Започваш да говориш като баща ми — каза Ингилейф. — Когато Агнар бе убит, започнах да откривам прилики между сагата и действителността. — Тя се обърна към сейфа. — Ето, това е оригиналът, или каквото е останало от него.

Внимателно извади голям стар плик, постави го на бюрото и измъкна от него два картонени листа, между които, разделени с фина хартия, лежаха шест-седем страници от кафяв пергамент. Махна един от хартиените листи, за да видят ръкописа по-добре.

Беше избледнял, окъсан по краищата и изписан с черен, изненадващо четлив почерк. Първите букви от всяка глава бяха украсени с избледнели червени и сини орнаменти. Очите на Магнъс попаднаха върху думата „Исилдур“.

— Невероятно! — каза той. И с пълно основание. Всичките му съмнения относно автентичността на сагата, преведена от Агнар, се стопиха. Магнъс бе зяпал в захлас старите саги в колекцията на Арни Магнуссон, но никога не бе виждал сага толкова отблизо. Не успя да се сдържи и докосна пергамента с пръст.

— Нали? — отговори Ингилейф с нотка на гордост в гласа.

— Знаеш ли кой я е писал? — попита Магнъс.

— Смятаме, че е бил някой на име Исилдур Гунарссон — каза Ингилейф. — Един от наследниците на Гаукур, естествено. Смятаме, че е живял през втората половина на тринайсети век, когато са написани повечето от основните исландски саги.

— Ако това е било такава голяма семейна тайна, как е разбрал Толкин за нея? — попита Магнъс. — Връзката между сагата и „Властелинът“ е очевидна, не може да е съвпадение. Толкин трябва да я е чел.

Ингилейф се поколеба.

— Един момент. — Отиде при сейфа и след малко се върна.

Остави малък пожълтяващ пощенски плик на бюрото пред Магнъс.

— Може ли?

Ингилейф кимна.

Магнъс внимателно извади от плика лист, сгънат на две. Разгъна го и зачете:

Оксфорд

9 март 1938

Драги Исилдссон,

Много ти благодаря, че ми изпрати Сагата за Гаукур, която прочетох с огромно удоволствие. Вече минаха почти петнайсет години, но все така ясно си спомням онази среща на клуба на Викингите в Лийдс, когато ти ми спомена за сагата, макар тогава да не подозирах, че ще се окаже такова чудесно четиво. Спомням си с усмивка онези вечери — репертоарът от стари исландски пиянски песнички е задължителна добавка към образованието на всеки студент по английски и средноанглийски!

Радвам се, че книгата, която ти изпратих, ти е харесала. Наскоро започнах продължение на историята за хобитите в Средната земя и първата глава е готова. Казва се „Един дългоочакван празник“ и съм доволен от нея. Но подозирам, че този том ще бъде много по-мрачен от първия, по-сериозен. Търся начини да свържа двете истории. Мисля, че ти ми предостави такава връзка.

Моля те да ми простиш, ако заема някои идеи от твоята сага. Обещавам ти, че ще продължа да уважавам решението на семейството ти да пази сагата в тайна, както правите от стотици години. Ако имаш възражения, моля те, пиши.

С най-добри пожелания,

Дж. Р. Р. Толкин

Сърцето на Магнъс биеше лудо. Писмото би удвоило, дори утроило цената на сагата. Това беше поразително откритие — ключът към една от най-популярните легенди на двайсети век.

Някой богат фен на „Властелинът на пръстените“ би платил цяло състояние за тези два документа.

Или би убил за тях.

Магнъс бе прочел първите две глави от „Властелинът“ предишната вечер. Първата наистина бе озаглавена „Един дългоочакван празник“ и разказваше за сто и единайсетия рожден ден на Билбо Бегинс: радостно празненство, изпълнено с хобити, храна и фойерверки, на края на което Билбо си слага вълшебния пръстен и изчезва. Във втора глава, „Сянката на миналото“, магьосникът Гандалф се завръща в графството, за да разкаже на племенника на Билбо, Фродо, за странните зли сили, вселили се в пръстена, както и да му заръча да го унищожи в Съдбовната планина.

Явно беше, че Сагата за Гаукур бе връзката между двете глави.

— Може ли да видя? — попита Арни.

Магнъс издиша — дори не бе усетил, че е задържал дъха си. Подаде писмото на Арни.

— Показа ли го на Агнар?

Ингилейф кимна.

Дори му го оставих за няколко дни. Искаше всякакви документи, които биха доказали автентичността на сагата. Остана доволен от писмото. Беше убеден, че то ще вдигне цената.

— Има си хас! Значи Хьогни Исилдссон е бил дядо ти?

— Точно така. Неговият баща, Исилдур, отворил мебелен магазин в Рейкявик в края на деветнайсети век. Тогава, както и сега, много исландци заминавали да учат в чужбина и през 1923-та Хьогни отишъл в университета в Лийдс, Англия, където учил староанглийски при Дж. Р. Р. Толкин.

— Дядо ми бил силно впечатлен от Толкин, той го вдъхновявал. Спомням си как ми разказваше за него — Ингилейф се усмихна. — Толкин не бил много по-възрастен от дядо ми, нямал четирийсет години, но явно в излъчването му имало нещо старомодно. Сякаш живеел в епохата преди индустриализацията, преди появата на големите градове, пушека и картечниците. С дядо ми продължили да си пишат от време на време, докато Толкин бил жив. Дядо ми дори уредил една от племенниците си да работи за Толкин в Оксфорд като детегледачка.

— Щеше да е много по-добре, ако ми беше показала това още при първата ни среща — каза Магнъс.

— Да, знам — отговори Ингилейф. — И съжалявам.

— Едното съжаление не променя нещата. — Магнъс я погледна право в очите. — Имаш ли някаква представа защо Агнар е бил убит?

Този път тя устоя на погледа му.

— Не. Реших, че тези неща не са свързани със смъртта му и затова не сметнах за необходимо да ти ги казвам. Не знам дали имат нещо общо с убийството. — Тя въздъхна. — Не ми е работа да предполагам, но не е ли вероятно хората, за които ми каза, да са искали да вземат сагата, без да плащат на Агнар?

— Освен ако не си го убила ти — каза Магнъс.

— И защо да го правя? — Ингилейф го изгледа предизвикателно.

— За да му затвориш устата. Ти сама каза, че си искала да отмениш продажбата на сагата и той те е заплашил, че ще издаде тайната.

— Да, но не бих го убила заради това. Не бих убила никого по никаква причина.

Магнъс я изгледа продължително.

— Може би — каза той. — Ще поддържаме връзка.

Глава 14

Магнъс тежко стовари сто и двайсетте страници на Сагата за Гаукур върху бюрото на Балдур.

— Какво е това — попита Балдур, гледайки Магнъс свирепо.

— Причината Стив Джъб да убие Агнар.

— Как така?

Магнъс му докладва какво са открили с Арни в лятната вила и как е минал разговорът с Ингилейф. Балдур слушаше внимателно, със сериозно изражение и присвити устни.

— Свали ли отпечатъците от тази Ингилейф? — попита Балдур.

— Не — отговори Магнъс.

— Тогава я извикай тук да ги свалят. Трябва да проверим дали тя не е липсващият човек от местопрестъплението, както и дали тази сага е истинска. — Балдур почука с пръст върху разпечатката пред себе си.

Балдур събра ръце и положи брадичката си върху тях.

— Значи това трябва да е сделката, която са обсъждали. Но все още не е ясно защо Агнар е бил убит. Знаем, че Стив Джъб не е получил копие на сагата, защото не намерихме такова в хотелската му стая.

— Може да го е скрил — каза Магнъс. — Или да го е изпратил веднага по пощата. На Лорънс Фелдман.

— Възможно е. Централният клон на пощата е близо до хотела му. Ще проверим дали някой не го е забелязал там. А ако е изпратил препоръчано писмо, това ще бъде отразено в регистрите, както и адресът на получателя.

— А може би играта е загрубяла. Скарали са се за цената.

— Преди да сложат ръка на оригиналната сага, Фелдман и Джъб са се нуждаели от Агнар жив. — Балдур въздъхна. — Но имаме напредък. Ще опитам пак да разпитам Стив Джъб. Утре ще го докарат от затвора Литла Храун.

— Може ли и аз да присъствам? — попита Магнъс.

— Не — отговори простичко Балдур.

— Ами Лорънс Фелдман в Калифорния? Сега вече е задължително да говорим с него. — Магнъс усети как Арни се стяга в напрегнато очакване зад гърба му.

— Казах ти, че ще помисля по въпроса и ще помисля — каза Балдур.

— Аха — отвърна Магнъс и се насочи към вратата на кабинета.

— Магнус — обади се Балдур.

— Какво?

— Трябваше да ми докладваш преди да говориш с Ингилейф. Аз отговарям за това разследване.

Магнъс настръхна, но знаеше, че Балдур е прав.

— Аха… Съжалявам.

Арни отиде да докара Ингилейф в участъка, за да ѝ снемат отпечатъците. Магнъс се обади на Нейтън Мориц, колега на Агнар от университета, когото полицията вече бе разпитала. Мориц си беше у дома и Магнъс го помоли да дойде в участъка, за да види нещо. Първоначално професорът се отнесе с недоверие към тази покана, но когато Магнъс го осведоми, че става дума за превод на изгубена сага за Гаукур и брат му Исилдур, Мориц каза, че веднага пристига.

Мориц беше американец, дребен на ръст, на около шейсет години, с поддържана брадичка и непокорна сива коса. Говореше исландски идеално, което не беше изненадващо за лектор по този предмет. Обясни на Магнъс, че е на двугодишен договор в Рейкявик по обменна програма между Исландския университет и университета в Мичиган. Когато Магнъс му каза, че и той работи по подобна схема, двамата преминаха на английски.

Магнъс му взе едно кафе и двамата седнаха в една стая за разпити. Разпечатката от лятната къща лежеше на масата пред Магнъс. Мориц бе донесъл собствен документ — голяма книга с твърди корици. Беше толкова развълнуван, че не можеше да се задържи на едно място и дори не помириса кафето си.

— Това ли е? — попита той. — Сагата за Гаукур?

— Така смятаме.

— Къде я намерихте?

— Изглежда това е превод на английски, направен от Агнар.

— Значи по това е работел! — възкликна Мориц. — От няколко седмици се трудеше усилено върху нещо. Твърдеше, че пише коментар за френския превод на Сагата за Лаксдаела, но това ми прозвуча странно. Познавам Агнар от години, работили сме заедно по няколко проекта и знам, че той не зачиташе крайни срокове. — Мориц поклати глава. — Сагата за Гаукур!

— Аз не знаех, че изобщо съществува — каза Магнъс.

— Така е. Или поне ние мислехме, че е така. Но някога е съществувала. Виж.

Мориц отвори книгата пред себе си.

— Това е точно копие на Книгата на Мьодрувелир — един от най-големите колекционери на саги от четиринайсети век. Тук има общо единайсет саги.

Магнъс заобиколи масата и застана над рамото на Мориц. Мориц разлисти книгата: всяка кафява страница бе точно копие на пергамента с оригиналния текст. Спря се на една празна страница, на която бяха написани само два избледнели реда. Неразгадаеми.

— Има голяма дупка между Сагата за Нял и тази за Егилс. Никой не е можел да разчете тези редове преди откриването на ултравиолетовата светлина. Сега вече знаем какво пише: „Поместете тук Сагата за Гаукур Трандилссон. Доколкото знам, Гримур Торстейнссон разполага с копие.“ Мориц се обърна към Магнъс с усмивка. — Ние знаехме, че някога е имало сага за Гаукур, но смятахме, че е изгубена като много други. Името Гаукур се появява само веднъж и то за един-два реда в Сагата за Нял; пише, че бил убит от Асгримур.

— Когато прочетеш сагата, ще разбереш как — каза Магнъс, усмихна се и се върна на мястото си. Явно Книгата на Мьодрувелир беше пропускът, за който Ингилейф говореше.

— Гаукур се появява и на едно друго, невероятно място — продължи Мориц. — Викингски руни, или по-скоро графити, са били открити в една гробница в Оркни през деветнайсети век. Според надписа, руните са били издълбани от брадва, някога принадлежала на Гаукур Трандилссон от Исландия. Това доказва, че е имало такъв човек.

Мориц погледна към купа листи пред Магнъс.

— Това ли е английският превод? Може ли да го прочета?

— Да. Но ще трябва да си сложиш ръкавици и да го четеш тук. Искаме да го дадем за лабораторен анализ, преди да го размножим.

— Знаеш ли къде е оригиналът?

— Знам, да. Разпаднал се е на парчета, но има едно отлично хартиено копие от седемнайсети век. Утре ще ти го покажем. Разбира се, няма как да сме сигурни, че това е истинска находка. Трябва да проверим автентичността ѝ.

— С удоволствие — каза Мориц.

— Това е поверителна информация. Не казвай никому нито дума.

— Разбирам. Но не оставяйте лаборантите да пипат някой от тези документи без мой надзор.

— Естествено — каза Магнъс. — Ако сагата е истинска, колко може да струва?

— Не мога да кажа — отвърна Мориц. — Последният средновековен ръкопис на пазара е бил продаден на търг от „Содърбис“ през 1960-та на консорциум от исландски банки. Бил е собственост на английски колекционер. Сега, разбира се, нито банките имат пари, нито исландското правителство. — Загледа се в сагата. За това обаче, ако е истинско, ще се намерят достатъчно купувачи извън Исландия, готови да платят милиони долари. — Мориц поклати глава. — Много милиони.

Магнъс се върна на бюрото си, където Арни го очакваше с развълнуван вид.

— Какво става? Отпечатъците на Ингилейф съвпадат ли?

— Не. Но получих отговор от Австралия.

— От експерта по елфски езици?

Арни подаде на Магнъс разпечатка на имейла:

Драги Детектив Холм,

Успях да преведа почти всичко от двете съобщения, които ми изпратихте. Писани са на Куеня — най-известният от измислените езици на Толкин. Това е преводът:

1. Имам среща с Харалдссон утре. Да настоявам ли да ми покаже текста?

2. Видях се с Харалдссон. (??) е у него. Поиска много повече. 5 милиона. Трябва да поговорим.

Бележка: Не успях да намеря превод за думата „kallisarvoinen“ и съм я маркирал с (??).

Много се радвам, че познанията ми по Куеня най-сетне се оказаха от полза за някого!

Поздрави

Бари Флечър

Лектор, Факултет езици и лингвистика,

Университет на Нови Южен Уелс

— Е, първото съобщение е ясно. Второто е било изпратено в единайсет часа вечерта в деня на убийството, нали? — попита Магнъс.

— Точно така. Веднага щом Джъб се е върнал в хотела от срещата с Агнар.

— Нищо чудно, че е искал да поговорят, след като е хвърлил трупа в езерото.

— Странно какво ли означава тази дума, „калисар…“ или както там беше.

Магнъс помисли малко и каза:

— Ръкопис? „Ръкописът е у него.“ Има смисъл.

— Не знам — каза Арни.

— Какво не знаеш?

— Нещо не ми звучи. Имам чувството, че нещо друго е било у Агнар. Нещо, заради което е вдигнал цената. А Джъб е искал да говори с Исилдур, за да го пита дали да плати.

Магнъс въздъхна. Търпението му беше на привършване.

— Арни! Знаем, че Агнар е умрял онази вечер. Това съобщение гласи, че е поискал много повече пари. Затова Джъб го е убил и е решил да докладва на шефа за стореното. Проста работа. Случва се при почти всяка наркосделка в Бостън. Ела да покажем това на Балдур. Той ще иска да го обсъди с Джъб по време на разпита.

Арни последва Магнъс в кабинета на Балдур. Арни нямаше чувството, че работата е проста, но той бе свикнал да греши по полицейски въпроси. Най-важното в такива случаи беше да не вдига много врява покрай грешките си и да не им позволява да го потискат.

Вигдис караше нагоре по криволичещия път към Хруни. Отне ѝ почти два часа да се добере от Рейкявик дотук — твърде много време за една рутинна проверка. Но Балдур настояваше всяко име от тефтера за срещи на Агнар да бъде проверено. Сега беше ред на загадъчното място Хруни.

Размина се с две-три коли в обратната посока и след един голям завой влезе в долината, където се намираше Хруни. Както беше казала Ранвейг, единствените постройки тук бяха църквата и домът на пастора, с хубав изглед към планините в далечината.

Неделната служба сигурно бе приключила. Три коли бяха паркирани на чакъла пред църквата. Две от тях потеглиха, когато Вигдис пристигна. Пред входа имаше две фигури — едната много едра, а другата много дребна — които водеха задълбочен разговор. Това бяха пасторът на Хруни и една от неговите енориаши.

Вигдис изчака, докато разговорът приключи и старата дама, силно изчервена, замина с колата си.

Пасторът се обърна към Вигдис. Беше като исполин, с гъста черна брада и тъмна, прошарена коса. За момент тя изпита страх от ръста и мощта на този човек, но се успокои при вида на бялата му якичка. Рунтавите му вежди се повдигнаха. Вигдис бе свикнала с това.

— Вигдис Аударсдотир от полицията в Рейкявик, — представи се тя.

— Сериозно? — каза мъжът с плътен глас.

Вигдис въздъхна и извади полицейската си карта. Пасторът я разгледа внимателно.

— Може ли да поговорим? — попита тя.

— Разбира се — каза пасторът. — Заповядай в къщата. — Той въведе Вигдис в дома си и двамата влязоха в кабинета му, отрупан с книги и документация. — Моля, седни. Мога ли да ти предложа чаша кафе, дете мое?

— Не съм дете — каза Вигдис. — Аз съм полицейски служител. Но да, благодаря.

Вигдис премести купчина пожълтели списания от диванчето на пода, за да си освободи място. Докато чакаше пасторът да се върне, разгледа кабинета му. Върху голямото бюро бяха разтворени няколко тома, а стените бяха почти напълно скрити от рафтове с книги. Празнините бяха запълнени с различни сцени от историята на Исландия: мъж на гърба на риба или кит в морето; разпадаща се църква — без съмнение църквата в Хруни; и три или четири гравюри на изригващия вулкан Хекла.

През прозореца се виждаше съвременната църква на Хруни: бяло-червена и нова-новеничка, разположена сред древни гробове и най-различни дървета.

Пасторът се върна с две чаши кафе и се намести в едно старо кресло, което изскърца под тежестта му.

— С какво мога да ти бъда полезен, мила моя? — Гласът му бе дълбок и той се усмихваше, но дълбоките му тъмни очи я гледаха заплашително.

— Разследваме смъртта на професор Агнар Харалдссон. Беше убит в четвъртък.

— Четох във вестниците.

— Познаваше ли Агнар?

— Не, изобщо. Тогава го видях за първи път.

— И за какво искаше да говори с теб?

— За Саймундур Мъдрия.

Вигдис знаеше това име, макар в училище историята да не беше любимият ѝ предмет. Саймундур бил известен средновековен историк и писател. Вигдис се сети, че мъжът на гърба на тюлена в картината на стената най-вероятно е той.

— Какво за него?

Пасторът не отговори веднага. Тъмните му очи преценяваха Вигдис и тя се почувства неудобно. Това не беше обичайното неудобство, което изпитваше, когато исландците я зяпаха, защото е чернокожа. С него Вигдис бе свикнала. Но сега беше различно. Започна да съжалява, че не е взела някой колега със себе си за компания.

Но Вигдис бе попадала под взора на всякакви особняци. Нямаше да позволи на един свещеник да я разклати.

— Вярваш ли в Бог, дете мое?

Вигдис не беше подготвена за този въпрос, но реши в никакъв случай да не издава изненадата си.

— Това няма връзка с разследването — каза тя. Не искаше да оставя този човек да води разговора.

Пасторът се засмя.

— Винаги се чудя защо всички държавни служители отбягват този простичък въпрос. Сякаш ги е срам да признаят, че вярват. Или че не вярват. Ти от кои си?

— Аз съм полицай. Аз ще задавам въпросите — каза Вигдис.

— Права си, това не е пряко свързано с разследването. Но ще те питам нещо друго: Вярваш ли в дявола, Вигдис?

Въпреки нежеланието си, Вигдис му отговори:

— Не.

— Това ме изненадва. Мислех, че хората от твоя бранш се осланят на идеята, че дяволът съществува.

— Ако има нещо суеверно в мен, това е исландската ми половина — каза Вигдис.

Прозвуча дълбок гърлен грохот — пасторът се разсмя.

— Сигурно е така. Но това не е суеверие, а нещо повече. Хората в Исландия вярват по различен начин от хората в другите страни. Няма как да е иначе. Ние виждаме доброто и злото, насилието и мира навсякъде около себе си. И не само ги виждаме, но можем да ги чуем, помиришем, дори да ги усетим. Нищо не може да се сравни с красотата на слънчевата светлина, отразена в ледника през летен ден, или с тишината на фиордите по изгрев. Но като народ, ние сме изпитвали и ужаса на вулканични изригвания и земетресения, страха да не се загубим в снежна виелица, празнотата на полетата от лава. Тук дори мирише на сяра.

— Но дори в най-голите полета, ние забелязваме първите малки признаци на живот сред тази пустош от лед и пепел. Мъхове се впиват в лавата и за няколко хилядолетия я превръщат в плодородна почва. Тук можем да наблюдаваме как е бил сътворен светът. — Пасторът се усмихна. — Бог е тук. Както и дяволът.

Пряко волята си, Вигдис се беше заслушала. Спокойното боботене на пастора я бе запленило. Но очите му я плашеха. Тя почувства пристъп на паника, внезапно желание да избяга от кабинета и да се скрие на край света. Но не можеше да помръдне.

— Саймундур е разбирал дявола — пасторът кимна към картината на стената. — Както знаеш, той се е учил от Сатаната в Школата за черна магия в Париж. Според легендата, Саймундур много пъти надхитрял дявола. Веднъж дори го убедил да се превърне в тюлен и да го пренесе на гърба си от Франция до Исландия. Той бил първият исландски историк, може би и най-великият. Знаем, че писателите на саги са използвали неговия труд „История на норвежките крале“, който за съжаление е изгубен. Бил е възхитителен човек. Цял живот съм събирал информация за него.

Пасторът посочи редица от двайсетина дебели тетрадки, подредени на лавица до бюрото му.

— Процесът е дълъг и бавен. Но съм направил и някои интересни открития. Професорът искаше да му разкажа за тях.

— И разказа ли му? — успя да попита Вигдис.

— Не, разбира се — отвърна пасторът. — Някой ден всичко това ще се публикува, но дотогава има много време. — Усмихна се. — Радвам се поне, че най-сетне университетски професор прие, че един обикновен свещеник може да допринесе за историческите знания на тази страна. Самият Саймундур също е бил свещеник. В Оди, недалеч оттук.

— Колко време разговаряхте?

— Не повече от двайсет минути.

— Агнар спомена ли англичанин на име Стив Джъб?

— Не.

— А жена на име Ингилейф Асгримсдотир? Тя е от Флудир.

— О, да, Ингилейф я познавам — каза пасторът. — Симпатична млада жена. Но професорът не каза нищо за нея. Не знаех, че се познават. Мисля, че тя учеше исландски в университета. Може би е била негова студентка?

Вигдис искаше да му зададе още няколко въпроса, но нямаше търпение да си тръгне от това място.

— Благодаря за отделеното време — каза тя и се изправи.

— Пак заповядай — отговори пасторът и протегна ръка.

Преди да се усети, Вигдис се ръкува с него. Пасторът хвана здраво ръката й с двете си лапи.

— Бих искал да поговорим още за твоята вяра, Вигдис — гласът му беше едновременно спокоен и авторитетен. — Тук, в Хруни, можеш да разбереш Бог по начин, който е недостъпен за жителите на големия град. Виждам, че имаш необичайно минало, но и виждам, че си дълбоко в себе си, ти си истинска исландка. Рейкявик е далеч. Остани малко. Поговори с мен.

Големите му ръце бяха топли и силни, гласът му беше успокояващ, а погледът му — настоятелен. Вигдис за малко не остана.

Тя събра цялата си воля, издърпа ръката си, обърна се и с колеблива походка излезе от къщата. Притича до колата си, запали и даде газ обратно към Рейкявик, без да спазва ограничението на скоростта.

Глава 15

Колби се възхищаваше на новата си лятна рокля пред огледалото в апартамента си в Блек Бей. Беше я купила от един скъп бутик миналата неделя. Излезе ѝ солено, но пък ѝ стоеше добре. Семпла, елегантна, стилна. Връзваше се особено добре с обеците. Обеците, които Магнъс ѝ бе подарил за миналия рожден ден.

Магнъс.

Въпреки усилените си опити да не мисли за него, тя продължаваше да го прави.

Къде ли беше сега? В Исландия? Заточен под дъжда на тази забравена от бога скала в средата на Северния Атлантическия океан. Абсурдно беше Магнъс да си мисли, че тя ще зареже работата си за седмици, ако не и месеци, за да отиде с него там.

Той зарязваше ли работата си поне за два часа, колкото да я заведе на кино?

Поне беше на сигурно място, извън страната. Тя знаеше, че той живее в един мръсен и опасен свят, но не се бе докосвала до този свят до онази вечер в Норт Енд, когато бяха открили огън по тях. Магнъс твърдеше, че и двамата все още са в опасност. Но тя бе убедена, че колкото по-далече е от него, толкова по-сигурно ще се чувства.

Докосна обеците си. Сапфири и диаманти. Голяма покупка като за полицейска заплата. Наистина бяха красиви.

Разбира се, тя бе направила огромна грешка, като се опита да го изнуди да се оженят. Много се радваше, че Магнъс бе отказал.

Не че не го намираше за привлекателен. Напротив. Обичаше да се притиска в широките му гърди. Обичаше чувството за скрита мощ и опасност, което витаеше около него. Плашеше я, когато беше ядосан, но тя обичаше дори и това. А беше и умен, добър слушател, можеше да си говори по цели вечери с него. Не беше евреин, но тя можеше да преглътне това, въпреки че майка ѝ не можеше.

Проблемът беше, че е загубеняк. С дипломата си от университета Браун, Магнъс можеше да си намери работа, много по-добра от полицейската, както Колби наскоро бе отбелязала. Но нямаше да го направи. Беше обсебен от работата си да разрешава едно убийство след друго. В много случаи Магнъс бе единственият човек, на когото му пукаше кой кого е застрелял. Тя знаеше, че това е свързано с баща му, но знанието само я убеждаваше, че ще е много трудно да промени Магнъс.

Не трудно. Невъзможно.

Приятелката ѝ Трейси ѝ бе казала, че да се опитваш да промениш приятеля си е пълна загуба на време. А да сключиш брак с цел да промениш съпруга си е още по-лошо. Това просто нямаше да се случи.

Решението му да докладва на шефа си за корумпираното ченге беше последната капка. Да, беше честно и достойно, но беше и тъпо. Бостън вече не беше такова гнездо на корупция, както преди двайсет години, но хората, които се опълчваха срещу установената структура, никога не ставаха част от нея.

В компанията за производство на медицински инструменти, където Колби работеше, хората понякога си затваряха очите, не задаваха въпроси. Налагаше се на всеки, който искаше компанията да преуспее. Нейната работа беше да защитава компанията от правните рискове, свързани с бизнеса, а не да се бори срещу корупцията в нея.

Магнъс никога нямаше да запише право. Сигурно дори нямаше да се издигне повече в полицейската йерархия.

Загубеняк.

Ето защо, когато един елегантен адвокат, с когото бе работила преди година, я срещна в метрото и я покани на кафе, тя се съгласи.

Ето защо и когато й се обади да я покани на вечеря, тя пак каза „да“.

Той се казваше Ричард Рубенстийн. Беше сладък, макар и твърде спретнат за нейния вкус. Евреин, разбира се. Колби го беше проверила в Гугъл и бе разбрала, че току-що е станал пълноправен партньор в собствената си адвокатска кантора в центъра на Бостън. Това не беше много важно, но поне означаваше, че не е загубеняк. И за разлика от почти всички хора около нея, той не познаваше Магнъс, не беше чувал за него и не знаеше, че е имала гадже последните три години.

Днес щеше да се забавлява. Но не с обеците от Магнъс.

Свали ги, смени ги с перлени и излезе в топлата вечер.

Седнал в колата си от другата страна на улицата, Диего я проследи с поглед. Сравни Колби със снимката върху коленете си. Това беше момичето, да.

Съдейки по облеклото ѝ, явно излизаше задълго. Диего щеше да има достатъчно време да се промъкне в сградата и апартамента ѝ, без никой да го види.

Имаше един малък проблем: точно пред входа бе паркирана патрулна кола с един полицай в нея. Но Диего познаваше ченгетата — онзи скоро щеше да огладнее.

И наистина, щом жената се изгуби от поглед, полицаят запали колата и отпраши.

Имаше време да хапне една пица, преди момичето да се върне.

Диего излезе от колата и пресече улицата.

Магнъс се върна пеша до новата си квартира от полицейското управление. Имаше нужда да се раздвижи и да подиша чист въздух. Ако не друго, въздухът в Рейкявик поне беше наистина чист.

Мозъкът му обработваше случилото се през деня. Все още бе рано да се каже, но според професор Мориц, в превода на Сагата за Гаукур нямаше нищо, което да подсказва, че това е фалшификат. На професора явно много му се искаше да вярва, че сагата е автентична, но все пак призна, че ако някой е способен да фалшифицира сага, то това е Агнар.

Което отваряше място за една нова и интересна хипотеза. Може би Стив Джъб някак бе разбрал, че документът, който Агнар е искал да му продаде за толкова много пари, е фалшификат, и бе убил Агнар заради това.

Магнъс все още не беше убеден, че Ингилейф му е казала цялата истина. Но днес му се бе сторила много по-откровена, отколкото при първия им разговор. А и трябваше да си признае, че смесицата от уязвимост и решителност у Ингилейф силно го привличаше.

Усмихна се, когато си спомни един от първите безценни съвети, които получи от детектив О’Мали като новобранец в полицията: „Ако едно момиче има хубав задник, това не означава, че казва истината.“

Нямаше спор, че задникът на Ингилейф е хубав.

Стив Джъб нямаше да им каже нищо, особено ако беше виновен, както Магнъс подозираше. Трябваше да хване самолета до Калифорния и да говори с Исилдур. Щеше да го заплаши с обвинение в съучастничество и да го принуди да пропее. Магнъс знаеше как се прави това.

— Магнус!

Той се намираше на малка уличка, близо до дома на Катрин и доста нагоре по хълма. Обърна се и видя една жена, която му се стори бегло позната и се приближаваше колебливо към него. Беше на около четирийсет години, с къса червеникава коса, кръгло лице и широка усмивка. Макар косата ѝ да беше различен цвят, жената много му заприлича на майка му. Особено тук, толкова близо до къщата, където бе отраснал.

Тя го изгледа продължително с присвити очи.

— Магнус, нали? Магнус Рагнарссон? — попита на английски.

— Сигурбьорг? — налучка Магнъс. Сигурбьорг беше братовчедка му по майчина линия — линията, която се надяваше да избегне в Рейкявик.

Усмивката се разшири.

— Точно така! Помислих си аз, че си ти!

— Как ме позна?

— Видях те да ходиш по улицата и за момент помислих, че виждам баща си. Само дето ти си много по-млад, а пък той е в Канада. Тогава си казах, че трябва да си ти.

— Не сме се виждали от колко, петнайсет години?

— Там някъде. Откакто се върна в Исландия след смъртта на баща си. — Сигурбьорг явно забеляза гримасата на Магнъс. — Помня, че престоят ти тук не беше особено приятен.

— Даже изобщо.

— Съжалявам, че дядо се държа толкова отвратително с теб.

Магнъс кимна.

— Оттогава не съм идвал в Исландия.

— Досега?

— Досега.

— Ела да пием по кафе и да ми разкажеш, а?

Слязоха по хълма до едно модерно кафене на улица Лаугавегур. Сигурбьорг си поръча парче морковена торта заедно с кафето и двамата се настаниха до един сериозен човек, забил поглед в лаптопа си.

— Значи си се върнала от Канада? — попита Магнъс. — Ти не следваше ли там?

— Да, в университета МакГил. Точно бях завършила, когато се видяхме с теб. След това останах тук. Изучих се за адвокат, станах партньор в една кантора тук, омъжих се и родих три деца.

— Поздравления!

— Татко и мама още са в Торонто. Вече са пенсионери, разбира се.

Бащата на Сигурбьорг, чичо Вилхялмур, бе мигрирал в Канада през седемдесетте години и бе работил там като строителен инженер.

— А ти? Не знаех, че си в Исландия. Откога си тук?

— Само от два дена — отговори Магнъс. — Аз пък живея в Бостън. Станах ченге. Детектив в отдел Убийства. Шефът ми получи обаждане, че националният комисар на Исландия иска да му изпратят някой да му помогне с едно разследване. Избраха мен.

— Избраха те? Ти не искаше ли да дойдеш?

— Да кажем, че изпитвах смесени чувства.

— След последното ти идване? — Сигурбьорг кимна. — Сигурно ти е било много тежко. Особено толкова скоро след смъртта на баща ти.

— Тежко беше, да. Бях на двайсет години, вече без родители, и не можех да се преборя с това — пиех, чувствах се самотен… За осем години точно бях започнал да свиквам с щатите и изведнъж пак се чувствах като в чужда страна.

— Знам как е — каза Сигурбьорг. — Родена съм в Канада, нашите са исландци, а аз живея тук. Понякога си мисля, че всяка държава е чужда за мен. Не е честно, нали?

Магнъс погледна Сигурбьорг. Очакваше го да заговори. Тя беше единственият член на семейството, който бе проявил малко съчувствие към него през онези кошмарни два дена. Нея чувстваше най-близка, може би заради общия им опит в Северна Америка, а може би просто защото се бе отнесла с него като с нормално човешко същество.

Магнъс искаше да поговори с нея.

— Имах нужда от семейство, не само от брат си Оли. Всички исландци изпитват тази потребност. За американците може да е нормално да прекарват цял живот сами, но не и за мен. Бях живял няколко години с дядо и баба и си мислех, че ще ме вземат пак, след това, което се бе случило. Мислех си, че са длъжни да го направят. А те ме отблъснаха. Дори нещо повече: накараха ме да се чувствам сякаш аз съм виновен за смъртта на мама.

Лицето на Магнъс стана сериозно.

— Дядо каза, че татко е бил най-злият човек, когото познава и че се радва, че е умрял. Това отвори старата рана от периода точно преди татко да ме вземе в Америка. Тръгнах си с радост от Исландия и се заклех никога повече да не се връщам.

— А ето, че си тук — каза Сигурбьорг. — Харесва ли ти?

— Да — отговори Магнъс. — Мисля, че да.

— Но взе, че срещна мен.

Магнъс се усмихна.

— Не съм забравил твоето съчувствие в момент, когато всички други ме мразеха. Благодаря ти за това. Но ще те помоля нещо: не им казвай, че съм тук.

— О, те вече нищо не могат да ти направят. Дядо е на осемдесет и пет години, а и баба не е първа младост.

— Съмнявам се старостта да ги е очовечила.

Сигурбьорг се усмихна.

— И с право.

— А доколкото си спомням, останалите роднини също бяха толкова враждебни.

— Ще го преживеят — каза Сигурбьорг. — Мина много време.

— Не разбирам защо бяха толкова побеснели — продължи Магнъс. — Знам, че баща ми е напуснал мама, но тя е превърнала живота му в ад. Тя беше алкохоличка, нали си спомняш?

— Точно там е работата — каза Сигурбьорг. — Тя започна да пие едва след като разбра за връзката му. Оттам започна всичко. Баща ти я напусна. Уволниха я. И така се стигна до ужасната катастрофа. Дядо обвинява баща ти за това и никога няма да му прости.

Шумно трио от двама мъже и една жена седна до тях и започна да обсъжда някаква телевизионна програма, която бяха гледали предишната вечер.

Магнъс не им обърна внимание. Беше вторачил празен поглед в масата.

— Какво? Какво има, Магнус?

Магнъс не отговори.

— Божичко! Ти не си знаел, нали? Никой не ти е казал!

— Каква връзка?

— Нищо де… Виж, трябва да тръгвам — тя понечи да се изправи.

Магнъс се пресегна и я хвана за ръката.

— Каква връзка!? — повтори гневно.

Сигурбьорг седна и преглътна.

— Баща ти е имал връзка с най-добрата приятелка на майка ти. Тя разбрала, вдигнала му скандал до небесата и оттогава започнала да пие.

— Не ти вярвам — каза Магнъс.

Сигурбьорг сви рамене.

— Сигурна ли си в това?

— Не, не съм — каза Сигурбьорг. — Но подозирам, че е истина. Виж, сигурно са имали и други проблеми. Винаги много съм харесвала майка ти, особено преди да се алкохолизира, но трябва да призная, че беше малко невротична. С такива родители, не е учудващо.

— Вярно е — каза Магнъс. — Права си, трябва да е вярно. Просто ми е трудно да го повярвам.

— Виж, Магнус, съжалявам, че научаваш това от мен — Сигурбьорг се пресегна над масата и докосна ръката му. — Но наистина трябва да тръгвам. И обещавам да не казвам на баба и дядо, че си тук.

С тези думи, тя изтича навън.

Магнъс погледна кафето си. Не го беше довършил. Имаше нужда от истинско питие.

Барът, където се бе отбил предишната вечер, Гранд Рок, беше съвсем наблизо. Поръча си бира и едно малко от алкохола, който всички останали пиеха с бирата си. Оказа се някакъв ликьор, сладък и силен, който влизаше добре заедно с бирата.

Сигурбьорг току-що бе обърнала целия му свят с главата надолу. Всичко, от живота и самоличността му до това кои са били родителите му и кой за какво е виновен, всичко се бе променило. Баща му никога не бе обвинявал майка му за това, което се беше случило. А Магнъс обвиняваше единствено нея.

Тя беше отблъснала баща му. Тя бе игнорирала Магнъс чрез пиянството си и го бе изоставила чрез смъртта си. Рагнар геройски бе спасил синовете си, но някой го бе убил — вероятно злата им мащеха.

Това представляваше детството на Магнъс. Това го бе оформило като човек.

А сега се оказваше, че всичко е лъжа.

Втора бира, второ малко.

За един блажен момент на Магнъс му хрумна, че всичко е измислица на дядо му, за да оправдае омразата си към баща му. Част от Магнъс искаше да се закачи за тази мисъл и да живее до края на дните си, отказвайки да приеме фактите.

Но в полицейската си кариера Магнъс бе видял разпада на не едно семейство и знаеше, че това, което му каза Сигурбьорг, е напълно правдоподобно обяснение за дълбоката омраза на дядо му.

Магнъс бе смятал, че баща му постъпва благородно като отказва да обвинява майка му за ужаса, в който бе превърнала живота им. А не беше така. Мълчанието на баща му беше неговото признание, че част от вината е негова. Част или цялата?

Магнъс не знаеше. И никога нямаше да разбере. Типична семейна бъркотия: всички бяха виновни.

Това означаваше, че баща му не е бил този, за когото Магнъс го мислеше. Не благороден спасител. Прелюбодеец. Човек, който бе изоставил жена си, когато тя е била най-слаба и уязвима. През всички тези години Магнъс бе подозирал, че ако се замисли сериозно би осъзнал, че баща му трябва да е започнал връзката си с Катлийн, станала впоследствие мащеха на Магнъс и Оли, още преди тя да се разведе с предишния си мъж. Затова Магнъс не се бе замислял сериозно.

Вярно беше, че исландците не възприемат прелюбодейството толкова драматично, колкото превзетите американци, но то все пак си оставаше нещо нередно. Нещо, привично за простосмъртните, но не и за Рагнар.

Какво друго бе направил? Какви други свои недостатъци бе крил от синовете и жена си?

Халбата на Магнъс бе още наполовина пълна, но ликьорът беше свършил. Погледна към гологлавия барман и почука с пръст по чашката. Барманът я напълни.

Усети как ликьорът изгаря гърлото му. Главата му се бе замаяла приятно. Но Магнъс нямаше никакво намерение да спира. Щеше да пие, докато може.

Така пиеше в колежа, след смъртта на баща си. Напиваше се до припадък, а на следващата сутрин се чувстваше отвратително. Това беше една от основните причини да пие: чувството за самоунищожение след това.

По това време бе загубил всичките си приятели, с изключение на няколко заклети пиячи като него. Професорите му се бяха видели в чудо. От почти отличен студент, Магнъс бе рухнал на дъното на двойкаджиите. За малко щяха да го изключат от университета. Но независимо колко се стараеше, Магнъс не успя да съсипе живота си напълно.

За разлика от майка си, разбира се. Тя бе успяла.

От дупката го бе извадило едно момиче, Ерин. Търпението ѝ, решителността ѝ и любовта ѝ не го накараха да осъзнае, че сам се погубва — той вече знаеше това, в това беше целият смисъл — а че всъщност не иска да го прави.

След университета, пътищата им се разделиха: тя стана учителка в Чикаго. Магнъс ѝ беше безкрайно задължен.

Но сега искаше да пие за майка си. Вдигна халбата:

— За Маргрет — каза той.

— Коя е Маргрет? — попита един висок мъж с кожено яке, седнал на бара до Магнъс.

— Маргрет е майка ми.

— Супер — провлачи високият. — За Маргрет! — Остави халбата си и кимна към бирата на Магнъс. — Кофти ден, а?

Магнъс кимна.

— Доста.

— Чувал ли си тая приказка, че пиенето нищо не решава? — попита мъжът.

Магнъс кимна.

— Пълни глупости! — мъжът се засмя и вдигна халбата си.

Едва сега Магнъс забеляза, че шахматните дъски бяха залепени на тавана с лице надолу. Хм… Хитро.

Огледа се наоколо. Клиентите на бара бяха от всякакви възрасти и ръстове. Водеха безсмислени разговори, насечени от креслив кикот. Много от тях едва се крепяха на крака, движеха се некоординирано и се потупваха по гърбовете. В единия край на бара седяха две млади американки и отбиваха върволицата словоохотливи исландци. В другия край един слаб мъж с посивяла, рошава коса под шапката си, изведнъж запя „Самъртайм“ с мелодичния си баритон.

Добре пееха тези исландци!

Още една бира. Още едно малко. Гневът започна да се стапя, а Магнъс — да се отпуска. Завърза разговори с мъжете от двете си страни. Както и с американките. Говореше им със силен исландски акцент, за тяхно огромно удоволствие. Това му се стори много смешно. Всъщност, той самият беше много смешен. Изигра партия шах и загуби.

Още бира. Още ликьор. Два ликьора! Колко ликьора станаха? И колко бири? Нямаше представа.

По някое време Магнъс реши, че трябва да си ходи. Повдигна се от стола си и се сбогува прочувствено с новите си приятели. Помещението рязко се завъртя. Мъжът с шапката за малко се раздвои и после пак се събра в една фигура.

Ама как се беше натряскал! Магнъс не се беше напивал така много отдавна. Но се чувстваше добре.

Излезе от бара и се поосвести на хладния нощен въздух. Беше много след полунощ. Небето бе чисто, а звездите блещукаха ледено над главата му. Сърпът на луната се отразяваше в залива долу. Магнъс пое дълбоко въздух.

Рейкявик му харесваше. Беше спокоен малък град, което много допадаше на Магнъс. Той щеше да направи всичко възможно, за да го запази такъв.

Беше горд, че е полицай в Рейкявик.

По улиците нямаше никой. Разликата между съботната и неделната нощ в Рейкявик беше огромна. Но докато се прибираше към квартирата нагоре по баира, Магнъс забеляза групичка от трима души в една уличка. Сцената му бе толкова позната.

Наркотици.

Магнъс се намръщи. Отрепки в града-играчка.

Сега щеше да им покаже.

— Хей! — викна той и тръгна към уличката. — Хей! Какво правите там?

Дилърът беше дребен и смугъл, може би дори не беше исландец. Купувачът бе по-висок и здрав и носеше плетена шапка. Той имаше приятел — огромен северняк с къса руса коса и малка руса брадичка. Беше по-едър дори и от Магнъс. Бицепсите му се открояваха под черната тениска в студената нощ.

— Теб какво те засяга? — отвърна дилърът. Каза го на английски, както Магнъс се бе обърнал към тях.

— Дай стоката! — каза Магнъс и протегна ръка. — Аз съм ченге.

— Я се гръмни бе! — отвърна дилърът.

Магнъс му се нахвърли. Онзи се наведе и удари Магнъс в гърдите. Но в удара му нямаше сила и Магнъс просна дилъра на земята с един удар в ченето. Севернякът сграбчи Магнъс и се опита да го повали, но Магнъс се откопчи от хватката му. За няколко мига адреналинът надви алкохола и Магнъс удари два пъти мъжагата, преди да му извие ръката.

— Арестуван си! — извика Магнъс, все още на английски.

Дилърът лежеше на земята и стенеше. Хърбавият с плетената шапка си плю на петите.

— Пусни ме бе! — изхъхри севернякът на исландски.

Извъртя се и се блъсна в стената, притискайки Магнъс. Магнъс го пусна. Севернякът се обърна и удари Магнъс два пъти: веднъж в главата и веднъж в корема, но Магнъс избегна третия удар и му нанесе ъперкът.

Големият се олюля. Още един добре пласиран удар го свали на земята.

Магнъс погледна към дилъра, който се опитваше да се изправи.

— Ти също си арестуван.

Но в този момент уличката започна отново да се люлее и върти. Ударът в корема на Магнъс си каза думата и той се преви да повърне. Опита се да се изправи, но не успя. Залитна и едва остана на крака.

Дребничкият беше тръгнал да бяга, но когато видя в какво състояние е Магнъс се изсмя и му заби една глава в лицето.

Магнъс падна.

Полежа малко на студения асфалт. Но дали бяха минали секунди или минути, не знаеше.

Чу сирени. Добре. Идваше помощ.

Две силни ръце го изправиха на крака. Той се опита да фокусира върху лицето пред себе си. Беше ченге в униформа от полицията в Рейкявик.

— Натам избягаха — каза Магнъс на английски, махвайки в неопределена посока.

— Елате с нас — каза ченгето и дръпна Магнъс към колата, която чакаше със запалени светлини.

— Аз съм полицай — каза Магнъс. — Ето, ще ти покажа значката си. — Всичко това на английски.

Ченгето изчака Магнъс да извади американската шофьорска книжка от портфейла.

— Хайде — подкани го ченгето.

И тогава Магнъс повърна върху обувките му.

Глава 16

Диего светна лампата. Двете голи тела, вплетени върху леглото, застинаха, но само за миг.

След това мъжът се отдели от жената, извъртя се и седна с бързо атлетично движение. Жената отвори уста, за да изпищи, но се спря, когато видя револвера.

За голяма радост на Диего, никой от двамата не знаеше, че в барабана има само един патрон.

Диего се изкиска.

Беше доста смешно. Той бе седнал в едно кресло в хола, с изваден револвер и без видимост към входната врата. Беше чакал там цяла вечер. И изведнъж се появиха двама души.

Диего реши да изчака и да ги изненада, когато се обърнат към него. Но така и не успя.

Мъжът се нахвърли на момичето още от вратата. А и тя не му се дърпаше. За един момент Диего помисли, че ще му устроят представление направо на пода, но тогава жената поведе мъжа към спалнята. Нито един от двамата не видя Диего.

Той реши да изчака, докато младите се съблекат. Голотата не го притесняваше. След това се промъкна в спалнята през открехнатата врата и погледа малко боричкането върху спалнята на бледата светлина от улицата.

Сега двамата мигаха срещу току-що запалената лампа.

— Ти! — Диего посочи с револвера към мъжа. — В банята! Веднага! Само да си гъкнал и ще ти напълня задника с олово!

Мъжът не се нуждаеше от повече покани. Само за миг изхвръкна от леглото и се затвори в банята.

Диего се приближи към жената. Колби.

Хубаво тяло. Малко кльощава, но с хубави, стегнати цици.

Тя го видя къде гледа и каза:

— Прави каквото искаш. Давай!

— Ама аз искам само да си поговорим! — отговори Диего. — Няма дори да те докосна, ако си поприказваш с мен.

Колби преглътна. Очите ѝ бяха ококорени от страх.

С едно бързо движение, Диего я сграбчи за косата и натика дулото на револвера си в устата ѝ.

— Къде е Магнъс?

— Кой? — гласът на жената едва се чуваше.

— Магнъс Джонсън, гаджето ти. — Усмихна се и се огледа из спалнята. — Едно от гаджетата ти. Явно ти си от момичетата, на които един мъж не им стига.

— Аз… не знам.

Диего дръпна спусъка. Щрак.

Колби изстена сподавено.

Диего ѝ обясни правилата на собствената си версия на руската рулетка. Много обичаше този момент. Обичаше да гледа очите на жертвите. Страх, несигурност — идеално.

— Добре, пак ще те питам: къде е Магнъс?

— Не знам — каза Колби. — Заклевам се! Щеше да ходи някъде, но не ми каза къде.

— Ти не се ли сети?

Колби поклати глава.

Диего забеляза колебанието ѝ.

— Сетила си се, нали?

— Н-не. Не, заклевам се!

— Това добре, само дето не ти вярвам.

Дръпна спусъка отново.

Щрак.

— Божичко! — Колби се отпусна назад. Опита се да заплаче с револвер, натикан в устата.

Диего обичаше тази игра.

— Сетила си се. Добре. А сега аз ще налучкам — каза Диего. — В този щат ли е?

Колби се поколеба, поклати глава.

— Добре. А поне в страната ли е?

— Не.

— В Мексико?

Колби пак поклати глава.

— Канада?

Ново мълчаливо отрицание.

На Диего му беше забавно.

— Поне ми кажи: топло или студено?

Никакъв отговор.

Той дръпна спусъка.

Щрак.

— Студено! Отиде някъде на студено!

— Браво на момичето! Но аз се предавам. Много съм зле по география. Къде точно е Магнъс?

Още едно щракване. Тази игра не беше честна. Макар Колби да нямаше представа къде е патронът, Диего знаеше, че е в последното гнездо. Той играеше по тези правила. Пък и нямаше да е добре ако ѝ пръсне мозъка, преди да му е отговорила.

— Добре! Добре, ще ти кажа! В Швеция е! Не знам къде точно. Сигурно в Стокхолм, това е в Швеция!

— Ти си просто един упорит исландски пияница, така ли?

С големи усилия Магнъс успя да фокусира поглед върху червеното лице на полицейския комисар пред себе си. Устата му бе суха, главата му пулсираше, а стомахът къркореше.

— Съжалявам, сър. — Магнъс наричаше „сър“ всички висшестоящи. Майната му на исландския етикет!

— Често ли се случва? Веднъж седмично, или целуваш бутилката всеки ден? Това не го пишеше в досието ти. Нарушаваш по някое правило от време на време, но никога не си се появявал пиян на работа.

— Така е, сър. От години не се бях напивал така.

— А защо го направи?

— Не знам — каза Магнъс. — Казаха ми лоша вест. Семейни проблеми. Няма да се повтори.

— Надявам се — отвърна комисарят. — Имам важна задача за теб, но за да я изпълниш, колегите ти тук трябва да те уважават. А ти само за три дни успя да станеш за смях!

Нощта му се губеше, но Магнъс си спомняше смеха. Дежурният полицай бе чул за новия тарикат, пристигнал от Америка, и му се стори изключително забавно, че вече е попаднал в килията за изтрезняване. Радостта му бе споделена и от патрулните полицаи, които бяха прибрали Магнъс. Както и от хората, приключващи смяна. И от новата смяна.

Проявиха достатъчно човечност да го закарат до квартирата му. В колата Магнъс бе заспал, но смътно си спомняше как Катрин го съблича и го слага да си легне.

Събуди се след няколко часа с ужасен главобол, пресъхнала уста и препълнен мехур. Довлачи се до полицейската централа към десет часа. Докато отиваше към бюрото си, чу другите детективи да си шушукат и да се подсмиват. Минута по-късно Балдур му каза, с ехидна усмивчица, че Голямата Сьомга го вика в кабинета си.

— Съжалявам, че ви разочаровах, господин Комисар — повтори Магнъс. — Оценявам това, което правите за мен, и съм сигурен, че ще ви бъда от полза.

Комисарят изсумтя.

— Торкел смята, че вършиш добра работа. Как върви разследването на убийството? Разбрах, че сте открили сагата. Истинска ли е?

— Възможно е, но още не знаем със сигурност. Изглежда англичанинът Стив Джъб се е опитвал да я купи от Агнар. Възникнал е проблем, спречкали са се и Джъб го е убил.

— Той все още ли мълчи?

— Да. Но има един човек, Лорънс Фелдман, известен в интернет с прякора си Исилдур, който явно е финансирал сделката. Знаем къде живее. Ако го натисна малко, ще пропее.

— Е какво чакаш?

— Той е в Калифорния. Балдур на ме пуска.

Комисарят кимна.

— Днес ще можеш ли да работиш, или ще боледуваш?

Магнъс се досещаше, че това не е мил въпрос от загрижен началник, а директна проверка на неговата отдаденост към работата.

— Днес съм на линия.

— Добре. И това да не се повтаря! Иначе те пращам обратно в Бостън и не ми пука кой е по петите ти.

Ингилейф наблюдаваше как професор Мориц внимателно отнася плика с парчетата от стария пергамент към колата си, а една негова колежка прибра по-обемистото копие от седемнайсети век. Двама униформени полицаи и младият детектив на име Арни се суетяха наоколо.

Тя очакваше да ѝ олекне, когато се отърве от сагата, но това не се случи. Ингилейф се давеше в чувство за вина.

Тайната, която семейството бе пазило в продължение на векове, в момента изчезваше през входната ѝ врата. Беше невероятно, че са успели да я опазят толкова дълго време. Ингилейф си представяше как предшествениците ѝ, сгушени около огъня в селската си къща, четат сагата отново и отново през дългите зимни нощи. Сигурно е било много трудно да опазят сагата от зетьове, снахи, братовчеди и съседи. Но бяха успели. И не я бяха продали. През последните три века, животът на фермерите в Исландия е бил извънредно труден. Но дори в моменти на непоносим недоимък и глад, те не бяха избрали по-лесния път. А са се нуждаели от пари повече от нея.

Какво право имаше тя да продава сагата?

Брат ѝ Петур бе прав, когато я посъветва да не я продава. А той ненавиждаше сагата най-много от всички.

Огледа се из галерията. Стоките на витрината — вазите, чантите от рибешка кожа, свещниците и картините — бяха много хубави, но наистина ли си заслужаваха?

Полицаите казаха, че искат сагата като доказателство. Щяха да я пазят в тайна до приключване на разследването. Но рано или късно всички щяха да чуят за нея. Не само в Исландия, а по целия свят. Феновете на Толкин от Америка, Англия и изобщо цяла Европа щяха да се нахвърлят върху тази творба. По всяка улица щяха да заблестят гръмки реклами.

В крайна сметка, вероятно щяха да ѝ позволят да продаде сагата. От публично оповестена сделка щяха да паднат много пари, стига исландското правителство да не успееше някак да конфискува сагата. Ако Ингилейф успееше да закрепи галерията още няколко месеца, вероятно нямаше да стигне до фалит.

Преди смъртта на Агнар, галерията беше най-важното нещо в живота на Ингилейф. Сега обаче тя си даваше сметка че не е трябвало да бъде така.

Галерията бе на път да фалира, защото тя вземаше лоши делови решения. „Крепа“ само влошаваше нещата, но Ингилейф никога не биваше да се захваща с Нордидеа. Сама си беше виновна и сама трябваше да понесе последствията.

Отвън професорът и полицаите се качиха по колите и заминаваха. Ингилейф се почувства като в капан в малката галерия. Взе си чантата, угаси светлините и затвори. Голяма работа, ако загубеше няколко клиента тази сутрин.

Докато вървеше надолу по хълма, в главата ѝ бушуваха най-различни мисли. Скоро стигна до залива и тръгна по алеята за колоездачи, успоредно на брега. Движеше се на изток, към масивните скали на Еся, забулени в облаци. Бризът, който навяваше откъм водата, охлади лицето ѝ. Шумът от трафика в Рейкявик се смеси с крясъците на чайките. Двойка патици плуваха в кръгчета на няколко метра от вулканичната пемза, служеща за вълнолом.

Чувстваше се сама. Майка ѝ бе починала преди няколко месеца, а баща ѝ — когато беше дванайсетгодишна. Сестра ѝ Бирна не можеше да я разбере. Проявяваше съчувствие за минута-две, но бе твърде погълната от собствените си проблеми: хубавата ѝ къща, лошият ѝ брак и шишетата с водка. Бирна никога не се бе интересувала от Сагата за Гаукур, а след смъртта на баща им тя наследи майчината си омраза към семейната легенда. Дори каза на Ингилейф, че не ѝ пука какво ще стане със сагата.

Ингилейф знаеше, че трябва да говори с Петур, но не можеше да се накани. Той ненавиждаше сагата, заради това, което бе сторила с баща им. И все пак, дори Петур смяташе, че продажбата е грешен ход. Ингилейф го бе убедила, че Агнар ще намери купувач и сделката ще се запази в тайна. Чак тогава Петур се бе съгласил. Сега щеше много да ѝ се ядоса. И с право. От него също не можеше да очаква съчувствие.

Сигурно вече бе разбрал за убийството на Агнар от вестниците, но още не ѝ се бе обадил. Слава богу!

Това беше ирония на съдбата. Ингилейф бе твърдо решена да не позволява на сагата да ѝ влияе, както влияеше на всички от семейството. Защото Ингилейф беше нормалната и практичната в рода. Или поне така си мислеше.

Сега горкият Аги бе убит. Тя бе сглупила, като се опита да скрие сагата от полицаите. Този план бе обречен на провал. И дори сега, Ингилейф продължаваше да крие информация от тях.

Погледна в чантата си, където бе мушнала плика, точно преди полицията да дойде за сагата. Другият плик.

Сети се за едрия червенокос детектив с лек американски акцент. Той се опитваше да залови убиеца на Агнар, а Ингилейф разполагаше с информация, която можеше много да му помогне. Вече бе късно да я пази в тайна, полицаите рано или късно щяха да разберат. Предателството бе извършено, грешката бе извършена, а сега беше ред на последиците. Ингилейф не можеше по никакъв начин да върне сагата обратно в сейфа.

Спря пред резиденцията Хьофди — елегантна бяла постройка, където Горбачов и Рейгън се бяха срещали, когато Ингилейф бе на шест години.

Изрови номера на детектива от чантата си и го набра на мобилния си телефон.

Колби изчака пред входа банката да отвори. Нареди се първа пред гишето на касата и изтегли дванайсет хиляди долара в брой. След това отиде в един спортен магазин и си накупи екипировка за къмпинг.

Когато онзи изверг си тръгна от апартамента ѝ, Колби бе прекалено уплашена, за да се разпищи. Ричард не ѝ помогна особено: изтича от банята, мърморейки, че адвокатската му кариера е твърде важна, за да я рискува заради някакви мутри и че Колби трябва да избира приятелите си по-внимателно. Забрави си сакото.

Кофти.

Колби беше доволна, че не каза на мутрата за Исландия. Едва устиска обаче: беше толкова уплашена, че за малко да му каже къде е Магнъс. Възхищаваше се на себе си как ѝ е хрумнало да каже Швеция в последния момент. Магнъс ѝ бе казвал, че колегите му викат „Швед“ и това бе останало в главата ѝ.

Мутрата и повярва, беше сигурна в това.

Надяваше се да мине известно време, преди той и приятелите му да разберат, че са на фалшива следа, и Колби не възнамеряваше да ги чака със скръстени ръце. Със сигурност нямаше да отиде при Магнъс. Но вече възприемаше предупрежденията му сериозно. Нямаше да рискува с кредитни карти, хотели или приятели. Никой нямаше да знае къде е тя.

Колби щеше да изчезне.

От спортния магазин отиде в един супермаркет. След това, с багажник пълен с провизии, Колби се насочи на запад. Планът ѝ беше по някое време да тръгне на север, към Мейн или Ню Хампшир, и да изчезне някъде в гората. Но първо трябваше да свърши едно нещо. Слезе от магистралата и спря в предградието Уелсли. Намери един интернет клуб и си поръча кафе.

Първият имейл беше до шефа ѝ: че няма да отиде на работа и че не може да му обясни защо, но да не се притеснява. Вторият бе до майка ѝ, с почти същото съдържание. Беше невъзможно да убеди майка си, че няма нищо страшно, затова и не опита.

Третият имейл беше до Магнъс.

Глава 17

Полицейската централа беше на десетина минути пеша от резиденцията Хьофди, където Ингилейф се бе разбрала с Магнъс да се срещнат. Чувстваше се малко по-добре след наденичката, която си купи от автогарата на връщане от кабинета на Комисаря, но главата му все още не се беше избистрила.

Чувстваше се и глупав. Извинението му пред Комисаря на националната полиция беше искрено; Магнъс оценяваше всичко, което човекът бе направил за него, но го разочарова. Другите детективи първоначално гледаха Магнъс със страхопочитание, а сега вече го имаха за пълен смешник. Недобро начало.

Магнъс беше уплашен. Алкохолизмът е наследствен и ако за него съществуваше ген, Магнъс го имаше. В университета се бе разминал на косъм. Новината за аферата на баща му го жегна много дълбоко. Дори сега, когато ушите му пищяха след снощната му глупост, част от него се изкушаваше да свърне към Гранд Рок и да си вземе една бира. А после и още една. Това, разбира се, би развалило всичко. Добра причина, за да го направи.

Тези мисли бяха опасни. Магнъс трябваше някак да се абстрахира от това, което му каза Сигурбьорг.

Един вариант беше да се посвети изцяло на разследването. Почуди се за какво ли иска Ингилейф да говори с него. Звучеше напрегната по телефона.

Магнъс не й вярваше. Колкото повече мислеше за това, толкова по-вероятно му се струваше сагата да е фалшификат, направен от Агнар. Ингилейф бе негов съучастник, за достоверност. Връзката между тях може би още продължаваше, независимо от балерината-студентка на Агнар.

Резиденцията Хьофди стоеше самотна на затревена площ между две натоварени улици, успоредни на брега. Една фигура бе приседнала на ниския зид до бялата сграда.

— Благодаря, че дойде — каза Ингилейф.

— Няма проблем — отговори Магнъс. — Нали затова ти дадох номера си?

Магнъс седна до Ингилейф на зида. Гледаха към залива. Бризът търкаляше малки облачета по бледосиньото небе, а сенките им се плъзгаха по блещукащата сива вода. В далечината, като бяло петно над океана, се мержелееше ледникът на полуостров Снаефелснес.

Ингилейф беше напрегната. Седеше изправена на зида, а бръчките по умисленото ѝ чело подчертаваха белега над веждата ѝ. Приличаше на много момичета в Рейкявик: слаба, руса, с високи скули. Но и се различаваше от тях. Беше решителна и целеустремена. Въпреки всички неща, които очевидно я тревожеха, тя знаеше какво иска и щеше да го постигне. На Магнъс това му харесваше. Ингилейф явно се двоумеше дали да му каже нещо.

Той седеше и мълчеше. Чакаше. Забеляза малък белег и на лявата ѝ буза. Не го бе видял преди това.

В крайна сметка, тя отвори уста. Все някой трябваше да го направи.

— Знаеш ли, че тази сграда е обитавана от дух?

— Резиденцията Хьофди ли? — Магнъс погледна зад гърба си към елегантната бяла постройка.

— Да. Духът на девойка, която се отровила, след като я обвинили в кръвосмешение с брат ѝ. Местните се страхували от нея.

— Исландците вземат духовете много на сериозно — каза Магнъс.

— Не само исландците. Резиденцията е била британско консулство. Консулът бил толкова уплашен, че помолил британското външно министерство да смени адреса на консулството. Казват, че девойката продължава да светва и гаси лампите в къщата. — Ингилейф въздъхна. — Много ми е мъчно за нея.

Магнъс долови потрепване в гласа ѝ. Странно. Повечето духове бяха страдали приживе, но все пак…

— За това ли искаше да поговорим? — попита я той. — Да проверя ли какво става? Лампите не светят в момента.

— А, не — тихо отговори тя. — Просто исках да разбера как върви разследването.

— Напредваме — каза Магнъс. — Трябва да стигнем до съучастника на Стив Джъб. И още не сме проверили дали сагата е автентична.

— О, автентична е.

— Така ли? А не е ли хитроумна измама, замислена от Агнар? Затова ли са го убили? Стив Джъб е разбрал, че са го преметнали.

Ингилейф се разсмя. Напрежението сякаш изтече от тялото ѝ. Магнъс я изчака да се успокои.

— Е? — попита той.

— Де да беше! — каза тя. — Разбирам защо мислиш така. Но аз съм сигурна, че сагата е истинска. Тя превърна живота на целия ми род в ад.

— Ти така казваш.

— Не ми ли вярваш?

— Не — отговори Магнъс. — Откакто се познаваме, не спираш да ме лъжеш.

Усмивката изчезна. Ингилейф въздъхна.

— Така е, да. И разбирам твоята гледна точка — не можеш да си сигурен, че сагата е истинска. Но вашите лаборанти ще ѝ направят тестове, въглерод-14 или както се казваше, и ще разберат колко е стар пергаментът. Ще проверят и копието от седемнайсети век.

— Може би — каза Магнъс.

Ингилейф го погледна право в очите. Магнъс се притесни за момент, но устоя на погледа.

— Искам да ти покажа нещо — каза тя.

Изрови от чантата си пожълтяващ пощенски плик.

Даде го на Магнъс. Английска марка — същият крал, същият почерк.

— Ето за това те повиках. Трябваше да ти го покажа още вчера, но не го направих.

Магнъс отвори плика. Вътре имаше един лист от тетрадка.

Оксфорд

12 октомври 1948

Драги Исилдссон,

Благодаря ти за изключителното писмо. Каква поразителна история! Най-силно ме впечатли моментът с руническия надпис „Пръстенът на Андвари“. Тези исландски саги са пълни с изненади! Толкова са реалистични, а учените гледат на тях като на измислица. Но ето че пръстенът от Сагата за Гаукур наистина съществува и то от хиляда години! След като остатъците от чифлика на Гаукур бяха открити под цялата тази пепел, аз вече съм убеден, че историята е достоверна.

Много ми се иска да видя пръстена, да го подържа, да го докосна. Но мисля, че си постъпил правилно, като си го скрил отново. В противен случай, трябваше ти лично да го хвърлиш в пастта на Хекла! Би било нередно злите магически сили на пръстена да се подлагат на научни опити. И не се тревожи, на никого няма да кажа за твоята находка.

Най-накрая завърших „Властелинът на пръстените“ след дванайсет години тежка работа. Книгата е огромна, поне 1200 страници, и съм много доволен от нея. Трудно ще е да я отпечатат при тази криза с хартията, но издателите ми са оптимисти. Когато книгата излезе, както се надявам, че ще стане, ще ти изпратя едно копие.

С най-добри пожелания,

Дж. Р. Р. Толкин

— Тук пише, че дядо ти е намерил пръстена — каза Магнъс.

Ингилейф кимна.

— Така пише, да.

Магнъс поклати глава.

— Това е невероятно.

— Напротив. — Ингилейф въздъхна. — Това обяснява всичко.

— Какво толкова обяснява?

— Манията на баща ми. Как е умрял.

— За какво говориш?

Ингилейф се загледа към океана. Магнъс наблюдаваше лицето ѝ: явно се мъчеше да надвие емоциите си. Когато тя се обърна към него, в очите ѝ проблясваха сълзи.

— Нали ти казах, че баща ми умря, когато бях на дванайсет години?

— Да.

— Той търсеше пръстена. Винаги ми се е струвало абсурдно образован човек да вярва, че пръстенът още съществува. Но той не вярваше, а знаеше. Сигурно неговият баща му е казал.

— Но без да опише къде точно е скрит, така ли?

— Точно. Баща ми започна да го търси веднага след смъртта на дядо. Предполагам, че дядо му е забранил, но татко тършуваше с дни из долината на Тьорса, независимо от времето. И един ден просто не се върна.

Ингилейф прехапа устна.

— Кога намери писмото? — попита Магнъс.

— Съвсем наскоро. След като се свързах с Агнар. Вече разполагаше с първото писмо от Толкин, от 1938-ма, което ти показах вчера. Но ме попита дали няма и други доказателства и аз се върнах във Флудир и прерових документите на татко. Намерих няколко писма от Толкин до дядо. Това е едно от тях.

— Каза ли на Агнар?

— Да.

— Сигурно се е развълнувал.

— Веднага дойде във Флудир да ме види. Мен и писмото.

Магнъс извади тефтерчето си.

— Кой ден беше това?

— Миналата неделя. — Ингилейф набързо пресметна датите. — Деветнайсети.

— Четири дни преди да го убият — каза Магнъс. Сети се за имейла от Агнар до Джъб, в който професорът пишеше, че е намерил и нещо друго. Както и за съобщението от Джъб до Исилдур с подобно съдържание. Явно беше нещо ценно. Може би пръстенът?

— Имаш ли представа къде е пръстенът?

Ингилейф поклати глава.

— Не. В сагата пише, че пръстенът е скрит под главата на някакво куче. Тук е пълно със скални образувания, които приличат на кучета, ако ги погледнеш под определен ъгъл. Това търсеше баща ми. Предполагам, че дядо е намерил пещерата, а татко — не.

— Ами Агнар? Той не знаеше ли къде може да е пръстенът?

— Не. Попита ме, естествено. Беше много настъпателен. Казах му да си върви.

— Значи, доколкото ти е известно, пръстенът все още е скрит в незнайна пещера?

— Мисля, че да — каза Ингилейф. — Но ти пак не ми вярваш, нали?

Магнъс огледа подредения почерк на писмото. Изглеждаше истинско. Разбира се, ако го беше правил талантлив фалшификатор, така и трябваше да изглежда. Погледна към Ингилейф. Май този път говореше истината, въпреки неуспешните ѝ опити да го излъже при двата им разговора досега. А може би се бе преструвала на неизпечена лъжкиня, за да може Магнъс да ѝ повярва сега, но с такъв номер можеше да се справи само много опитна и хитра актриса.

Можеше ли Магнъс да повярва, че пръстенът от Сагата за Гаукур наистина е оцелял?

Тази мисъл го изкушаваше. Учените водеха горещи спорове относно историческата достоверност на исландските саги. Повечето от героите и случките в тях не бяха измислица, но пък имаше и пасажи, които явно бяха плод на нечие въображение. Когато Магнъс четеше сагите, прозаичният им стил и реалистичните им персонажи го караха да забрави, че това са митове и да се чувства сякаш се намира в средновековна Исландия.

Детективът в него устоя на това изкушение. Първо, Магнъс не беше сигурен дали сагата изобщо е истинска. Дори и да беше, може би пръстенът беше измислица. Ако наистина бе имало такъв златен пръстен, той вероятно бе погребан под тонове пепел, или пък отдавна намерен и продаден от някой беден пастир. Разказът на Ингилейф не звучеше правдоподобно. Но нямаше смисъл да се спекулира. Беше без значение какво мисли Магнъс; единственото важно нещо беше какво са вярвали Агнар, Стив Джъб и Исилдур.

Ако един истински фен на „Властелинът“ получи възможност да сложи ръка на пръстена, на Единствения пръстен, това беше достатъчен мотив за убийство.

— Не знам какво да мисля вече — каза Магнъс. — Но благодаря, че все пак ми каза това.

Ингилейф сви рамене.

— Разбира се, щеше да е по-добре, ако ми беше казала още първия път.

Ингилейф въздъхна.

— А най-добре щеше да е ако изобщо не бях вадила проклетата сага от сейфа.

Глава 18

Столовата бе почти пълна. Пати Лийнахан се огледа за някой познат и видя Шанън Крейчик от „Пътна полиция“ — седеше сама на маса в дъното до група гении от компютърния отдел. Пати се насочи с таблата си към нея.

— Как си, Шанън?

— Бива. Само дето тъпият сержант ми дава зор, щото не сме си изпълнили квотата за месеца. Все едно от нас зависи! Какво да направя, ако всички жители на Бостън изведнъж решат да спазват ограничението на скоростта?

Пати и Шанън си обмениха по още някое дежурно оплакване, след което Шанън стана от масата и остави Пати сама с недоядената си салата.

Компютърджиите си говореха за един случай от миналата година. Пати си го спомняше. Една жена в Бруклайн бе отвлечена от собствения си съсед; всички вестници писаха за това, а клюките в полицейския участък не секнаха в продължение на седмици.

— Скоро не съм виждал Джонсън — каза единият програмист.

— Ти не разбра ли? Покрили са го. Той е свидетел по делото срещу Лийнахан.

— И сега е в програмата за защита на свидетели, така ли?

— Сигурно.

— Онзи ден се чух с него. — Пати стрелна бърз поглед към говорещия. Беше от китайски произход, дребничък и говореше бързо. — Изпрати ми един имейл. Искаше да проверя къде е бил написан, като в Бруклайнското разследване.

— И успя ли?

— Да. Изобщо не беше толкова трудно. Написал го е някакъв човек в Калифорния. Дори не се е опитал да прикрие IP-адреса си.

Разговорът премина към друга тема и Пати си довърши салатата. Взе си едно кафе и се върна на работното си място.

Арестуването на чичо ѝ Шон бе разбунило духовете в семейството. Целият род бяха наследствени полицаи, вече трето поколение, и никой не беше лошо ченге, особено чичо ѝ Шон. Но полицията имаше един основен проблем: всичко зависеше от правилника и от това дали някое ченге ще изпорти колегите си. Ченге като Магнъс Джонсън.

Пати не поддържаше напълно мнението на семейството си. Доколкото знаеше, чичо Шон бе арестуван за нещо много сериозно. Никога не му бе имала пълно доверие; винаги го бе намирала за твърде приказлив, твърде хитър. Пати знаеше само едно нещо със сигурност: никога не бива да доносничиш за колегите си полицаи. Никога.

Трябваше ли да каже на баща си какво е чула? Той поне беше честен; щеше да знае как да постъпи, дали да каже на някого.

Освен това, ако не му кажеше и той разбереше от другаде, щеше да й одере кожата.

Най-добре да му каже.

Врявата бе непоносима. Магнъс и Арни седяха в дъното на дълго подземно помещение и слушаха група некадърни тийнейджъри, наречена „Шринк рапт“. Свиреха някаква смесица от реге и рап с исландски мотиви. Беше оригинално, но и болезнено. Особено в комбинация с махмурлийския главобол на Магнъс. За момент бе решил, че храната и свежият въздух са решили проблема, но болката се завърна с пълна сила.

Магнъс най-старателно бе отишъл до централата, за да докладва на Балдур за разговора с Ингилейф. Балдур също не вярваше, че пръстенът на Исилдур наистина съществува, но поне разбираше гледната точка на Магнъс, че дори само слухът за такъв пръстен е достатъчна мотивация за Стив Джъб, съвременния Исилдур и Агнар.

Балдур бе изпратил един детектив в Йоркшир да претърси къщата и компютъра на Стив Джъб, макар че британските власти се бавеха с издаването на заповедта за обиск. Отнякъде изведнъж се появи изпечен лондонски криминален адвокат, който започна да отправя най-различни възражения.

Още един признак, че в този случай бяха замесени големи пари.

— Такава музика ли слушаш, Арни? — попита Магнъс.

Арни го изгледа презрително. На Магнъс му олекна. Момчето поне имаше вкус. Самият Магнъс не разбираше много от исландска музика, но напоследък се бе привързал към мелодичните звуци на групата Сигур Рос — нищо общо с тези момчетии.

Песента свърши. Настъпи блажена тишина.

Петур Асгримссон стана от стола в средата на помещението и се приближи към групата.

— Благодаря ви, но няма да стане — каза той.

Петимата млади, руси реге-рапъри нададоха вопъл на недоволство.

— Елате пак догодина. Трябва малко да изчистите звученето — каза Петур. — И сменете барабаниста.

Обърна се към посетителите си и дръпна един стол от дъното на залата. Петур беше висок и жилест, но широкоплещест и имаше високи скули, като на Ингилейф. Гладко обръснатият му череп лъщеше над издълженото му лице. Сивите му интелигентни очи набързо прецениха двамата полицаи.

— Искате да говорим за Агнар Харалдссон, така ли?

— Изненадан ли си? — попита Магнъс.

— Очаквах ви по-рано. — В този коментар се усети нотка на обвинение, че полицаите са прекалено мудни.

— Нямаше да се забавим, ако сестра ти ни беше казала цялата истина още от началото. Или ако ти ни беше потърсил.

Петур повдигна русите си вежди.

— И защо да ви търся?

— Знаеш ли, че Ингилейф се е опитвала да продаде Сагата за Гаукур с помощта на Агнар?

Петур кимна.

— Да, въпреки че аз не исках.

— Срещал ли си се с него?

— Не. Или поне не наскоро. Мисля, че сме се засичали няколко пъти, докато Ингилейф беше негова студентка. Но след това — не. Казах на Ингилейф, че не желая да имам нищо общо с преговорите по продажбата на сагата.

— Но щеше да прибереш част от парите, нали? — попита Арни.

— Да — отговори Петур. Огледа се наоколо из нощния си клуб. — Такива са времената. Банките нищо не дават. И аз, като всички, съм затънал в заеми.

— Само на този клуб ли си собственик? — Намираха се в недрата на „Неон“, на търговската уличка Аустурстрати в центъра на града.

— Не, този ми е третият. Първи беше „Тийм“ на Лаугавегур.

— Съжалявам, не го знам — каза Магнъс. — Отдавна не съм бил в Исландия.

— По акцента познах, че си американец — каза Петур. — Преди няколко години, това беше най-оборотното място в Рейкявик. Поживях малко в Лондон, запознах се с музиканти… научих занаята, както се казва. Но когато Рейкявик започна да се превръща в Ибиса на Севера, реших, че е по-добре да се върна тук. „Тийм“ беше просто кафене, но аз успях да сместя и дансинг вътре и извадих късмет. „Тийм“ се превърна в най-популярното заведение в града и понеже беше малко, хората се редяха отпред на опашка. Няма по-щастлив човек от едно седемнайсетгодишно момиче с голо пъпче, което мръзне в три сутринта на снега пред клуба.

— Какво стана с „Тийм“?

— Още работи, но вече не е номер едно. И понеже очаквах да стане така, отворих „Сохо“, а сега и „Неон“. — Петур се усмихна. — Рейкявик непрестанно се променя. Ако не мислиш един ход напред, някой ще те смачка.

Петур излъчваше увереност. Него никой нямаше да смачка.

— Чел ли си Сагата за Гаукур? — попита Магнъс.

— Дали съм я чел!? Че аз я знаех наизуст! Поне до едно време.

— Сестра ти каза, че не проявяваш интерес.

Петур се усмихна.

— Вече не. Но като малък… За баща ми и дядо ми, това беше мания. Аз я наследих от тях. Вие четохте ли я?

Магнъс и Арни кимнаха.

— Обожавах дядо си. Обичах историите за Исилдур, Гаукур и Асгримур, които ми разказваше, когато бях малък. Той ме подготвяше за пазител на сагата, пазител на тайната. Но аз не се интересувах само от Сагата за Гаукур, а и от всички останали.

— Знаеш ли, че дядо ти е намерил пръстена? — попита Магнъс.

Петур се намръщи.

— Сестра ми ли ти каза? Мислех, че не знае.

Магнъс кимна.

— Намерила е писмо от Толкин до дядо ви Хьогни, в което се споменава, че Хьогни е намерил пръстена.

— И го е върнал — каза Петур. — Оставил го е в скривалището.

— Да, и това го пишеше — Магнъс наблюдаваше Петур. Без съмнение, споменаването на пръстена го бе притеснило. — И защо вече не се интересуваш от сагата?

Петур пое дълбоко въздух.

— С баща ми се скарахме за нея, или по-скоро за пръстена, малко преди да умре. Татко вече нямаше доверие в дядо, след като той разкри сагата пред цялото семейство. Не биваше да го прави. Трябваше да я прочете само на мен, първородния син.

В гласа на Петур се усети озлобление.

— И така, дядо реши да ми каже за пръстена, няколко месеца преди да умре. Втълпи ми колко е важно никой да не пипа пръстена. Направо си глътнах езика от страх. Убеждаваше ме, че ако аз или баща ми вземем пръстена от скривалището му, ужасно зло ще плъзне по цялата земя.

— Какво зло по-точно? — попита Магнъс.

— Не знам. Не ми каза. Аз си го представях като някаква ядрена война. Току-що бях прочел „На плажа“ от Невил Шут, за хора, оцеляващи след ядрена война в Австралия. Много ме беше страх. Но в деня след смъртта на дядо, татко тръгна към Тьорсардалур да търси пръстена. Бях побеснял. Казвах му да не ходи, но той не ме послуша.

— Ти не отиде ли с него?

— Не. По това време учех в една гимназия в Рейкявик. Но и да можех, не бих отишъл. Баща ми беше добър приятел с местния пастор. Щом дядо ми умря, баща ми каза на пастора за сагата и пръстена. Това ме ядоса още повече. Той издаде тайната на човек извън семейството. Пасторът разбираше много от фолклор и митология и двамата умуваха къде може да е скрит пръстенът. Заедно излизаха на походи да го търсят…

— Майка ми също беше против това. За нея цялата история за Исилдур, Гаукур и пръстена беше доста странна. Мисля, че баща ми й е казал за тайната, чак след като са се оженили и е било твърде късно тя да размисли.

Петур се усмихна.

— Естествено, така и не го намериха.

— Според теб, той съществува ли? — попита Арни с ококорени очи.

— До един момент си мислех, че да — каза Петур. — Но вече не съм толкова сигурен. — В гласа му се появи ядна нотка. — Вече изобщо не мисля за пръстена и проклетата сага. Глупавият ми баща тръгна към хълмовете, въпреки прогнозата за снежна виелица, и се преби от една скала. За това са виновни Гаукур и неговия пръстен. Той го погуби, без дори да съществува.

— А сестра ти Ингилейф беше ли замесена в това? — попита Магнъс.

— Не — каза Петур. — Тя знаеше за сагата, но не и за пръстена.

— Често ли се виждате?

— Не, от време на време. След смъртта на татко, аз се откъснах от семейството. По-скоро избягах. Не исках дори да чувам за пръстена. Вярвах, че той е убил баща ми. И се обвинявах, че не съм го спрял, както бе заръчал дядо. Нищо не можех да направя, разбира се. Бях на петнайсет години. Но на тази възраст понякога се мислиш за по-силен, отколкото си…

— Зарязах гимназията и заминах за Лондон. След като се върнах, започнах да се виждам с Ингилейф. Тя ми беше ядосана: смяташе, че съм изоставил майка ни. — Лицето на Петур се изкриви. — И с право.

— Знаеш ли дали връзката им с Агнар е продължавала?

— Съмнявам се — каза Петур. — Но той беше човекът, към когото да се обърне във връзка с продажбата на сагата. — Очите му се присвиха. — Да не би да е заподозряна?

Магнъс сви рамене.

— Всичко е възможно. Не беше напълно откровена с нас при първия ни разговор.

— Просто е искала да прикрие грешката си. Не биваше да се опитва да продава сагата и тя знаеше това. Но Ингилейф е честна до мозъка на костите си. Невъзможно е да е убила някого, просто не е способна. Винаги много съм я обичал. Готова е на всичко за семейството и приятелите си. Само тя от трима ни остана да се грижи за мама накрая, когато ракът я повали. Знаеш ли, че галерията е пред фалит?

Магнъс кимна.

— Затова ѝ трябваха парите от сагата: да се разплати с партньорите си. За всичко обвинява себе си. Казах ѝ да не се косѝ толкова, че това е само бизнес, че когато една работа не потръгне, просто трябва да се захванеш с друга. Но тя не разбира нещата така. В наши дни, всички в Исландия са пред фалит.

Вратата на клуба се отвори и вътре влязоха нови трима музиканти, натоварени с инструменти и оборудване. Тази група беше малко по-възрастна, малко по-окосмена.

— Сега идвам — каза им Петур. Обърна се към Магнъс и Арни. — Животът на Ингилейф беше много тежък. Първо умря баща ѝ, после пастрокът ѝ, после и майка ѝ, а сега ще загуби и галерията.

— Какъв пастрок? — попита Магнъс.

— Мама се омъжи повторно. За един пропит задник на име Сигурстейн. Аз не съм го виждал. Тогава бях в Лондон.

— Развели ли са се?

— Не. Той се напил в Рейкявик. Паднал от вълнолома и се пребил. Доколкото знам, никой не е тъгувал за него. Само мама не успя да го преживее.

Магнъс кимна.

— Не ѝ е било леко. На вас също.

Петур сви рамене.

— Аз просто избягах от всичко това. А Ингилейф остана да помогне. Както винаги.

— А другата ти сестра? Бирна?

Петур поклати глава.

— На нея не може да се разчита.

— Благодаря, Петур — каза Магнъс и се изправи. — Един последен въпрос: къде беше в нощта на убийството?

В първия момент Петур сякаш се сепна от този въпрос, но после се усмихна.

— Предполагам, че си длъжен да ме питаш, нали?

Магнъс не отговори.

— Кой ден беше това?

— Четвъртък, двайсет и трети. Първият ден на лятото.

— Клубовете бяха пълни. Цяла вечер кръстосвах между тях. А сега, ще ме извините, но трябва да послушам малко музика. Дано поне тези да могат да свирят.

Глава 19

Арни караше Магнъс към къщата на Бирна Асгримсдотир в Гардабаер — едно предградие на Рейкявик.

Главоболът на Магнъс се влошаваше.

— Провери алибито на Петур, Арни — каза той.

— Той заподозрян ли е? — попита Арни изненадан.

— Всички са заподозрени — отговори Магнъс.

— Нали уж беше сигурен, че Стив Джъб е убил Агнар?

— Просто го направи! — озъби му се Магнъс.

Пътуваха през сивите предградия.

— Между другото, получих отговор от австралийския експерт по елфски, — каза Арни. — Сетил се е какво означава „kallisarvoinen“.

— Какво?

— На финландски е. Явно Толкин е харесвал този език, намирал го е за интересен. Много от думите в Куеня са взети от финландския, както и част от граматиката. Нашият човек се сетил, че Джъб и Исилдур най-вероятно използват думи на финландски, когато те нямат съответствие на Куеня. Проверил думата „kallisarvoinen“ във финландски речник.

— И?

— Означава „безценен“.

— Безценен? Така Ам-гъл нарича пръстена във „Властелинът“.

— Да.

Магнъс си спомни съобщението от Стив Джъб. Видях се с Агнар. Kallisarvoinen е у него.

— Значи Стив Джъб е мислел, че пръстенът е бил у Агнар — каза той. — Затова са били петте милиона долара.

— Не намерихме стар пръстен сред нещата на Агнар — каза Арни.

— Може Стив Джъб да го е взел, след като го е убил.

— И какво е направил с него? В хотелската му стая го нямаше.

— Скрил го е.

— Къде?

Магнъс въздъхна.

— Бог знае къде. Може и да го е изпратил на Исилдур в Калифорния. Никой в пощата не си спомня Джъб да е изпращал колет, но може просто да е сложил пръстена в пощенски плик и да го е пуснал в някоя кутия.

— Но Джъб е изпратил съобщението, след като се е върнал от срещата с Агнар. Това означава, че пръстенът още е бил у Агнар, или поне Джъб така е мислел.

Арни имаше право.

— Наистина ли смяташ, че Агнар е намерил пръстена? — попита той? — Той е научил за него чак в неделя. Имейлът е изпратен във вторник. Някои хора цял живот търсят пръстена и пак не го намират. Освен да е бил фалшификат?

— Това също не може да се уреди набързо. Дори е още по-трудно. Да фалшифицираш пръстен на хиляда години не е лесна работа. А и бас държа, че Исилдур не е извадил петте милиона, без да провери покупката.

— Е какво? Да не искаш да кажеш, че пръстенът е истински!? — каза Арни. — Че пръстенът, който Гаукур е взел от Исилдур, е оцелял?

— Не, разбира се! — отговори раздразнено Магнъс. От друга страна, както сам бе отбелязал, пръстенът не можеше да е фалшив. Може да е бил стар фалшификат, правен от дядото на Ингилейф, защо не? Търпение му е майката. Всичко щеше да се изясни рано или късно.

След като Магнъс го скастри, Арни помълча известно време.

— И сега какво? — попита той.

— Кажи на Балдур. Помисли къде може да го е скрил. Виж дали не сме пропуснали някой детайл. — Магнъс погледна гневно към Арни. — Защо не ми каза по-рано!?

— Получих отговора чак тази сутрин.

— Можеше да ми кажеш още в участъка.

— Съжалявам.

Магнъс се извърна и се загледа през прозореца в сивите сгради. Бяха му дали пълен идиот за помощник. А и главата не спираше да го цепи.

Бирна Асгримсдотир живееше в бетонна постройка с яркочервен ламаринен покрив в един от новите квартали. Всяка къща си имаше собствена лехичка, оптимистично засадена с млади дръвчета. Пред входовете бяха паркирани различни скъпи джипове. Богат квартал. Комфортен. И бездушен.

Бирна беше по-закръглена и по-възрастна от Ингилейф. Имаше големи сини очи и нацупени устни. Би могла да бъде привлекателна, ако в излъчването ѝ нямаше нещо отпуснато и мърляво. Две бръчки се спускаха надолу от ъгълчетата на устата ѝ. Беше облечена в тесни до пръсване дънки и ярко оранжева блузка.

Когато видя Магнъс, тя се усмихна. Очите ѝ бавно обходиха тялото му, преди да стигнат до лицето.

— Здрасти — каза тя.

— Здравей — отговори Магнъс, смутен от погледа ѝ. — Ние сме от полицията. Искаме да ти зададем няколко въпроса във връзка с убийството на професор Агнар Харалдссон.

— Чудесно — каза Бирна. — Влезте. Нещо за пиене?

— Само кафе — каза Магнъс.

— И за мен — обади се Арни с малко по-басов глас: жената определено имаше присъствие.

Седнаха в хола, докато им донесат кафето. Мебелите бяха нови и безлични, а като господар на стаята се мъдреше огромен телевизор, по който вървеше някакво дневно американско предаване на английски, което Магнъс май бе гледал. Сателитна телевизия.

По стените на хола бяха набодени снимки. Повечето бяха на руса, осемнайсетгодишна красавица по бански, с най-различни шарфове. Бирна. Младата Бирна. Имаше и две снимки на изискан чернокос млад мъж в пилотска униформа.

Бирна се върна с кафето.

— Съжалявам. Съмнявам се, че ще ви бъда от полза, но ще опитам.

— Познаваш ли Агнар?

— Не, не съм го виждала. Явно сте разбрали за семейната сага.

— Разбрахме, да.

— Ингилейф се занимаваше с преговорите по сделката. Пита ме дали имам нещо против да продаде сагата и аз ѝ казах, че изобщо не ми дреме.

— Каза ли ти докъде са стигнали преговорите?

— Не. Всъщност, оттогава не съм говорила с нея.

— Каза ли нещо за някакъв пръстен?

Бирна се изсмя.

— Пръстенът на Исилдур ли!?

— Изглежда дядо ви го е намерил преди шейсет години и отново го е скрил. Агнар сигурно също е стигнал до пръстена наскоро, или поне така е твърдял.

— Не се излагай! — каза Бирна. — Ако изобщо е имало такъв пръстен, той е изгубен преди векове. Виж сега — тя се наведе към Магнъс. Той усети мириса на алкохол в дъха ѝ и едва успя да не се отдръпне. — Пръстенът и сагата не водят до нищо добро. А и всичко това са пълни глупости. Аз не вярвам в такива измишльотини. Ингилейф трябваше да продаде проклетата сага, особено ако можеше да го направи тайно.

— Близки ли сте с Ингилейф?

Бирна се облегна назад.

— Добър въпрос. Едно време бяхме. Много. След смъртта на татко, майка ни се омъжи повторно и аз си имах неприятности с пастрока ни. Ингилейф много ми помогна, нищо че е с две години по-малка от мен. Направо ме спаси. Но след това всяка от нас хвана своя път. Аз се омъжих за един скапаняк, а тя се занимава с дизайнерски работи.

— Какви неприятности имаше с пастрока си?

Бирна отново погледна Магнъс, този път в очите, сякаш искаше да прецени дали може да му се довери.

— Това свързано ли е с разследването?

Магнъс сви рамене.

— Може би. Не мога да знам, преди да ми разкажеш.

Бирна извади пакет цигари, предложи на Магнъс и Арни, и запали.

— Когато татко умря, аз бях на четиринайсет години. Красавица — тя кимна към снимките на стената. — Майка ми си втълпи, че ще ме прави Мис Исландия. Вманиачи се на тази тема. Толкова, колкото татко със сагата. Може би това е бил нейният начин да приеме смъртта му, да се разсее. Естествено, не успя. — Бирна се усмихна. — Най-голямото ми постижение беше трето място, но с мама се трудихме много. Някъде по това време, тя се омъжи за Сигурстейн — продавач на коли от Селфос. От самото начало ми стана ясно, че Сигурстейн ми е хвърлил око. Само месец след сватбата, той… — дръпна силно от цигарата. — Ами, той направо си ме изнасили. Тогава не ми се стори така, но това си беше изнасилване. Искаше да прави секс с мен. Аз се страхувах. После се случи. Много пъти…

— Ингилейф разбра, хвана ни на калъп, и направо побесня. Нахвърли се срещу него с една счупена бутилка, но в крайна сметка се поряза тя. Забелязал ли си, че има белег на веждата? И на бузата?

Магнъс кимна.

— Е, такъв беше Сигурстейн. Ингилейф каза на мама, но тя не ѝ повярва. Стана страхотен скандал. Изгониха Ингилейф от къщата, а аз бях прекалено уплашена, за да кажа каквото и да било. Три месеца по-късно, Сигурстейн отиде на командировка в Рейкявик и се преби на пристанището. Толкова ми олекна!

— А как реагира майка ти?

— Напълно се побърка. Дори стигна дотам да обвини Ингилейф, че го е убила, което беше просто тъпо. Тогава ѝ казах какво точно ми е направил Сигурстейн и тя най-накрая повярва. — Бирна беше забила поглед напред, големите ѝ сини очи дори не мигваха. — Тази история напълно ни разби семейството.

— Предполагам — каза Магнъс.

— Ингилейф се премести в Рейкявик. Последните години започна да говори пак с мама. Беше плътно до нея, преди да умре.

— А ти?

Бирна премигна.

— Аз се омъжих за Матиас и оттогава си живея живота.

Магнъс не обърна внимание на сарказма в гласа ѝ.

— А Петур?

— Той не беше тук. Върна се в Рейкявик две години след това. От време на време се виждаме. Но когато съм с него, все имам чувството, че ме съжалява. Не знам защо.

„Боже, какво семейство!“, помисли си Магнъс. Не че неговото беше цвете за мирисане. Сети се как се разтрепери гласът на Ингилейф, когато му разказваше за духа на девойката, обвинена в кръвосмешение в резиденцията Хьофди. Нищо чудно, че Ингилейф я съжаляваше — тя си мислеше за Бирна.

— Последен въпрос. Къде беше миналия четвъртък вечерта? На първия ден от лятото.

Бирна се изсмя отново.

— Ама ти сериозно ли!? Не ми казвай, че ме подозираш в убийството на бедния човечец!

— Просто отговори на въпроса.

Бирна се поколеба.

— Налага ли се?

Магнъс знаеше какво ще последва. Вече започваше да свиква със сексуалния живот на исландците.

— Налага се, да. И ще трябва да проверим алибито ти. Но ще го направим дискретно, обещавам. И това няма да излезе наяве в някое дело, освен ако не е пряко свързано със случая.

Бирна въздъхна.

— Матиас беше в Ню Йорк, сигурно в леглото на някоя стюардеса.

— А ти?

— Аз бях с един приятел на име Дагур Томассон. Той също е женен. Прекарахме нощта в един хотел в Копавогур. Там са много дискретни и не ти искат лични данни на рецепцията.

— Кой е хотелът?

— „Мерлин“.

— А адресът на Дагур?

— Мога да ти дам телефона му — каза Бирна. — Връзката ни не е сериозна — погледна Магнъс право в очите, а ъгълчетата на устните ѝ мръднаха леко нагоре. — Не обичам да се ограничавам само с един мъж.

— Според мен ти е навита — каза Арни пет минути по-късно, докато караше Магнъс към участъка.

— Млъкни! — изръмжа Магнъс. — И се обади в хотела. Нещо ми подсказва, че точно нейното алиби е желязно.

Глава 20

Балдур внимателно изслуша хипотезата на Магнъс, че Агнар се е опитвал да продаде пръстена от Сагата за Гаукур на съвременния Исилдур и Стив Джъб.

— И какво предлагаш да направим!? — каза Балдур, след края на доклада. — Да преровим къщата на Агнар за някакъв пръстен, който е изчезнал преди хиляда години? Не си ли даваш сметка колко абсурдно звучи това!? — Изражението по лицето на Балдур граничеше с презрение. — Ти си тук, за да ни предадеш опита на ченге от големия град. Но вместо това, сега ми дуднеш за елфи и пръстени като някаква исландска бабичка! Остана само да кажеш и че елфите са убили Агнар!

Настроението на Магнъс се влоши още повече. Знаеше, че Балдур само го чака да се издъни и положи усилия да овладее гнева си.

— Аз, разбира се, не вярвам, че пръстенът е на хиляда години — каза Магнъс. — Виж сега… Знаем, че Стив Джъб е убил Агнар. Но понеже той не ни казва защо го е направил, трябва сами да разберем. Знаем също и че Агнар се е опитвал да продаде сагата — нея сме я виждали, тя съществува.

Балдур поклати глава.

— Видяхме само едни сто и двайсет страници, напечатани на компютър преди няколко седмици.

Магнъс се облегна в стола си.

— Добре. Може би сагата е фалшификат. Може би има някакъв пръстен, който също е фалшив. Това, ако не друго, е добър мотив за Джъб да убие Агнар. Все пак трябва да го намерим.

— Работата е там, че аз не съм сигурен, че Джъб е убиецът.

Магнъс изсумтя.

— Току-що го разпитах отново. Не ми каза нищо за сагата или пръстена, но отрече да е убивал Агнар.

— И ти му повярва?

— Всъщност, да. Имам чувството, че казва истината.

— Чувство!?

Балдур извади един лист от купчината на бюрото си.

— Ето ти заключението на лаборантите.

Магнъс го прегледа. Беше от изследванията на калта по големите обувки на Стив Джъб.

— Тук пише, че не са открити следи от калта по пътечката към езерото, нито от калта по брега.

Магнъс препрочете доклада. Мозъкът му заработи трескаво.

— Може би Джъб е почистил обувките си и то добре.

— По подметките му имаше кал, но от предната страна на вилата. Значи през онази вечер е бил отпред, но не и в задния двор. И не си е изчистил обувките.

— Може да е обул ботуши, които после да е изхвърлил.

— Щяхме да намерим следи около къщата — каза Балдур. — Пък и не е много вероятно, не мислиш ли?

Магнъс заби поглед в листа. Вече не четеше думите, а се чудеше как Джъб е успял да завлече тялото до езерото, без да си оцапа обувките с кал. Не можеше да повярва, че визитата на Джъб до лятната къща през онази вечер е просто съвпадение.

— Някой друг е пренесъл Агнар — каза Балдур. — След като Стив Джъб си е тръгнал. Както и най-вероятно някой друг го е убил.

— Открихте ли някакви следи близо до езерото?

Балдур поклати глава.

— Нищо, което да ни свърши работа. През нощта беше валяло. Дъждът е заличил всичко. Пък и децата, баща им, медиците и полицаите от Селфос са оставили следи навсякъде.

— Значи е имал съучастник — каза Магнъс.

— Кой например? — засече го Балдур.

— Исилдур. Онзи, Лорънс Фелдман — Магнъс на момента съжали, че е казал това.

Балдур веднага забеляза грешката.

— Ти си се свързал с Исилдур два дни по-късно, а той ти е отговорил от компютъра си в Калифорния.

— Съучастникът е бил исландец. Тук също има почитатели на „Властелинът на пръстените“.

— Стив Джъб е говорил само с един исландски номер от мобилния си телефон — този на Агнар. Знаем, че Джъб не е напускал хотела от пристигането си в Рейкявик сутринта до разходката до езерото Тингвелир следобед. Никой в хотела не е забелязал да е имал посетители.

— Може някой да е отишъл право в стаята му, без да минава през рецепцията.

Балдур само повдигна вежди.

— Не ми казвай, че ще го пуснеш! — каза Магнъс.

— Не още. И не го изключвам от списъка със заподозрените. Но трябва да разширим спектъра на това разследване, да се замислим за нефантастичните обстоятелства. — Балдур започна да ги изброява на пръсти. — През седмиците преди смъртта си, Агнар се е виждал с настоящата си любовница, както и с бившата. Жена му е била бясна, задето ѝ изневерява. Имал е големи парични проблеми. Купувал си е дрога. Може би е имал и борчове, за които не знаем? Може би е дължал пари на дилъра си? През онази вечер в къщата е дошъл и друг човек. Трябва да разберем кой.

— Значи е чисто съвпадение, че точно по това време Агнар е водел преговори с Джъб и Исилдур, така ли?

— Защо не? — отвърна Балдур. — Виж, няма да отписваме сделката за сагата като възможен мотив. Ако искаш, ти се заеми с нея. Но има и много други неща, които колегите ти трябва да проверят.

— Сигурен съм, че ако отида в Калифорния, ще накарам Исилдур да…

— Не! — отсече Балдур.

Няколко часови зони на запад, в Северна Калифорния, слънцето изгряваше над горите на област Тринити. Исилдур погледна от кабинета си към долинката, водеща до водопада отсреща. Сутрешната светлина блещукаше по измитата от дъжда растителност. В градинката стояха статуи в реален размер на Гандалф, Леголас и Елронд — бронзови скулптури, които бе поръчал на солена цена от един артист в Сан Франсиско.

Имотът беше много красив. Беше го купил преди година с част от парите от продажбата на акциите си в 4Portal. Търсеше скришно място в гората, където да се съсредоточи върху работата си и намери най-подходящото възможно: планини от три страни и малко, виещо се пътче от четвъртата, което минаваше през гората и стигаше до най-близкото градче, на петнайсетина километра от имота.

Тук той можеше да мисли.

Естествено, кръсти имението Ломидол, като мястото, където Задругата на пръстена се подслонява. Помнеше как на седемнайсет години за първи път прочете за Ломидол и си го представи ясно: място, обградено от гори, планини и реки, мирно и спокойно.

Това беше мястото.

Работеше по два проекта. Единият, който отнемаше голяма част от времето му, беше опит да координира съставянето на онлайн речник на два от толкиновите елфски езици: Куеня и Синдарин. Проектът се оказа много по-затормозяващ, отколкото очакваше. Толкин не бе задал конкретни граматически правила и имаше много различни интерпретации на двата езика. Исилдур знаеше само едно: целият смисъл на този речник беше той да бъде достатъчно гъвкав, за да обхване диалектите, които се бяха появили с течение на годините. Проблемът беше, че сътрудниците му не бяха с подобна настройка.

Беше се стигнало до злъчни забележки и обиди. Исилдур се надяваше, че като основен спонсор, той ще има последната дума. Оказа се, че Исилдур наистина е обединяваща фигура — всички го мразеха заедно.

Другият му проект беше свързан с намирането на Сагата за Гаукур. Бе разбрал за нея преди няколко години, от един форум в интернет. Исилдур събра под крилото си един датски учен, който откри препратки към изгубената сага в едно писмо от осемнайсети век, и Гимли — англичанин, чийто дядо бе учил в Лийдс при Толкин. Подробностите бяха изнервящо неясни, но Исилдур беше готов да похарчи много пари, за да стигне до истината.

С всичко това, той се занимаваше от компютъра си в Ломидол.

Никога не бе пътувал зад граница. Беше роден в Ню Джърси и като малък прекарваше ваканциите си на тамошния бряг. Бе завършил електротехника в Станфорд, Калифорния, и бе направил кариера в Силиконовата долина. Исилдур беше талантлив програмист, интуитивен, съсредоточен и контактен. 4Portal беше втората му фирма и разработваше програми за рекламни портали в мобилната мрежа. Беше възхитително успешна и шестте процента, които Исилдур притежаваше от нея, се превърнаха в много милиони, когато той и по-практично настроените му партньори решиха да продадат дяловете си.

Планът беше да остане около година в Ломидол, а после да опита нещо ново в Силиконовата долина.

Но след като се добереше до Сагата за Гаукур. И пръстена.

Последните няколко седмици бяха поредица от очаквания и разочарования. Първо пристигна съобщението от Агнар, че е намерил сагата. Две седмици по-късно беше открил и пръстена на Исилдур. После Гимли развълнуван му докладва, че сагата май наистина е автентична и е за продан. Но накрая всичко се бе развалило.

Агнар бе мъртъв, Гимли бе в затвора, а сагата — в полицията.

Пръстенът бе скрит някъде там, в Исландия, но нямаше как да разбере къде.

Исилдур направи каквото можа от Ломидол. Намери най-добрия адвокат за Гимли. Но вече му ставаше ясно, че ако иска да намери пръстена, ще трябва лично да отиде в Исландия.

Имаше паспорт — беше го поръчал преди една екскурзия до Нова Зеландия, където беше сниман „Властелинът“. Отказа се от екскурзията в последния момент, достраша го. Беше стигнал чак до летището, но така и не се качи на самолета.

Трябваше да преодолее този страх.

Обърна се към монитора и отвори сайта на една туристическа агенция.

Магнъс прекара остатъка от деня, разпитвайки полицаите, които бяха претърсили вилата на Агнар и хотелската стая на Стив Джъб. Не бяха забелязали никакъв пръстен.

Отиде да се види с Линда, жената на Агнар, в къщата ѝ в Селтярнарнес. Тя изтърпя присъствието му със зле прикрито раздразнение. Беше висока и слаба, с руса коса и изопнато лице. Грижеше се за бебе и проходилче — не ѝ беше лесно.

Беше много ядосана. На мъжа си, на полицаите, на банката, на адвокатите, на вратата на хладилника, която все не се затваряше, на счупения прозорец, който Агнар така и не сменил… Беше ядосана на огромната дупка, появила се в живота ѝ.

Магнъс ѝ съчувстваше, на нея и на двете ѝ деца. Независимо от греховете на Агнар, той не заслужаваше да умре.

Още едно семейство, покосено от убийство. Магнъс бе виждал много такива през кариерата си. И правеше всичко възможно да помогне на всяко едно.

Тя естествено не беше виждала никакъв шибан пръстен. Той претърси къщата за възможни скривалища, но нищо не откри. В осем си тръгна и взе автобус обратно към центъра на Рейкявик. Още не му бяха отпуснали служебна кола, а с Арни вече се бяха разделили.

Разговорът с Балдур го бе разклатил. Магнъс разбираше гледната му точка, в това беше проблемът. Но не можеше да си представи как Стив Джъб е успял да убие Агнар и да се отърве от трупа му, без да си оцапа обувките.

Магнъс не искаше да приеме, че Джъб е отишъл във вилата на Агнар да обсъждат тайна сделка за милиони и че след това, някой друг е убил Агнар по различни причини.

Интуицията му подсказваше, че в това няма смисъл. Подобно на Балдур, Магнъс също вярваше на интуицията си.

Отби се в магазина срещу голямата църква и си купи тайландско къри за вкъщи. Когато се прибра в дома на Катрин го сложи в микровълновата.

— Как си?

Магнъс се обърна и видя стопанката да се приближава към хладилника. Говореше му на английски. Извади си едно кисело млекце и го отвори.

— Горе-долу.

— Тежка вечер снощи, а?

— Благодаря ти, че ме сложи да си легна — каза Магнъс. И беше искрен, макар да се чувстваше неудобно от тази тема. Стигаше му толкова унижение за един ден.

— Няма проблем — усмихна се Катрин. — Много беше сладък. Точно преди да заспиш ми се усмихна и каза: „Арестувам те!“. И после откърти.

— Стига бе…

— Не се притеснявай. Може да ти се наложи да ми върнеш услугата.

Тя се облегна на хладилника с млекцето си. По лицето ѝ имаше по-малко обеци, отколкото когато Магнъс я видя за първи път. Бе облечена в черни джинси и тениска с рисунка на вълчи челюсти. Микровълновата печка изпиука и Магнъс извади вечерята си, пресипа я в една чиния и започна да яде.

— Обикновено не се напивам чак толкова.

— Аз нямам нищо против. Само внимавай къде повръщаш. И после си чисти.

Магнъс направи кисела физиономия.

— Добре. Обещавам.

Катрин се вгледа в него.

— Ти наистина ли си полицай?

— В интерес на истината — да.

— И какво правиш в Исландия?

— Помагам.

Катрин хапна още малко мляко.

— Въпросът е, че не обичам брат ми да ме шпионира.

— Нормално — каза Магнъс. — Не се притеснявай, аз не съм редовен служител на исландската полиция. На никого няма да кажа какво правиш.

— Добре — отговори Катрин. — Вчера те видях да влизаш в галерията на Ингилейф.

— Познаваш ли я?

— Бегло. Тя да не е заподозрян?

— Не мога да ти отговоря.

— Извинявай, много съм любопитна — размаха лъжичката. — Сетих се! За убийството на Агнар, нали?

— Наистина нямам право да говоря за това — каза Магнъс.

— Значи да! Една моя приятелка ходеше с него, докато беше студентка. Онзи ден го видях в едно кафе. Кафе „Париж“. Говореше с Томас Хаконарссон.

— Кой е той? — попита Магнъс.

— Той има телевизионно шоу — „Острие“. Прави политиците на дреб. Много е смешен.

За момент продължиха мълчаливо да се хранят. Магнъс знаеше, че трябва да запише това име, но беше толкова грохнал, че го домързя.

— Какво мислиш за нея? — попита той.

Катрин остави млякото и си наля портокалов сок. Магнъс забеляза капчица мляко върху обецата на устната ѝ.

— Ингилейф ли? Тя е точна. Но брат и е тъпо копеле.

— Защо? Какво?

— Вече не ме пуска да пея в клубовете му, това! — каза ядно Катрин. — А той държи най-добрите клубове в града. Не е честно!

— Защо не те пуска?

— Не знам. Някои мои парчета много се харчеха, но понеже съм пропуснала да се явя веднъж-дваж, и ето!

— Аха. — След срещата му с Петур, Магнъс не се учуди, че е наказал така певица, на която не може да разчита.

— Тя обаче ми харесва.

— Ингилейф ли?

— Да. — Катрин запали цигара и седна срещу него. — Дори съм си купувала неща от галерията. Онази ваза, например — тя посочи към малка вазичка от вито стъкло с мръсна дървена лъжица в нея. — Струваше майка си и баща си, но ми харесва.

— Смяташ ли, че Ингилейф е честна? — попита Магнъс.

— Това полицейски въпрос ли е?

Магнъс сви рамене.

— Да, честна е. Хората я харесват. Защо? Какво е направила?

— Нищо — каза Магнъс. — Познаваш ли Ларус Торвалдссон?

— Художникът? Да, знам го. Той също е приятел на Ингилейф.

— Добър приятел ли?

— Нищо сериозно. Ларус се среща с много момичета. С него винаги ти е спокойно, ако ме разбираш. Без драми.

— Мисля, че разбирам — каза Магнъс. Беше напълно ясно, че Катрин се познава с Ларус по същия начин, както и Ингилейф.

Катрин го изгледа внимателно.

— Ти като ченге ли питаш, или имаш някакъв друг интерес?

Магнъс остави вилицата и разтърка очи.

— Не знам вече. — Взе чинията си, изплакна я на мивката и я остави в съдомиялната. — Трябва да се наспя. Ще си лягам.

Глава 21

Балдур изглеждаше сякаш е получил нов прилив на енергия, докато раздаваше задачи на детективите си по време на сутрешното събрание. Разказа им какво са открили лаборантите по обувките на Стив Джъб и ги призова да разширят спектъра на разследването. Да разпитат всички замесени още веднъж. Да разпитат и нови хора — всички, които може да са видели някой да отива при Агнар: студентите му, приятелите му, приятелите на жена му, съседите, всички.

Поговориха с Ранвейг относно документите, които трябваше да изпратят на британската полиция, за да получат разрешение за обиск на къщата и компютъра на Стив Джъб. Детективът, когото Балдур изпрати в Йоркшир, бе говорил със съседите на Джъб. Джъб бил самотник и често пътувал с камиона си. Всички знаели, че е горещ почитател на „Властелинът на пръстените“. Бивша негова приятелка, понастоящем омъжена за друг, го определила като интелигентен човек, маниак, но не и агресивен. Това не беше от полза за разследването.

През цялото време, Балдур не погледна към Магнъс нито веднъж.

След края на съвещанието той повика Магнъс в кабинета си и затръшна вратата зад него.

— Не обичам да ме заобикалят!

— Какво искаш да кажеш?

— Не ми харесва, че си отишъл при Комисаря зад гърба ми и си го убеждавал да изпрати някого до Калифорния.

— Той поиска мнението ми и аз му го дадох — каза Магнъс.

— Това е най-неподходящият момент да отклоняваме ресурси от основния поток на разследването.

— Кога заминавам? — попита Магнъс.

Балдур поклати глава.

— Ти няма да ходиш. Арни вече пътува, тръгна снощи.

— Арни!? Сам ли!?

— Да. Не мога да си позволя да командировам повече детективи.

— Ами аз?

— О, ти си ни прекалено ценен — каза Балдур с подчертана ирония. — Освен това Арни е завършил в щатите и говори английски добре.

— А аз какво да правя?

— Ти търси пръстена — каза Балдур със злобна усмивка. — Това ще ти запълни времето.

Когато се върна на бюрото си, Магнъс се обади на Арни. Младият детектив беше на летище Кенеди и чакаше да се прекачи на самолет за Сан Франсиско. Макар в Ню Йорк да беше ранна сутрин, Арни звучеше бодро. Беше много развълнуван. Магнъс успя да го успокои достатъчно, че да му предложи тактика за разпита на Исилдур: да го заплаши със съучастничество в убийство, ако Исилдур не му каже какво точно прави Стив Джъб в Рейкявик.

Арни сякаш разбра, но Магнъс много се съмняваше, че той е способен да изкопчи каквото и да било от Исилдур.

— Между другото, — каза Магнъс, — провери ли алибитата на Бирна и Петур вчера?

— Валидни са — отговори Арни. — Говорих с любовника на Бирна и с хотела в Копавогур. Срещнах се и с управителите на трите клуба на Петур. По време на убийството е бил на работа.

Магнъс не се изненада. Но той знаеше колко е важно в едно разследване всичко да се проверява по два пъти.

— Ами, успех тогава — каза Магнъс.

— Искаш ли да ти донеса нещо?

— Да, Арни. Пълно признание от Лорънс Фелдман.

Магнъс се обърна към компютъра си и влезе в интернет. Беше убеден, че Балдур греши, като подценява ролята на Исилдур в този случай. Щеше да продължи да търси пръстена, или някакъв пръстен, и да се надява, че Арни ще се върне с някаква полезна информация. Провери пощата си.

Имаше имейл от Колби.

Магнъс,

Снощи едно от уродливите ти приятелчета нахлу в дома ми и ме нападна. Натика пистолета си в устата ми и ме пита къде си. Казах му, че си в Швеция и той си тръгна.

Уплаши ме до смърт!

Аз изчезвам. Няма да ме намерят. Ти също. Никой не знае къде съм, нито нашите, нито приятелите, нито колегите, нито ченгетата, а пък на теб със сигурност няма да ти кажа.

Магнъс, ти провали живота ми и ме постави в смъртна опасност.

Върви по дяволите, където и да си! И НИКОГА не ми се обаждай повече!

К.

Към това писмо бе прикачено друго, по-кратко.

Здравей, Магнъс,

Съжалявам, че не ти препратих това писмо по-рано, но вчера не бях в кабинета си.

Агент Хендрикс

Магнъс заби празен поглед в монитора. Обливаха го всякакви емоции. Задушаваха го.

Изпитваше гняв към отрепката, която бе нападнала Колби. Към Уилямс, който не я беше защитил. Към самата Колби, задето не разбираше, че Магнъс не е виновен.

Гняв към себе си, защото позволи да се стигне дотук.

Вина, защото, в крайна сметка, точно Магнъс беше виновен за всичко.

Безпомощност — беше заточен в Рейкявик, на хиляди километри от щатите.

Пак вина, защото през последното денонощие почти не се бе сещал за Колби, почти я бе забравил, а я грозеше смъртна опасност.

Удари силно с юмрук по бюрото си. В стаята имаше само двама детективи и те се обърнаха да видят какво става.

Поне Колби не беше издала къде наистина е Магнъс. Макар че в този момент изобщо не му пукаше. В този момент той искаше да хване първия самолет до Бостън, да отиде лично при Педро Сото и да му пръсне мозъка. Защо да се крие в Исландия? Той не беше страхливец!

Натрака един гневен имейл до старши лейтенант Уилямс и го изпрати през агент Хендрикс. Разказа какво се е случило и го попита къде по дяволите е била охраната, която Уилямс е обещал за Колби.

Ако бостънската полиция не можеше да опази Колби, Магнъс щеше да се заеме лично с това. И без това в Исландия не му гласуваха особено доверие.

Ингилейф чакаше в кафе „Мока“ и пийваше капучино. Обичаше това заведение — едно от най-старите в Рейкявик, на ъгъла на Сколавьордустигур и Лаугавегур. Беше малко и уютно, с дървена ламперия и се славеше с клиентелата си: артисти, поети и романисти. Стените бяха окичени с произведения на местни художници, които се сменяха веднъж месечно. Една от приятелките ѝ в галерията бе изложила картините си там през март.

На масата имаше вестник, но Ингилейф не го зачете. Следобедът ѝ бе много успешен: продаде шест вази на стойност стотици хиляди крони. Проведе обаче и неприятен разговор с един от партньорите си за забавените плащания от Нордидеа.

Не го беше излъгала. Не му каза и истината.

Цялата история със сагата и смъртта на Агнар я бе накарала да се замисли за баща си. Ясно си спомняше последната сутрин, когато го видя. На излизане от къщата с раница на рамо, баща ѝ се бе спрял и я бе целунал за сбогом. Помнеше с какво беше облечен: синият анорак и новите, олекотени туристически обувки. Помнеше и миризмата му — на ментовите бонбони, които непрестанно смучеше. Помнеше и колко му бе ядосана, когато ѝ забрани да отиде на гости с преспиване у една приятелка предишната вечер. През онази трагична сутрин, тя още не му бе простила.

Сега, покрай смъртта на Агнар, се повдигаха всякакви въпроси, а никой не питаше нищо, когато баща ѝ умря. В Исландия хората често намираха смъртта си в снежни виелици, това беше част от местния бит.

Може би трябваше да се зададат повече въпроси, след като баща ѝ умря. Може би и сега въпросите не бяха достатъчно.

— Здрасти, Инга!

Другите клиенти на заведението се извърнаха да видят източника на този поздрав, но само за малко, след което продължиха с разговорите и четивата си. Исландците се гордееха със способността си да не се натрапват на известни личности на обществени места. Разбира се, имаше само една наистина голяма исландска звезда и това беше Бьорк, но жителите на Рейкявик я оставяха да си живее спокойно.

— Томас! Радвам се да те видя! — Ингилейф се изправи и го целуна по бузата.

— Сега идвам — каза мъжът. — Само да си взема едно кафе. Ти искаш ли?

Ингилейф поклати глава и Томас си поръча двойно еспресо от бара.

Чертите му бяха добре познати на Ингилейф: кръглите очила, конските зъби, месестите бузи и оредяващата миша косица, вчесана назад. Това отчасти се дължеше на факта, че го вижда всяка седмица по телевизията, но също и на детските години, които бяха прекарали заедно.

Той се върна при нея на масата.

— Как е животът? — попита той. — Онзи ден ходих до твоята галерия. Не те заварих, но пък разгледах нещата вътре. Много са хубави. Сигурно се продават като топъл хляб.

— Това да — каза Ингилейф.

— Но…? — Томас долови колебанието в гласа ѝ. Беше много схватлив.

— Проблемът е, че най-големият ни клиент фалира миналия месец и ни дължи много пари.

— А в банката не искат да помогнат?

— Точно така. Допреди две години ни засипваха с пари, а сега не могат да си ги избият достатъчно бързо. Отпуснаха ни заем в евро, който става все по-голям.

— Ами, желая ти успех — каза Томас. — Сигурен съм, че ще се оправиш.

— Благодаря — усмихна се Ингилейф. — А ти как си? Шоуто май добре върви. Много ми хареса как прецака британския посланик миналата седмица.

Томас се усмихна широко, а бузите му се издуха като на катерица.

— Сам си го изпроси. Позоваваше се на антитерористични закони, за да завземе най-голямата банка в Исландия. Това си е чист тормоз! Ще им хареса ли на британците, ако американците постъпят така с тях?

— Миналата седмица гледах и за онзи банкер, който сам си изплатил бонус от четири милиона долара, три месеца преди банката му да фалира.

— Той поне прояви достатъчно благоприличие да се върне в Исландия и да си поеме отговорността — каза Томас. — Проблемът е, че за известно време в шоуто ми няма да се появяват банкери, както и посланици. Длъжен съм да вървя по тънка линия: да проявявам неуважение към госта за радост на зрителите, но и да не бъде толкова агресивен, че гостите ми да се подплашат.

Томас пийна от кафето си. Славата му прилягаше, реши Ингилейф. Винаги го бе харесвала. Той имаше страхотно чувство за хумор, но като малък беше много стеснителен и неуверен. Сега беше знаменитост и част от тази стеснителност бе изчезнала. Но не цялата. И това му придаваше чар.

— Чу ли за Агнар Харалдссон? — попита Томас и я погледна сериозно през очилата си.

— Да — отговори простичко тя.

— Вие с него имахте някаква закачка май?

— Имахме — призна Ингилейф. — Голяма грешка. Всъщност не беше толкова голяма, но все пак си е грешка.

— Сигурно си потресена от смъртта му. Аз се потресох, при положение, че дори не го познавах.

— Да — каза Ингилейф приглушено.

— Полицията свърза ли се с теб?

— Защо да го правят? — попита Ингилейф и усети как се изчервява.

— Това е голямо разследване. Разпитали са те, нали?

Ингилейф кимна.

— Докъде са стигнали? Арестували ли са някого?

— Да, един англичанин. Подозират, че е бил замесен в някаква тъмна сделка с Агнар. Но май нямат достатъчно доказателства.

— Беше ли го виждала наскоро?

Ингилейф отново кимна. Когато видя повдигнатите вежди на Томас, реши да поясни:

— Не, не е това. Той е семеен, а е и голям женкар. Не е по моя вкус.

— Радвам се — каза Томас. — Не е заслужавал жена като теб.

— О, много си мил — каза Ингилейф с престорена учтивост.

— И за какво си говорихте с него?

За момент Ингилейф се замисли дали да не разкаже на Томас за сагата. И без това всички щеше да се разчуе рано или късно, пък и Томас й беше стар приятел. Но само за момент.

— Защо питаш?

— От любопитство. Всички вестници писаха за това.

— Не е нещо за шоуто, нали?

— Боже, не! — Томас усети, че не е много убедителен. — Честна дума! Виж, извинявай, че те разпитвам така. Станало ми е навик.

— Сигурно — каза Ингилейф. Томас винаги бе предразполагал хората да му се доверяват. Изглеждаше безобиден и заинтересован. Но нещо подсказа на Ингилейф, че трябва да внимава. — Просто решихме да се видим, ей така.

Томас се усмихна.

— Аз трябва да бягам. В събота ще правя купон. Ела!

— Див купон, като едно време ли? — попита Ингилейф.

— Още по-див. Ето, ще ти дам адреса. Живея там от няколко месеца — Томас извади визитна картичка с логото на националната телевизия и написа върху нея адреса си.

Когато Томас си тръгна от кафето, съпроводен от любопитните погледи на клиентите, Ингилейф си зададе един-единствен въпрос: Каква беше целта на тази среща?

Вигдис пое чашата кафе и отпи от нея. Това ѝ беше петото за деня. Разпитите в Исландия винаги бяха съпроводени от много кафе.

Жената срещу нея нямаше четирийсет години и беше облечена в сини дънки и пуловер. Лицето ѝ бе интелигентно, а усмивката ѝ — искрена. Седяха в хубава къща във Вестурбаер — един от скъпите квартали на Рейкявик, близо до центъра на града. Семейният Рейндж Роувър закриваше гледката към тихата уличка отпред.

— Съжалявам, че пак ти отнемам от времето, Хелена — каза Вигдис. — Знам, че колегите ми вече са ти задали един куп въпроси. Но искам да ми разкажеш всичко, което си спомняш от деня на убийството и от дните преди него. Всяка подробност може да се окаже важна.

Именно Хелена и семейството ѝ бяха отседнали в другата вила на брега на езерото Тингвелир и нейните деца бяха открили трупа на Агнар. След разговора с нея, Вигдис смяташе да посети и мъжа ѝ в офиса на застрахователната му компания.

— Разбира се. Но не знам дали ще мога да се сетя за нещо друго.

Хелена се смръщи в края на това изречение. Вигдис забеляза това.

— Какво?

— Ами… нищо. Не е важно.

Вигдис се усмихна.

— Не се притеснявай — каза мило тя. После показа на Хелена страниците в тефтера си, изписани с ясен почерк. — Всичко това са неважни неща. Но някое от тях ще се окаже от огромно значение.

— Според мъжа ми, не бива да ти казвам.

— Защо? — попита Вигдис.

Хелена се усмихна.

— Е, добре де, ти ще си прецениш. Петгодишната ни дъщеричка, Сара-Рос, ни разказа това вчера на закуска. Мъжът ми е убеден, че е сънувала.

— И какво ви разказа?

— Видяла двама мъже да си играят във водата през нощта.

— В езерото Тингвелир?

— Да.

— Звучи интересно.

— Работата е там, че Сара-Рос обича да си измисля разни истории. Понякога го прави, за да ѝ обърнем внимание, а други пъти — просто за удоволствие.

— Разбирам. Мисля, че трябва да поговоря с нея. С твое разрешение, разбира се.

— Добре. Но имай едно наум, че това може да е пълна измислица. Ще трябва да изчакаш да се върне от детската градина.

— Не — каза Вигдис. — Мисля, че е най-добре да говоря с нея още сега.

Детската градина на Сара-Рос беше само на двеста метра от къщата. Директорката с нежелание отстъпи кабинета си на Вигдис и Хелена отиде да доведе момичето.

Тя беше типично петгодишно исландче със светлосини очи, розови бузки и къдрава, руса до бяло коса.

Личицето ѝ грейна, когато видя майка си. Сара-Рос се сгуши до нея на дивана в кабинета на директорката.

— Здравей — каза Вигдис. — Аз се казвам Вигдис и съм от полицията.

— Не приличаш на полицайка — отвърна Сара-Рос.

— Да, защото съм детектив и не нося униформа.

— Ти от Африка ли си?

— Сара-Рос! — намеси се майка ѝ.

Вигдис се усмихна.

— Не. Аз съм от Кефлавик.

Момиченцето се разсмя.

— Че това не е в Африка! Това е при летището, когато отиваме на ваканция!

— Точно така — каза Вигдис. — Виж сега, мама ми каза, че си видяла нещо миналата седмица на вилата при езерото. Можеш ли да ми разкажеш?

— Тати вика, че съм го измислила и не ми вярва.

— Аз ти вярвам.

— Е как ми вярваш, като още не съм ти разказала?

Вигдис се усмихна.

— Добре тогава. Ти ми разкажи, а после аз ще ти кажа дали ти вярвам, или не. Става ли?

Момиченцето погледна към майка си. Тя кимна.

— Събудих се през нощта, да отида до тоалетната. Върнах се в стаята и погледнах през прозореца и видях двама чичковци да си играят във водата точно при къщата на професора. Пляскаха и се пръскаха. После единият чичко се умори и заспа.

— И двамата ли пляскаха във водата?

— Ами… — момиченцето се замисли, — не. Единият чичко пляскаше, а другият беше по-мързелив.

— А той във водата ли заспа, или на брега?

— Във водата.

— Добре. Какво направи другият чичко?

— Излезе от езерото и се качи в колата и си тръгна.

— Ти видя ли го как изглежда?

— Не, разбира се! Нали беше тъмно! Но май беше облечен с дрехи, а не с бански.

— Ами колата? Какъв цвят беше колата?

Сара-Рос се изкиска.

— Ама тъмно беше! През нощта! В тъмното не се виждат цветове!

— Не ме послъгваш нещо, нали?

— Не! Сигурна съм! И знам, защото на другата сутрин, като отидохме с Йон да си играем, пак видях заспалия чичко. Само дето беше умрял — момиченцето млъкна.

— Каза ли на някого за това? — попита Вигдис.

— Не.

— Защо?

— Никой не ме е питал — погледна право към Вигдис със светлосините си очи. — Ето, разказах ти. Вярваш ли ми?

— Да — каза Вигдис, — вярвам ти.

Глава 22

Магнъс огледа за последно стая 208, опитвайки се да се постави на мястото на Стив Джъб — къде можеше да се скрие нещо дребно, например пръстен?

Не откри никакво скривалище. Прерови всеки сантиметър от хотелската стая и я направи на кочина, но не му пукаше. Взаимоотношенията между полицията в Рейкявик и хотел Борг се бяха влошили значително през последните два-три часа. Управителят се ядоса, че Магнъс настоя настоящият наемател на стаята — германски бизнесмен — да бъде преместен в друга, без да му оставят време да си събере багажа. Бизнесменът също не остана доволен.

Чистачката — млада полякиня — беше по-отзивчива. Тя беше сигурна, че в стаята не е имало пръстен или кутийка за пръстен. Но полицията вече знаеше това. За съжаление, чистачката изглеждаше като надеждно и наблюдателно момиче.

Пръстенът определено не беше тук. Може би Арни правилно тълкуваше съобщението на Джъб до Исилдур — Джъб не беше взел пръстена и мислеше, че той е у Агнар.

Следваща спирка — езерото Тингвелир. Още веднъж.

Магнъс слезе до лобито по стълбите. Мислите му се завръщаха към Колби. Но наистина ли смяташе да замине за Бостън?

Там поне щеше да свърши нещо полезно. Но нямаше да е лесно да открие Педро Сото. А още по-трудно — да го убие. По-вероятно Магнъс просто щеше да предостави на Сото възможност да го довърши и така да разреши всичките му проблеми: делото срещу Лийнахан щеше да се проточи, а бизнесът с наркотици — да процъфти.

Но нали трябваше да намери Колби, за да я предпази? Това също щеше да е трудно. Колби явно бе решила да изчезне. Тя беше много оправна: наумеше ли си нещо, постигаше го. Магнъс нямаше да я открие лесно. Нито пък доминиканците. Но ако Магнъс се появеше и започнеше да я издирва, можеше да заведе доминиканците право при нея.

Колкото и да не му се искаше, най-добрият начин да нарани Сото беше да се покрива тук, в Исландия, и да свидетелства на делото.

Предаде ключа от стаята на рецепцията. На излизане от хотела, Магнъс се размина с дребен мъж с рядка брада, който влизаше, влачейки голям куфар след себе си. Мъжът носеше зелена бейзболна шапка с надпис „Фродо е жив“.

Магнъс му отвори вратата.

— О, много благодаря, господине — каза мъжът. Езикът беше английски, а акцентът — американски.

— За нищо — отвърна Магнъс.

Хотел Борг делеше един площад със сградата на парламента. Там се провеждаха съботните демонстрации през зимата. Докато Магнъс прекосяваше площада към сребристата полицейска Шкода, която му отпуснаха сутринта, той се замисли за шапката на онзи мъж. Досега не се бе сещал, че с „Властелинът“ са свързани най-различни рекламни продукти. И сега какво? Нима щеше да се спира пред всяка тениска с лика на Гандалф или Ам-гъл? Толкова много ли бяха феновете?

Не, не бяха.

Обърна се кръгом и се върна в лобито точно на време да види как вратите на асансьора се затварят зад големия куфар.

— Как се казваше господинът, който току-що се регистрира? — попита той на рецепцията.

— Господин Фелдман — отговори момичето. После погледна към монитора си: — Лорънс Фелдман.

— В коя стая е?

— 310.

— Благодаря.

Магнъс остави на Фелдман минута да се настани в стаята си, после взе асансьора до третия етаж. Почука на вратата с номер 310.

Мъжът отвори.

— Исилдур? — каза Магнъс.

Фелдман примигна.

— Кой сте вие?

— Аз съм детектив Магнъс Джонсън от полицията в Рейкявик. Може ли да вляза?

— Ами… добре — каза Фелдман. Куфарът и сакото му бяха върху леглото, заедно с бейзболната шапка. Магнъс чу шума от казанчето на тоалетната, което се пълнеше.

— Моля, седни — каза Магнъс и посочи към леглото. Фелдман седна върху него, а Магнъс придърпа стола от бюрото.

Фелдман изглеждаше уморен. Кафявите му очи излъчваха интелигентност, но бяха кърваво червени. Под рехавата брада се виждаше восъчно бледа кожа.

— Сега ли пристигаш?

— Проследили сте ме от летището — каза Фелдман. — Сигурно сте предполагали, че ще отседна в хотел Борг.

Магнъс само изсумтя. Фелдман беше прав — трябваше да се досетят, че Исилдур ще се появи в Исландия рано или късно. Трябваше да държат летището под око. А и хотел Борг беше най-логичното място, където Исилдур би отседнал. Но Магнъс реши да не обяснява на Фелдман, че го е открил по чиста случайност.

Сети се за Арни, който в момента летеше над Средния Запад на път за Калифорния. Едва се сдържа да не се усмихне.

— Ще ми трябва ли адвокат? — попита Фелдман.

— Добър въпрос — каза Магнъс. — Много си загазил, това е ясно. И ако бяхме в щатите, бих те посъветвал да си наемеш адвокат, но тук — не знам.

— Как така?

— Тук могат да те затворят за три седмици, ако си заподозрян. Както се случи със Стив Джъб. Той е в строгоохранявания затвор в Литла Хрун. Ако не ни сътрудничиш, и теб мога да те изпратя там. Ще те обвиним в съучастничество в убийство.

Фелдман само примигна.

— Исландските пандизи са кофти работа. Пълни са с огромни, руси, здрави викинги. Няма страшно, те ще те харесат. Те си падат по миньончета. — Фелдман неспокойно се намести върху леглото. — Много от тях са овчари, по цял живот висят сами на някой баир със стадото. И нарушават закона: изнасилване, кръвосмешение, неприлични действия с тревопасни, такива работи. После ги хващат и ги пращат в затвора. А там няма нито жени, нито овце. И какво правят огромните руси викинги тогава? — Магнъс се усмихна. — Забавляват се с такива като теб.

За момент Магнъс си помисли, че е прекалил, но Фелдман явно му вярваше. Той беше уморен, объркан и в чужда страна.

Магнъс разбира се нямаше никаква представа какви са условията в Литла Хрун. Доколкото познаваше исландските порядки, по-скоро подозираше, че вечер надзирателите сервират на затворниците горещ шоколад и им дават топли чехли, докато гледат сапунки по телевизията и плетат вълнени шалове.

— Значи ако отговоря на въпросите ви, ще ми обещаете да не ме изпращате там?

Магнъс погледна Исилдур право в очите.

— Зависи какво ще ми кажеш.

Фелдман преглътна.

— Нямам нищо общо с убийството на Агнар. Според мен, и Гимли е невинен.

— Добре. Да започнем от началото. Разкажи ми за пръстена на Гаукур.

— Аз го наричам пръстенът на Исилдур — каза Фелдман. — Промених си псевдонима в интернет, когато чух за тази история.

— Как се наричаше преди? — попита Магнъс.

— Елронд, господарят на Ломидол.

— Добре. Разкажи ми за пръстена на Исилдур.

— За пръв път чух за него преди три години. Един датчанин, Йенс Педерсен, се появи отнякъде в един форум и каза, че е намерил писмо от един поет, който бил стар приятел на Арни Магнуссон в Копенхаген. Поетът бил чел Сагата за Гаукур. На две места се споменава пътуването на Исилдур към Хекла, където трябвало да хвърли пръстена…

— Този датчанин беше учен, пишеше труд за въпросния поет. Включи се във форума, за да провери дали има някаква връзка между Сагата за Гаукур и „Властелинът на пръстените“. Ние разбира се направо се побъркахме, а той не разбра за какво е цялата врява. Опитах се да се свържа с него и да му предложа пари, за да продължи изследването си върху сагата. Първоначално май го изкуших — каза, че е обменил кореспонденция с един професор по исландски от Исландския университет на име Агнар Харалдссон, който му дал малко информация за Гаукур и изгубената му сага. Но после се покри. — Фелдман въздъхна. — Май ме помисли за някакъв откаченяк.

Магнъс се въздържа от коментар.

— Говорил ли си с него наскоро?

Фелдман поклати глава.

— Не, но знам къде е.

Магнъс повдигна вежди.

Фелдман обясни:

— След като защити докторат, започна да преподава история в една гимназия в Дания. Поддържам връзка с един от учениците му.

— С гимназист!? Че той на колко е години?

— На седемнайсет, мисля. Но е голям фен на „Властелинът“.

Имаше нещо много зловещо в това, че Лорънс Фелдман е вербувал някакъв датски ученик по интернет, за да шпионира от негово име. Всъщност, имаше нещо много зловещо в самия Лорънс Фелдман.

— А каква роля играе Стив Джъб във всичко това? — попита Магнъс.

— Гимли ли? Запознахме се в същия форум. Спомена за някаква история, която му разказал дядо му. Той бил студент в университета в Лийдс през двайсетте години. Преподавал му Толкин, който по това време бил професор там. Една вечер дядото на Гимли, един негов колега от Исландия и Толкин седнали да пият бира. Исландецът се понапил и започнал да разказва на Толкин за Сагата за Гаукур, за пръстена на Андвари, намерен от викинг на име Исилдур и за това как Исилдур трябвало да го хвърли в недрата на Хекла. Явно и дядото на Гимли, и Толкин много се впечатлили от този разказ…

— Трийсет години по-късно, когато прочел „Властелинът на пръстените“, дядото бил изумен от приликите между двете истории.

— Записал ли е поне част от историята?

— Не. Разказал я на Гимли, когато той прочел „Хобитът“. Гимли много я харесал и заради нея станал такъв фен на „Властелинът“. Аз събрах информация за дядото. Казвал се е Артър Джъб и е бил студент в Лийдс през двайсетте години на миналия век. По това време Толкин е преподавал там. Той основал Клуба на викингите, в който предимно се леела бира и се пеели песни. Но в публикуваната кореспонденция на Толкин не се споменава нищо за сагата. Видяхте ли двете писма до Хьогни Исилдссон?

— Да.

— Тогава знаете защо. Толкин е обещал да пази семейната сага в тайна.

Магнъс кимна.

— И така с Гимли станахме тандем. Аз не обичам да пътувам. В интерес на истината, това ми е първото излизане от Щатите. Гимли е умен човек, освен това е шофьор и постоянно пътува с камиона си. Разбрахме се: парите от мен, а ходенето от него. Така щяхме да намерим Сагата за Гаукур…

— Дядото на Гимли не му беше казал името на исландския студент, така че Гимли се насочи първо към Лийдс да разбере кой е бил той. Обаче не успя.

— В университета не пазят ли архиви?

— Изгорели са при бомбардировка през Втората световна война. После Гимли отиде в Исландия. Срещна се с професор Харалдссон, който проявил интерес, но не могъл да помогне кой знае колко. Бяхме стигнали до задънена улица. Но преди около месец, професор Харалдссон се свърза с Гимли. Бивша студентка на професора му се обадила и казала, че иска да продаде Сагата за Гаукур. Можете да си представите колко се развълнувахме с Гимли. Но трябваше да изчакаме, докато професорът я преведе на английски.

— Колко пари ви поиска?

— Само два милиона долара, но с уговорката, че сагата ще се пази в тайна. На мен тази идея ми допадна. И така, насрочихме пътуването на Гимли до Исландия, където щеше да се срещне с Харалдссон. Видели се във вилата на професора на езерото Тингвелир и там Гимли прочел сагата. Но понеже не успели да се договорят за крайната цена, а и професорът не носел оригинала, Гимли се върнал в хотела.

— Откъдето ти е изпратил съобщение?

— Точно така. Аз му се обадих и измислихме стратегия за преговорите по сделката. На другия ден Гимли трябваше да се срещне пак с професора, но изведнъж се оказа, че професорът е мъртъв, а Гимли е заподозрян в убийство.

— Ами пръстенът?

— Пръстен ли? — възкликна Фелдман. Опита се да се направи на искрено изненадан, но не успя.

— Пръстен, да! — каза Магнъс. — „Kallisarvoinen“. Безценният. Това е финска дума. Разгадахме я. Агнар е поискал пет милиона за него.

Фелдман въздъхна.

— Да, пръстенът. Професорът каза, че знае къде е и че може да ни го донесе, но срещу сумата от пет милиона.

— Значи пръстенът не е бил при него във вилата?

— Не. И с нищо не издал къде може да бъде. Но гарантирал, че ще ни го даде, ако ние си платим.

— Повярвахте ли му?

Фелдман се поколеба.

— Искахме да му повярваме, разбира се. Това би било най-великото откритие в историята. Но знаехме и че има голям риск да ни измамят. Затова започнах да търся експерт, който да провери пръстена, когато го вземем, без да вдига шумотевица около него.

— Значи Джъб не е виждал пръстена?

— Не — каза Фелдман.

Магнъс се облегна в стола си и заби поглед в очите на Фелдман.

— Джъб ли уби професора?

— Не — отговори веднага Фелдман.

— Сигурен ли си?

Фелдман се подвоуми.

— Ами… да.

— Но не напълно, така ли?

Фелдман сви рамене.

— Планът не беше такъв. Но пък не съм бил там, че да ви кажа.

Това беше валиден отговор за Магнъс.

— Колко добре познаваш Джъб?

Фелдман извърна поглед и се загледа през прозореца към голите вейки на дърветата на площада и към паметника на велик исландец от деветнайсети век.

— Трудно ми е да ви отговоря. Никога не съм се виждал с него, не сме и говорили. Не знам как изглежда, какъв е гласът му. От друга страна си комуникираме по интернет вече две години. Знам много неща за него.

— Имаш ли му доверие?

— Преди — да — каза Фелдман.

— Но вече не ли?

Фелдман поклати глава.

— Струва ми се напълно невероятно Гимли да е убил професора. Нямал е причина да го прави и никога не сме говорили за такъв вариант. Според мен, Гимли не е агресивен. Агресията излиза наяве в интернет, защото комуникациите са анонимни, но Гимли никога не се е изтървал. Смяташе, че грубостите в интернет са признак на простащина. Но не съм сто процента сигурен, че е невинен, не.

— И сега си тук, за да му помогнеш? — попита Магнъс.

— Да. Ще видя какво мога да направя. Поддържахме връзка чрез адвоката, Кристиян Гилфассон, но аз исках да съм тук лично.

— И да потърсиш пръстена — добави Магнъс.

— Аз не знам дали този пръстен изобщо съществува — каза Фелдман.

— Но искаш да разбереш.

— Ще ме арестувате ли? — попита Фелдман.

— Засега не — отговори Магнъс. — Но ще ти взема паспорта. Няма да напускаш Исландия. Едно ще ти кажа: ако все пак намериш пръстен, фалшив или не, искам веднага да ми кажеш, нали ме разбираш? Защото това е доказателство.

Фелдман се стресна от погледа на Магнъс.

— А ако те хвана да укриваш доказателства, ще нощуваш в исландски затвор.

Глава 23

Ингилейф беше напълно погълната от скицата, която правеше. Очите ѝ се стрелкаха между белия лист с кройката и боядисаната рибешка кожа до него. Беше от нилски костур — с по-едри люспи, отколкото сьомгата, която Ингилейф обикновено използваше, и с по-грапава повърхност. Кожата бе красиво оцветена в полупрозрачно бледосиньо. От нея Ингилейф щеше да направи класьор за кредитни карти — винаги търсена стока.

Ингилейф обикновено не ходеше в галерията във вторник следобед. Тогава зад щанда стоеше партньорката ѝ Суна, художничката. Ингилейф си имаше много грижи, но ѝ беше приятно да се откъсне от тях за един-два часа и да потъне в скиците си. След като завърши университета, тя бе прекарала една година във Флоренция, където се научи да обработва кожа. Когато се върна в Исландия се записа в Художествената академия, където започна да експериментира с рибешка кожа. Всяка кожа бе различна. Колкото повече работеше с този материал, толкова повече варианти ѝ хрумваха за неговото приложение.

На вратата се позвъни. Ингилейф живееше в малка гарсониера по високите етажи на центъра, недалеч от галерията. Спалнята бе превърната в ателие и, в някои случаи, гостна, а Ингилейф спеше в холчето. Апартаментът беше почти празен, решен в исландски минималистичен стил, с бели стени, много дърво и малко мебели. Въпреки това беше тесничко, но Ингилейф не можеше да си позволи нищо по-голямо в центъра на Рейкявик. А и не ѝ се живееше в някой безличен апартамент в предградията.

Слезе до входната врата, където я чакаше Петур.

— Песи! — изведнъж ѝ се прииска да се хвърли в прегръдките на брат си. Той я гушна и я помилва по косата.

Когато Ингилейф се отдръпна, Петур я погледна сконфузено — беше изненадан от този неочакван пристъп на обич.

— Ела горе — каза му тя.

— Съжалявам, че не съм ти се обаждал — каза Петур.

— Откакто Агнар умря ли? — Ингилейф седна на спалнята и се облегна на стената. Петур взе една от двете хромирани табуретки.

Той кимна.

— В известен смисъл се радвам, че не се обади — каза Ингилейф. — Сигурно си ми много ядосан.

— Казах ти, че не бива да продаваш сагата.

Ингилейф погледна брат си. В очите му имаше колкото съчувствие, толкова и гняв.

— Каза ми, да. И съжалявам. Но ми трябват пари.

— Е, сега ще си ги получиш — каза Петур. — Предполагам, че все пак ще успееш да продадеш сагата?

— Не знам — отговори тя. — Не съм питала. Вече не ми пука за парите. Всичко това беше една огромна грешка.

— Полицията идва ли?

— Да. Много пъти. А при теб?

— Веднъж — каза Петур. — Не успях да им кажа кой знае какво.

— Те смятат, че Агнар е бил убит от един англичанин — пратеникът на американския фен на „Властелинът“, който искаше да купи сагата.

— По новините не казаха нищо за нея.

— Да. Полицията ще запази сагата в тайна до края на разследването. Взеха я да я изследват. Детективът, с когото говорих, смята, че е фалшификат, а това е абсурдно.

— Не е фалшификат — каза Петур и въздъхна. — Но все някога ще издадат тайната, нали? И тогава световната преса ще ни смачка. Ще даваме интервюта, ще правим изказвания, ще ни снимат по всички списания.

— Знам — каза Ингилейф. — Аз ще се заема с това, ако искаш. Знам колко мразиш тази сага. А и вината за всичко е моя.

— Благодаря за предложението — отговори Петур. — Ще видим.

— Има още нещо, което искам да ти покажа — каза Ингилейф. Взе чантата си от закачалката и подаде на Петур писмото от Толкин. Второто, от 1948 г.

Той го отвори и започна да чете, свил вежди.

Ингилейф бе очаквала по-силна реакция.

— Това доказва, че дядо наистина е намерил пръстена.

Петур погледна сестра си.

— Това го знаех.

— Е как така!? Откъде?

— Дядо ми каза. Каза и че искал пръстенът да остане скрит. Притесняваше се, че след смъртта му татко ще тръгне да го търси, и искаше аз да го разубедя.

— Защо не си ми казал? — попита Ингилейф.

— Това беше поредната семейна тайна — каза Петур. — А след като татко умря, вече не ми се говореше за нищо такова.

— Трябваше да го разубедиш!

Очите на Петур блеснаха гневно.

— Да не мислиш, че не съм опитал! Години наред се самообвинявах! Но какво трябваше да направя? Учех в Рейкявик, а и му бях син — не можех да му казвам какво може и какво не може.

— Да, разбира се — бързо каза Ингилейф. — Извинявай!

Помълчаха известно време. Петур се поуспокои.

— Откакто намерих това писмо, все си мисля за смъртта на татко — каза тя.

— Какво по-точно?

— Ами, той отиде с пастора да търсят пръстена. Може ли да са го намерили?

— Не. Нямаме основание да мислим, че са успели.

— Трябва да го питам.

— Кого? Пастора ли? Не смяташ ли, че щеше да ни каже, ако бяха открили нещо?

— Може би не.

Петур затвори очи. Когато ги отвори, в тях имаше сълзи.

— Инга, не знам защо, но мисълта за смъртта на татко винаги ми действа така. Искам да забравя за това; от години се опитвам, но не мога. Все си мисля, че аз съм виновен за всичко.

— Естествено, че не си виновен, Песи! — каза Ингилейф.

— Знам. Знам. — Петур обърса очите си с пръст. За Ингилейф беше странно да види брат си — този сдържан човек — толкова разстроен. Той подсмръкна и разклати глава. — Тогава е виновен проклетият пръстен. Като малък бях обсебен от мисълта за него, страхувах се от пръстена. После, след смъртта на татко, аз реших, че това са пълни измишльотини и не исках да имам нищо общо с тях. — Петур погледна гневно към сестра си. — А сега? Сега се чудя дали този пръстен не развали семейството ни. Сякаш е проточил дълго пипало: от момента, когато Гаукур го е взел от Исилдур, чак до днес, за да отрови живота на татко, на мама, на Бирна, моя, твоя…

Наведе се напред. Просълзените му очи блестяха.

— Достатъчно е пръстенът да съществува тук — почука с пръст по слепоочието си. — Загнездил се е в главите на всички от семейството и оттам идват всички злини.

Вигдис паркира на една от малките улички, стигащи до залива, и двамата с Балдур изскочиха от колата. Втората вълна разпити в университета бе довела до едно ново откритие. Един униформен полицай бе говорил със студент на Агнар — отвеяно двайсетгодишно момче, което си спомни, че някакъв човек разпитвал за Агнар из университета, ден преди професорът да умре. Студентът казал на мъжа, че Агнар има вила на езерото Тингвелир и често ходи там. Нито студентът, нито полицията бяха наясно защо тази подробност не е излязла наяве по-рано. Той не можа да обясни и какво прави в двора на университета в почивен ден, но полицаите си затвориха очите за това.

Не, мъжът не се беше представил. Но студентът го бе разпознал. От телевизията.

Томас Хаконарссон.

Той живееше на осмия етаж в една от новите луксозни кооперации, изникнали като гъби в Квартала на сенките до брега. Появи се на вратата с подпухнали очи, сякаш току-що го бяха събудили.

Балдур представи себе си и Вигдис и нахлу вътре.

— За какво става въпрос? — попита Томас, примигвайки.

— За убийството на Агнар Харалдссон.

— Аха. Седнете тогава.

Мебелите бяха от скъпа кремава кожа. Гледката към залива бе възхитителна, макар че точно в този момент един тъмен облак се беше спуснал над още по-тъмната вода. Виждаше се само долната част на Еся, а пък ледникът Снаефелснес бе напълно скрит в мъгла. От лявата страна, високи кранове се трудеха над недовършената национална концертна зала — една от жертвите на кредитната криза.

— Какво знаете към момента? — попита Томас.

— По-скоро вие ни кажете какво знаете — каза Балдур. — Какво правихте в четвъртък, двайсет и трети?

Томас започна да си припомня:

— Спах до късно. Излязох за сандвич и кафе, след това отидох с колата до университета.

— Защо?

— За да намеря Агнар Харалдссон. Питах един студент и той ми каза, че Агнар сигурно е в лятната си къща на езерото Тингвелир. Тръгнах натам.

— По кое време стана това? — попита Вигдис. Тефтерчето ѝ бе отворено, а химикалката — в готовност.

— Стигнах там към четири. Така мисля, но не съм сигурен, не си спомням точно. Може да е било малко след четири.

— Агнар беше ли там?

— Да. Пих едно кафе, поприказвахме си и после си тръгнах.

— Ясно. В колко часа си тръгнахте?

— Не знам, не си погледнах часовника. Но бях във вилата по-малко от час.

— До пет без нещо значи?

— Там някъде.

Балдур мълчеше. Томас — също. Вигдис знаеше тази игра. Седеше неподвижно, готова да записва. Но Томас не каза нищо повече.

— За какво си говорихте? — попита накрая Балдур.

— Исках да обсъдим един мой телевизионен проект за исландските саги.

— Какъв проект?

— Там е работата, че още нямах конкретна идея. Надявах се Агнар да ми подскаже нещо, но и това не стана.

— И вие си тръгнахте?

— Да.

— Какво правихте след това?

— Прибрах се вкъщи. Пуснах си един филм и изпих няколко питиета.

— Сам ли?

— Да — каза Томас.

— Често ли пиете сам?

Томас пое дълбоко въздух.

— Да — повтори той.

Вигдис се огледа из апартамента и забеляза празна бутилка от уиски в кошчето, „Дюърс“.

— Тогава ли се срещнахте с Агнар за първи път? — попита Балдур.

— Не — каза Томас. — И преди се бяхме засичали. За консултации по сагите, може да се каже.

Издълженото лице на Балдур остана безизразно, но Вигдис усети вълнението на шефа си. Томас говореше глупости и Балдур го знаеше.

— Защо не ни казахте това по-рано? — попита благо Балдур.

— Ами… във вестниците не пишеше нищо за убийството.

— Е, хайде сега, Томас! Вашата работа включва преглед на печата. Всички вестници писаха за това!

— И… не исках да се замесвам. Реших, че няма връзка със случая.

Тук вече Балдур не успя да се сдържи и се изсмя.

— Щом е така, Томас, ще дойдете с нас в участъка. Там ще трябва да измислите по-смислена версия от глупостите, които ни наговорихте. Моят съвет е да кажете истината — обикновено така е най-добре. Но първо искам да видя дрехите, с които сте били в четвъртък. И обувките.

Глава 24

— Не можеш да освободиш Стив Джъб! — почти извика Магнъс.

Балдур стоеше пред него в коридора при стаята за разпити.

— Мога и ще го направя. Не разполагаме с достатъчно улики да го задържим. Знаем със сигурност, че във вилата е дошъл някой друг, след като Джъб се е върнал в Рейкявик. Някой, който е хвърлил тялото на Агнар във водата, след като се е стъмнило.

— Това са думи на четиригодишно дете!

— Тя е на пет. Въпросът е, че и лабораторните изследвания потвърждават това. Вече имаме нов заподозрян. — Балдур кимна към вратата, зад която Томас Хаконарссон бе в началото на дълъг разпит.

Магнъс погледна вътре. Един мъж с кръгли очила, рядка коса и големи бузи седеше и пушеше цигара, а Вигдис го наблюдаваше. Известният телевизионен водещ.

— Да не би да е признал?

— Въпрос на време — каза Балдур. — Неидентифицираните пръстови отпечатъци във вилата се оказаха негови. В момента правят анализ на дрехите и обувките му. Версията му засега е, че е бил във вилата преди Стив Джъб да се появи. Джъб е пристигнал там към седем и половина, а съседите ги е нямало цял следобед, така че е възможно никой да не е отбелязал идването на Томас. Ако мислиш, че Джъб лъже, трябва да го видиш този! Версията му е пълна измишльотина. Ще го пречупим.

— Вече знаем, че Лорънс Фелдман и Стив Джъб са искали да купят пръстена от Агнар. Това не променя ли нещата, според теб?

— Не — каза Балдур. — А сега ме чака работа.

Магнъс се върна на бюрото си силно потиснат. Това, което го тормозеше беше, че може би Балдур е прав, а той — не. Балдур беше добро ченге и се доверяваше на интуицията си, но същото важеше и за Магнъс. Ето защо щеше да е особено неприятно, ако предчувствията на Балдур се окажеха верни, а на Магнъс — не.

Знаеше, че трябва да запази спокойствие, да не действа по презумпция и да остави разследването да следва собствения си ход в зависимост от наличните улики. Проблемът беше, че колкото повече се вторачваше в сделката със сагата и пръстена, толкова по-тъмна му се струваше тя. И толкова по-високи ставаха залозите за всички, замесени в нея.

Реално погледнато, Томас бе имал възможност да извърши убийството, но засега не знаеха с какъв мотив. Исилдур и Гимли, както те сами се наричаха, имаха мотиви, колкото щеш.

Столът срещу Магнъс бе празен — Арни още пътуваше. Магнъс се обади на мобилния му телефон и му остави гласово съобщение, че Исилдур е в Рейкявик и е време Арни да се връща.

Горкият.

Магнъс включи компютъра и провери електронната си поща. Беше пристигнал имейл от старши лейтенант Уилямс — доста дълъг по неговите стандарти.

Уилямс се извиняваше, че не е успял да предпази Колби. Твърдеше, че пред дома ѝ цяла нощ е имало патрулна кола, но никой нищо не е видял. От самата Колби нямаше и следа. Бе казала на шефа и на родителите си, че заминава за известно време.

В отдел „Убийства“ на бостънската полиция разни хора разпитвали за Магнъс. Задавали въпроси, замаскирани като клюки. Хора — приятели на Лийнахан, приятели на приятели на Сото. Уилямс беше сигурен, че бандата на Сото е по петите на Магнъс.

Хлапето, което Магнъс простреля, беше умряло. Следствието по престрелката щеше да започне след делото срещу Лийнахан.

Но голямата новина беше свързана със самото дело. На съдията най-накрая му бе писнало от протакането на адвокатите от защитата. Той бе отказал молбата им за преглед на хилядите имейли, изпратени от полицейската централа през последните месеци. Това, в комбинация с изненадващото прекратяване на едно друго криминално дело, освобождаваше графика на съдията и означаваше, че делото срещу Лийнахан може да започне още следващата седмица. Щяха да призоват Магнъс като свидетел възможно най-скоро: ФБР се надяваше, че щом Магнъс даде показания, Лийнахан ще проговори. Федералните щяха да изпратят детайли относно полета на Магнъс към Бостън. Още не се знаеше на кое летище ще кацне, но нямаше да е Логан. Агентите щяха да го посрещнат и да го откарат на сигурно място.

Магнъс отговори, че с радост би се прибрал вкъщи. И това беше вярно. Имаше чувството, че с нищо не помага на исландската полиция. А според Балдур, дори ѝ пречеше.

Помисли си за Колби и се усмихна. Браво на нея! Ако бостънската полиция не можеше да я намери, толкова по-добре. Беше решила да се покрие и бе успяла.

Прати ѝ един кратък имейл: да му пише как я кара, ако има възможност. Само на това можеше да се надява.

Мислите му се върнаха към случая. Не му се искаше да го зареже и да остави Балдур сам да се оправя.

Ако Магнъс беше прав, а Балдур — не, значи всичко се въртеше около сагата и пръстена. Особено пръстена. Нямаше никакво значение дали това наистина е пръстен, изкован от джудже, което ловяло риба във формата на щука преди две хиляди години. Това не беше важно. Важното беше, че Агнар е мислел, че знае къде е пръстенът, а Фелдман го е искал повече от всичко друго.

Къде беше пръстенът тогава?

Както бе казал на Арни, Агнар едва ли бе успял да намери убедителен фалшификат на хилядолетен пръстен за два-три дена. Това означаваше, че или пръстенът е у някой друг, например у Ингилейф, или Агнар е разбрал къде е скрит.

Магнъс се съмняваше, че пръстенът е у Ингилейф. Или по-скоро не му се искаше да е у нея, но знаеше, че не бива да изключва това като възможност.

Освен ако пръстенът не беше взет от някой друг. Но кой, Магнъс не знаеше.

Ами ако Агнар беше разбрал къде е скрит? Магнъс бе чел Сагата за Гаукур: в нея нямаше достатъчно указания, за да се намери пръстенът. Но Агнар беше експерт по средновековна исландска литература. Със сигурност е знаел десетки народни сказания и легенди, които да го упътят.

Тогава се сети за едно от местата, вписани в тефтера за срещи на Агнар: Хруни. Не Флудир, а Хруни. Вигдис бе разпитала тамошния пастор, за когото Петур му бе разказал, приятелят на доктор Асгримур. Магнъс си припомни доклада й: пасторът нямал нищо за казване.

Магнъс трябваше да отиде до Хруни. Но първо искаше да говори с Ингилейф, за да разбере нещо повече за пръстена и пастора.

Пък и да, искаше да я види.

Разходи се до галерията и пристигна точно преди да затворят, но Ингилейф не беше там. Колежката ѝ — красива чернокоса жена — му каза, че Ингилейф сигурно работи вкъщи. Магнъс имаше домашния ѝ адрес от първата им среща и за десетина минути стигна дотам пеша.

Първата ѝ реакция, когато го видя на вратата, сякаш беше радост; усмивката ѝ беше широка и приветлива, но след малко се охлади от някакво съмнение. Все пак го покани да влезе.

— Как е животът в Исландия? — попита тя. — Запозна ли се с някое хубаво момиче?

— Още не.

— Обиждаш ме!

— С изключение на тук присъстващите, разбира се.

— Разбира се. Сядай.

Магнъс седна на една хромирана табуретка и прие поканата за чаша вино. На стената бе облегнато едно виолончело, което сякаш запълваше цялата стаичка. Магнъс си помисли, че в апартамент с такива размери, по-добре да свириш на цигулка. Или на пиколо.

— Не знаех, че ви дават да пиете по време на работа — каза Ингилейф и му подаде чашата.

— Не съм сигурен, че съм тук по работа — каза Магнъс.

— Нима? — каза Ингилейф и повдигна вежди. — Значи просто на гости?

— Ами, не дойдох за официален разпит — отговори Магнъс. — Искам да ми помогнеш.

— Аз мислех, че това правя — каза Ингилейф. — Че помагам на полицията с разследването. Но признавам, че не го правя от самото начало.

— Искам да си поговорим за пръстена. Трябва да разбера къде е, кой го пази.

— Нямам представа, вече ти казах. Скрит е в някоя пещера из исландските пущинаци.

— Агнар е мислел, че го е открил — каза Магнъс. — Или поне, че знае къде е. И не искал да продаде на Лорънс Фелдман само сагата, а и пръстена.

Магнъс ѝ разказа за съобщението, което Стив Джъб пратил на Фелдман в нощта на убийството, както и за убеждението на Фелдман, че Агнар знае къде е пръстенът.

— Значи някой го е взел?

— Възможно е — каза Магнъс.

— Кой?

— Най-логично е да си ти.

Ингилейф избухна:

— Е! Нали каза, че искаш помощ! Ако пръстенът беше у мен, щях да ти кажа! Отначало те излъгах, да, но сега вече съм се отказала от сагата и проклетия пръстен! Ако не ми вярваш, арестувай ме и ме разпитай. Или ме изтезавай, нали си американец! Не ти ли се иска да ме подложиш на сухо удавяне!?

Магнъс се сепна от злъчния ѝ отговор.

— Да, живял съм в Америка известно време. Но няма да те изтезавам. Всъщност, само ще те питам: знаеш ли къде е пръстенът?

— Не — каза Ингилейф. — Вярваш ли ми?

— Да — отвърна Магнъс. Той знаеше, че един професионален детектив би продължил да я подозира, но пък един професионален детектив нямаше да пие вино в къщата ѝ. Беше се отказал от професионализма, поне докато е в Исландия. Просто искаше да разбере кой е убил Агнар.

Ингилейф се поуспокои.

— Извинявай за това със сухото удавяне.

— Ще ми помогнеш ли?

— Да.

— Брат ти ми каза че баща ви е споделял всичко с местния пастор. Че двамата развивали теории къде може да е пръстенът. Какво можеш да ми кажеш за този пастор?

— Тогава нямах никаква представа, че дядо е намерил пръстена. Знаех само, че татко планира походи из местността с пастора да го търсят. Какво да ти кажа за отец Хакон? — Ингилейф замълча, събирайки мислите си. — Той е особняк. В Исландия е пълно с ексцентрични свещеници, но той е най-странният от всички. Много мои приятели се страхуваха от него. Хем ги плашеше, хем с нещо ги привличаше. Въздействаше на психиката им.

— Но не и на твоята?

— Не. С мен винаги се е държал нормално. Заради баща ми. Умен е, смята се за интелектуалец. Интересува се от живота на Саймундур Мъдрия — онзи, дето постоянно надхитрял дявола, нали се сещаш? И разбира се знае всичко, свързано с легендата за „Хрунския танц“.

— Виждала ли си го наскоро?

— В края на миналата година, когато прочете молитва на погребението на мама. Всъщност, много добре се справи. Определено е човек с присъствие. — Ингилейф допи чашата си. — Искаш ли още вино?

Магнъс кимна. Тя отиде до хладилника и напълни чашите.

— Тази седмица, след случката с Агнар, се замислих за смъртта на татко. Знам, че сега разследваш убийството на Агнар, но се чудя дали знам цялата истина за баща си.

— Разкажи ми.

— Татко и пасторът заминаха на двудневна експедиция до хълмовете от западната страна на река Тьорса. Там е голям пущинак и по това време още имаше сняг по земята. Така и не разбрах къде точно са отишли — най-вероятно до някоя пещера, или канара с формата на куче.

Ингилейф отпи от виното си.

— На втория ден, докато се връщали, изведнъж се разразила снежна виелица. В прогнозата за времето бяха казали за нея, но пък предният ден беше ясен и слънчев, така че бурята изненада всички. Загубили пътя на едно бърдо и татко паднал от петнайсет метра върху камъните долу. Пасторът слязъл при него. Помислил, че татко е много зле, но все още е жив. Втурнал се да търси помощ, но се загубил във виелицата. След шест часа стигнал до една овцеферма и извикал стопанина. Но докато се доберат до скалите, татко бил издъхнал: фрактура на черепа и счупен врат. Всъщност, казват, че най-вероятно е умрял още при самото падане.

— Съжалявам — каза Магнъс. — Баща ми умря, когато бях на двайсет години. Тежко е.

Ингилейф тъжно се усмихна.

— Тежко е, да. И дори да си мислиш, че си се преборил с това, тежкото никога не свършва. Особено когато се случи нещо такова.

— Мислиш ли, че го е бутнал?

— Отец Хакон ли? Да са намерили пръстена заедно и после пасторът да е бутнал баща ми, за да го вземе, така ли?

Магнъс сви рамене.

— Например. Как ти звучи това?

— Не знам — каза Ингилейф. — Пасторът и татко бяха добри приятели. Баща ми имаше много приятели. Отнасяше се добре с хората. За разлика от пастора. Според мен татко беше единственият му истински приятел. След смъртта на баща ми, пасторът се затвори в себе си и стана още по-странен. Две години след това, жена му го напусна. Никой не й се разсърди.

— Или това е била реакцията на човек, току-що убил най-добрия си приятел — каза Магнъс. — Утре ще ида да говоря с този пастор.

— Може ли и аз да дойда? — попита Ингилейф.

Магнъс повдигна вежди.

— Как да ти обясня… — започна Ингилейф. — Трябва да разбера какво наистина се е случило с татко. С годините се опитвах да забравя за тази трагедия, но твърде много въпроси останаха без отговор. Убийството на Агнар ме върна към тях. И просто трябва да стигна до тези отговори, ако искам да живея нормално. Разбираш ли ме?

— О, разбирам, да — каза Магнъс. — Повярвай ми, разбирам те напълно. Понякога си мисля, че всеки божи ден подсъзнателно се опитвам да намеря тези отговори, само че за моя баща.

Замисли се за молбата ѝ. Със сигурност не бе прието да водиш един свидетел при друг, само за да задоволиш любопитството му.

— Да — каза Магнъс с усмивка. — Може да дойдеш с мен.

Ингилейф отвърна на усмивката му. Настъпи мълчание, което хем беше неловко, хем не беше.

— Разкажи ми за баща си — каза Ингилейф.

Магнъс отпи от виното си. Погледна жената пред себе си: сивите ѝ очи вече не бяха студени. Това не беше по правилника. Но той ѝ разказа. За ранните си детски години, за развода на родителите си и преселването в Америка. За мащехата, за убийството на бащата, за неуспешните си опити да намери извършителя. А накрая и за новооткритата изневяра на баща му.

Говориха повече от час, може би два. Говориха много за Магнъс, а после — за Ингилейф. Изпиха бутилката вино и отвориха нова.

По някое време Магнъс се надигна да си ходи.

— Значи утре ще дойдеш с мен до Хруни да говорим с пастора?

— С удоволствие — отвърна Ингилейф с усмивка.

— Чудесно — каза Магнъс и си облече палтото. Но изведнъж замръзна. — Чакай малко!

— Какво?

— Този пастор, отец Хакон, той има ли син?

— Да. В интерес на истината, тази сутрин го видях. Той ми е стар приятел.

— Как се казва?

— Томас. Томас Хаконарссон. Води едно телевизионно предаване. Много е известен, трябва да го знаеш.

— Да — каза Магнъс. — Познаваме се.

Улицата му се стори много студена и влажна след топлия уют в апартамента на Ингилейф. Пръскаше ситен дъжд и вятърът навяваше капките в лицето на Магнъс.

Редно беше да се прибере, но Ингилейф живееше много близо до Гранд Рок.

Само за една бира.

Докато вървеше по плетеницата от улички към бара, Магнъс извади мобилния си телефон. Трябваше да се обади на Балдур и да му каже, че мъжът, когото бяха арестували, е син на пастора, който бе ходил на експедиции в търсене на пръстена с доктора преди седемнайсет години.

Магнъс нямаше домашния телефон на Балдур, нито мобилния му номер. Но можеше да го вземе от участъка.

Майната му. Магнъс прибра телефона обратно в джоба си. Балдур изобщо нямаше да се трогне от тази информация. Всъщност, нямаше да направи нищо с нея. Магнъс щеше да му каже на следващия ден, след като бе говорил с отец Хакон.

Телефонът му иззвъня. Арни.

— Точно пристигнах в Сан Франсиско — каза той. — Получих съобщението ти. — Разочарованието в гласа му се чуваше ясно през хилядите километри, които ги деляха.

— Съжалявам, че стана така, Арни. Тази сутрин видях Исилдур в хотел Борг.

— Каза ли ти нещо полезно?

— Да. Не че на твоя шеф му пука де.

— Защо? Какво става?

— Вече си имаме нов заподозрян. Казва се Томас Хаконарссон.

— Водещият на „Острие“!?

— Същият.

Арни подсвирна в слушалката.

— И какво да правя сега?

— Най-добре да се прибираш. Самолетът ти сигурно ще зареди и ще тръгне обратно за Ню Йорк. Опитай да си запазиш място на него.

— Ех значи! — каза Арни. — Чувствам се сякаш пътувам от сто години. Не мога да тръгна веднага, тялото ми няма да понесе още един такъв курс.

„Голямо си мрънкало!“, помисли си Магнъс. Но после съжали новия си партньор.

— Можеш и да отидеш в някой хотел и да чуеш съобщението ми утре сутринта.

— Добра идея! Така ще направя. Благодаря, Магнус.

— Няма защо.

— Магнус?

— Да?

— Само така! Не се отказвай! Ще го пипнеш!

— Лека нощ, Арни.

Магнъс затвори и се замисли за последните думи на Арни. Радваше се, че се прибира у дома, но не обичаше да се отказва. Не можеше да си представи, че ще напусне Исландия, без да намери убиеца на Агнар. Честно казано, не му се искаше Балдур да разреши случая. Арни беше прав: не биваше да се отказва. Нямаше търпение да замине за Хруни с Ингилейф на следващия ден. Може би щяха да разберат нещо и за смъртта на нейния баща.

Имаше толкова много неизвестни. Пряко волята си, Магнъс отново се замисли за смъртта на баща си.

Спря се пред Гранд Рок и се насочи към светлината, излизаща от бара. Веселите приказки и звънът на чаши се бяха разпрострели и на тротоара пред бара.

Магнъс влезе.

Магнъс беше приклещен. Вече бе гръмнал трима от лошите, но някъде наоколо се криеха поне още двама. Беше въоръжен с пушка Ремингтън и револвер Магнум. На доковете беше тъмно. Зад гърба му нещо изшумоля.

Обърна се, видя пистолет, насочен към него иззад една боклукчийска кофа и стреля два пъти с пушката. Мъртва фигура се строполи на асфалта. Други две фигури му изскочиха в гръб. Той застреля едната и в долния десен ъгъл на екрана се появи съобщение: „Раниха те в рамото“. Трябваше да остави пушката. Появи се ухиленото лице на една отрепка, а след това и дулото на автомат. „Зарадвай ме!“, каза мъжът и екранът проблесна в оранжево, а после потъмня.

Край на играта.

Джони Ю изруга и се отдръпна от компютъра. Беше играл с героя си Магнъс пет часа без прекъсване. „Копс лайф“ беше любимата му игра, а героят му винаги се казваше Магнъс, защото Джони се възхищаваше от него.

Джони се чудеше дали да не се гмурне на дълбокото и да кандидатства за работа в полицията. Със сигурност беше достатъчно умен. Също така смяташе, че работи добре под напрежение. Не беше някоя бабанка, но ако си въоръжен както трябва, какво ти пука?

На домофона се позвъни. Той погледна часовника си: минаваше полунощ. Изведнъж осъзна колко е гладен. Бе поръчал пицата преди четирийсет и пет минути, макар че благодарение на играта му се струваше, че са били десет.

Пусна човека да влезе с копчето на домофона, а после отключи и апартамента си.

Вратата се отвори с шут и Джони изведнъж се оказа притиснат до стената, с револвер, натикан в гърлото. Едно смугло лице със студени очи го гледаше иззад оръжието. Очите на Джони се опитаха да се кръстосат върху дулото в устата му.

— Виж сега, Джони, има един въпрос за теб, — каза мъжът.

Джони се опита да каже нещо, но не успя. Не знаеше дали от страх, или от метала, притискащ езика му.

Мъжът издърпа револвера, но не го свали.

Джони пак се опита да заговори. Не стана. Значи беше от страх.

— Какво викаш?

Този път Джони успя да навърже няколко думи.

— Какъв е въпросът?

— Да си работил с едно ченге на име Магнъс Джонсън?

Джони закима енергично.

— Искал е да му намериш някакъв адрес в Калифорния, нали?

Джони пак закима.

— Искаш ли сега да ми го напишеш? — Мъжът се огледа из стаята. Беше висок, слаб с гладко лице и студени кафяви очи. Очи, които се спряха върху лист и химикалка. — Ей тук.

— Трябва да проверя в компютъра — каза Джони.

— Давай. А пък аз ще те гледам да не драснеш някое писъмце на приятел.

С револвер, насочен към тила му, Джони отиде до бюрото си и седна пред компютъра. Стегна задник в отчаян опит да не се изтърве. Също така му се пикаеше.

За по-малко от минута намери адреса на Лорънс Фелдман. Записа го: ръцете му трепереха толкова силно, че успя от втори опит и пак не се получи четливо.

— Джонсън каза ли къде е? — попита мъжът.

— Не — каза Джони, извъртайки ококорени очи към него. — Не сме говорили. Само ми прати един имейл.

— Откъде го е пратил?

— Не знам.

— От Швеция ли?

— Не знам.

— Ами провери де! — дулото се заби в тила на Джони.

Джони отвори папката със стари имейли в пощата си и намери този от Магнъс. В интерес на истината, изобщо не беше погледнал адреса. Името на домейна беше „Irh.is“. Къде беше това, по дяволите? Коя страна започваше с „IS“?

— Да не е в Исландия?

— Ти кажи!

— Добре, добре, ще проверя. — Джони набързо провери и видя, че наистина става дума за Исландия. И по-точно: исландската полиция.

— Исландия не е Швеция, нали?

— Не — каза Джони.

— А близо ли е до Швеция?

— Не много. Все са скандинавски страни, но Исландия е в средата на Атлантическия океан, на хиляда километра от Швеция, ако не и повече.

— Добре, ясно. — Мъжът с револвера взе листчето с адреса и тръгна заднешком към вратата. — Ти обаче не разбираш от майтап.

С тези думи, мъжът направи нещо много странно. Погледна Джони Ю право в очите, опря револвера в слепоочието си и се усмихна.

После дръпна спусъка.

Глава 25

Пасторът занесе вестника, който току-що бе купил от Флудир, в кабинета си. На пета страница имаше кратка статия за разследването по убийството на Агнар. Явно не бяха напреднали много, откакто арестуваха англичанина. Пасторът се усмихна, като се сети как бе смутил чернокожата полицайка. Но не биваше да злорадства. Полицията бе призовала всички, които са видели някого при езерото в първия ден на лятото, да дадат показания.

Това го притесняваше.

Почуди се дали да не звънне един телефон, но реши, че е най-добре да се скатава и да си мълчи. Нямаше причина полицията да идва пак. Но все пак трябваше да е подготвен за това.

Погледна към купчината книги на бюрото си и към тетрадката, отворена на страницата, докъдето бе стигнал предишната вечер. Трябваше да се върне към живота на Саймундур. Но не можеше да се отърве от неспокойството, което статията му причини. Трябваше да се успокои.

Остави вестника и огледа малката колекция от компактдискове на библиотеката. Избра един диск — Лед Цепелин 4 — пъхна го в гнездото и усили звука.

Усмихна се, когато се сети как преди петнайсет години се караше на сина си, задето слуша „дяволска музика“ и как самият той тайно си я пускаше, докато синът му бе на училище. Харесваше му. Беше някак подходяща. Пасторът затвори очи и остави музиката да го облее.

След няколко минути излезе от къщата и прекоси петдесетината метра до църквата. Тежки, натрапчиви акорди се лееха от къщата зад гърба му и се отразяваха в скалите наоколо.

Отвътре църквата беше светла и просторна. Слънчевата светлина влизаше свободно през неоцветените прозорци. Таванът бе боядисан в светлосиньо и украсен със златни звездички, стените бяха обковани в кремава ламперия, а пейките — розови. Амвонът и малкият електрически орган бяха от бял чам. Пасторът се насочи към олтара, покрит с червено кадифе. Зад него висеше „Тайната вечеря“.

В подобни сутрини вярващите казваха, че усещат божието присъствие в църквата. Но само пасторът знаеше какво всъщност се крие в нея.

Под кадифената си облицовка, олтарът представляваше стар чамов шкаф, в който се пазеха кръщелните свидетелства от последните няколко десетилетия. Пасторът бръкна под купа хартия и пръстите му напипаха познатата кръгла форма.

Пръстенът.

Извади го и го сложи на безименния пръст на дясната си ръка, където пасваше идеално. Пасторът имаше големи ръце — като млад беше добър волейболист — но пръстенът му ставаше. Бе изкован за воински пръсти.

И сега беше в ръцете на пастора на Хруни.

На сутрешното съвещание Балдур не обърна никакво внимание на Магнъс.

Събираше доказателства срещу Томас Хаконарссон. Никой не бе видял Томас да се прибира във вечерта на убийството — нито към шест часа, както самият той твърдеше, нито по-късно. По маратонките, които Томас бе носил, нямаше почти никакви видими следи от кал, но тя може би се бе отмила в събота, когато дъждът бе хванал Томас навън. Лаборантите щяха да анализират маратонките по-подробно и да сравнят чорапите му с власинките, открити в лятната къща.

Томас бе поискал адвокат и се придържаше към първоначалната си версия, отказвайки да признае, че не звучи убедително.

По време на цялото съвещание Балдур нито веднъж не погледна към Магнъс, не поиска мнението му и не му възложи никакви задачи. И всичко това пред очите на Торкел Холм.

Майната му на Балдур!

Магнъс го болеше глава. Миналата нощ не успя да изпие само една бира в Гранд Рок. Но поне не прекали с ликьорчетата. Чувството в главата му беше по-скоро замаяност, отколкото истински махмурлук: достатъчно, че да го направи несговорчив.

Щеше да каже на Балдур за бащата на Томас, когато му дойдеше времето. Първо трябваше да говори със самия пастор.

Лорънс Фелдман седеше отзад в черния джип Мерцедес и наблюдаваше сградата на затвора пред себе си. Намираше се на паркинга на Литла Хрун. Сградата не беше лоша — бяла, функционална и опасана с два реда бодлива тел. Но пейзажът наоколо бе потискащ: равно, пусто поле, което се простираше чак до планинските вериги на север. На юг от затвора се полюшваше сивото туловище на Атлантическия океан. Поне до тази страна на прохода стигаше слънчева светлина.

Пътуването от Рейкявик, макар и кратко, беше много вълнуващо. Докато минаваха през полетата от лава и ниските облаци, Фелдман си представи, че е в Средната земя, може би на ръба на Мордор, домът на Саурон, Господарят на мрака. Нямаше нито трева, нито друга растителност. Или поне растителността, с която беше свикнал в Америка. Странни лишеи и мъхове в различни цветове се бяха вкопчили в камъка. Заснежени петна пълзяха по планинските баири и се губеха в облаците. А от другата страна на пътя земята бълваше струи пара.

Мордор. Където тегне мрак.

Голяма черна птица се спусна от небето и кацна върху оградата на няколко метра от колата. Отвори човка и изграчи обвинително. Килна глава на една страна и сякаш се загледа във Фелдман с едно око. Гарван. Проклетата птица му действаше на нервите.

Фелдман пожела да остане в колата, докато Кристиян Гилфассон, адвокатът, доведе Гимли от затвора. Нещата, които му наговори високият риж детектив за затвора, все още безпокояха Фелдман.

На изхода се появи един мъж. Беше едър, с дълга руса коса, брада и огромен гръден кош, облечен в син гащеризон и се насочи право към Мерцедеса. Сигурно беше от онези лишени овчари, за които Фелдман бе чувал. Исилдур се пресегна към копчето за заключване и му олекна, когато чу тихото изщракване на четирите врати. Човекът с гащеризона го забеляза в колата, махна му и се качи в един пикап Тойота.

Най-накрая на изхода се появи и слабата, костюмирана фигура на Кристиян. Придружаваше го едър мъж със син анцуг и голямо шкембе. Фелдман отключи вратата си и я отвори.

— Гимли!

Гимли се тръсна на задната седалка с въздишка.

— Здрасти — каза той.

Фелдман се поколеба. За първи път виждаше Гимли на живо, но имаше чувството, че го познава от години. Разчувства се. Наведе се неловко напред да го прегърне.

Гимли не помръдна.

— Леко, приятел! — каза той със силен йоркширски акцент.

Фелдман се дръпна.

— Как беше вътре? — попита той. — Много ли е гадно?

— Не е толкова зле. Добре хранят. Обаче телевизията тук за нищо не става.

— А другите затворници? Добре ли се отнасяха с теб?

— Не съм си говорил с тях — каза Гимли. — Кротувах си.

— Най-добре — каза Фелдман. Загледа Гимли, за да провери дали не го лъже. От друга страна, Фелдман можеше да го разбере, ако Гимли не искаше да обсъжда в подробности престоя си в затвора.

Гимли сякаш се притесни от погледа на Фелдман.

— Благодаря за помощта, Лорънс. За Кристиян, за всичко.

— Пак заповядай. И, моля те, наричай ме Исилдур. Аз ще ти викам Гимли.

Гимли се обърна към Исилдур, повдигна вежди и сви рамене.

— Хубаво. Нищо не съм им казал, да знаеш. Макар че сами бяха разбрали почти всичко. Знаят за сагата и пръстена, но не от мен.

— Естествено — каза Фелдман и веднага му стана гузно, че е изпял много повече на полицията и то под по-малко напрежение.

Кристиян запали колата и подкара обратно към Рейкявик. Фелдман изпита облекчение, че си тръгват от затвора. Погледна към съдружника си. Джъб се оказа по-едър, отколкото си го представяше: Фелдман очакваше някой по-нисък да носи името Гимли. Но този Гимли беше толкова корав, колкото и първообразът му от Средната земя. Добър партньор.

— Гимли, може би изтървахме Сагата за Гаукур, но още имаме шанс да намерим пръстена. Искаш ли да ми помогнеш?

— След всичко, което се случи? — попита Гимли.

— Ще те разбера, ако не искаш — каза Фелдман. — Но ако го открием, ще си го делим. Седемдесет и пет на двайсет и пет, какво ще кажеш?

— Как така ще го делим?

— Пръстенът ще стои при теб двайсет и пет процента от времето. Три месеца годишно.

Гимли се загледа през прозореца към кафявата пустош и кимна.

— Вече минах през такива перипетии… Няма да е зле поне нещо да намажа.

— Съгласен? — Фелдман протегна ръка.

Гимли я стисна.

— Откъде започваме?

— Агнар спомена ли нещо за скривалището на пръстена?

— Не. Но беше убеден, че може да го вземе. Сякаш знаеше къде е.

— Отлично. А при разпита полицаите питаха ли те конкретно за някого?

— Питаха, да. Били брат и сестра: Питър и Инги-нещо Асгримссон. Почти съм сигурен, че те са продавачите на сагата.

— Добре. Сега просто трябва да ги открием. Кристиян, можеш ли да ни помогнеш?

— Извинявай, не ви слушах — каза адвокатът.

— Трябва да намерим двама души. Можеш ли да ни помогнеш?

— Няма да е разумно. Ако се наложи да ви защитавам в съда, колкото по-малко знам, толкова по-добре.

— Ясно. А ще ни препоръчаш ли някой добър частен детектив? Някой, който да е склонен да поизкриви правилата, за да постигне резултат.

— Детективите, с които работим, не биха направили подобно нещо — каза Кристиян.

Фелдман свъси вежди.

— Тогава кого не би ни препоръчал? — попита Стив Джъб. — Кажи от кого да се пазим.

— Има един човек на име Аксел Бярнассон — каза Кристиян. — Известен е с това, че не зачита закона кой знае колко. От него бих се пазил. Името му е в указателя, на „А“ — тук се подреждаме по малко име.

Магнъс загуби доста време, докато си уреди служебна кола за пътуването до Хруни. Вече минаваше обед, когато той спря пред галерията, за да вземе Ингилейф. Пътят до Хруни беше по-малко от два часа, но трябваше да предвидят време за среща с пастора и да се върнат същата вечер.

Ингилейф беше облечена в дънки и анорак, а русата ѝ коса бе вързана на опашка. Изглеждаше добре. И сякаш се радваше да го види.

Излязоха от Рейкявик под сянката на голям, тъмен облак и минаха край предградията, бледосиви на тъмносивия фон. Нагоре към югозападния проход, лавата и облаците се сливаха в едно, но щом превалиха билото, пред тях изведнъж се разкри широка долина, озарена от слънцето. Долината бе осеяна с хълмчета и махали, и разделена на две от широка река, която стигаше до океана, минавайки през Селфос. Недалеч се виждаха струите дим, които избълваха комините на геотермалната електроцентрала. До нея бяха залепени зеленчукови парници, подгрявани от водата на гейзерите. Във въздуха се носеше лек мирис на сяра. Усещаше се дори в колата.

Черният облак над главите им беше окантен с тънка бяла ивица. Цветът на небето пред тях беше бледо, свършено синьо.

— Разкажи ми за Томас — каза Магнъс.

— Познавам го, откакто се помня — започна Ингилейф. — Заедно ходехме на училище във Флудир. Родителите му се разделиха, когато беше на четиринайсет години и той се премести да живее с майка си в Хела. Той е пълна противоположност на баща си: пада си шегаджия и е чаровник, макар никога да не ме е привличал. Много е умен. Но баща му беше вечно разочарован от него.

Ингилейф изчака Магнъс да вземе един особено остър завой и да се размине на косъм с камиона в насрещното.

— В Исландия караме от дясната страна — каза Ингилейф.

— Знам. И в щатите е така.

— Но ти явно предпочиташ средата на пътя.

Магнъс не обърна внимание на тази забележка. Владееше колата напълно.

— След университета, Томас се лута известно време — продължи Ингилейф. — После записа да учи журналистика и си направи собствено шоу — „Острие“. Идеален е за тази работа. Продуцентът, който го е забелязал, сигурно е гений.

— Кога стана това?

— Преди две години. Мисля, че малко си е повярвал. Томас винаги е обичал алкохола и дрогата, купоните му са много диви.

— Ти била ли си на негов купон?

— Ами, не. Напоследък не се виждаме много. С изключение на вчера. Покани ме на купон в събота.

— На твое място не бих си купил бална рокля специално за случая.

— Така е — каза Ингилейф. — При Томас се набляга на друго.

— Значи вчера се видяхте?

Ингилейф описа срещата си с Томас в кафе „Мока“ и загадъчните въпроси, които ѝ бе задал относно убийството на Агнар.

— Той как се разбира с баща си? — попита Магнъс.

— Вече не знам, но едно време бяха в класическите взаимоотношения между прекалено взискателен баща и син, който все се мъчи да му угоди, но никога не успява. Томас се опита да се опълчи срещу баща си: спря да учи, започна да прави купони и така нататък. Но така и не успя. Не можа да се отърве от бащиното неодобрение. Мисля, че това му тежи и до днес.

— Значи Томас би направил услуга на баща си? Голяма услуга?

— Като например да убие някого ли?

Магнъс сви рамене.

Ингилейф се замисли.

— Не знам — каза тя притеснено. — Не мога да си го представя. Не мога да си представя как изобщо някой би убил друг човек. Такива неща просто не се случват в Исландия.

— Случват се навсякъде — каза Магнъс. — Случило се е и тук, на Агнар.

Вече бяха слезли в долината и се движеха по правия път, който цепеше сред омачканите кафяви треви. През един-два километра се появяваше ферма или малка бяло-червена църква, кацнала на някое хълмче, обградена от собствено зелено пасище. Виждаха се пасящи овце, все още неостригани, но в долината най-много бяха конете: набити животни, малко по-едри от понита, повечето дорести.

— В Америка сигурно си кораво ченге с пистолет, като по телевизията, нали? — попита Ингилейф. — Сигурно преследваш лошите из града в някоя спортна кола?

— Ченгетата много се дразнят от телевизионните сериали. Изобщо не са реалистични — каза Магнъс. — Но да, имам пистолет. И градът е пълен с лоши хора, или поне аз все на тях попадам.

— Това потиска ли те, или те надъхва?

— Знам ли — каза Магнъс. Трудно беше да се обясни на цивилен какво е да си ченге. Не можеха да го разберат. Колби така и не го разбра.

— Извинявай — каза Ингилейф и се загледа през прозореца.

Продължиха в мълчание. Магнъс трябваше да признае, че Ингилейф се бе опитала да го разбере предишната вечер.

— В университета познавах едно момиче, Ерин. Пътуваше до Провидънс да работи с проблемни деца. Аз ходех с нея, отчасти за да подкрепя доброто ѝ дело, но най-вече защото я смятах за най-красивото момиче в университета и исках да я вкарам в леглото си.

— Много романтично!

— Да. Но тя наистина правеше добро. Разбираше децата. Момчетата точеха лиги по нея, момичетата също я смятаха за готина. Аз й помагах.

— Бас държа, че момичетата са смятали и теб за готин — каза Ингилейф с усмивка.

— Налитаха, но аз бях твърд — каза Магнъс.

— А какво стана с подлия ти план да преспиш с нея?

— Ходихме известно време — Магнъс се усмихна при този спомен. — Тя беше наистина добър човек. Един от най-добрите, които съм срещал, много по-добър от мен.

— Всеки път, когато видеше някое изтървано дете да продава дрога или да размахва нож, тя откриваше в него едно уплашено момченце, нагрубено и изоставено от родителите си и обществото.

— А ти?

— И аз се опитвах да гледам на нещата по този начин. Наистина опитах, но в моя свят има само добри и лоши. В такова дете аз можех да видя само лошото. Според моите разбирания, престъпниците контролираха квартала и покваряваха децата в него. Аз исках само да попреча на малката отрепка да развали нечий чужд живот. Както се срина моят, след като убиха баща ми.

— Затова ли стана ченге?

— Да. А тя стана учителка. — Магнъс се усмихна кисело. — И съм убеден, че тя е направила повече добро за хората, отколкото аз.

— Виждате ли се още?

— Не — каза Магнъс. — Веднъж й бях на гости в Чикаго, две години, след като завършихме. Дотогава вече бяхме станали много различни. Тя все още си беше красива.

— Аз съм по-скоро на твоето мнение — каза Ингилейф и се обърна към него. — За добрите и лошите.

— Сериозно?

— Това изненадва ли те?

— Ами, да. — Ерин определено не споделяше тези негови виждания. Нито пък Колби. Всички полицаи бяха неразбрани в това отношение, сякаш вършеха работа, с която никой не иска да се захване, която никой не признава за необходима.

— Е, да, ти си чел сагите. Исландските жени постоянно опяват на мъжете си да станат от леглото, да отмъстят в името на семейството и да се върнат вкъщи за обяд.

— Така е — каза Магнъс. — Винаги съм харесвал това у една жена. Особено в неделя сутрин.

Продължиха нататък смълчани. Минаха по конзолния мост над река Офлуса и през градчето Селфос.

— Колко смяташ да останеш в Исландия? — попита Ингилейф.

— Уж дойдох за няколко месеца, но се оказва, че май ще се прибирам следващата седмица, за да свидетелствам по едно дело.

— После ще се върнеш ли?

— Ако зависи от мен — не — каза Магнъс.

— О! Не ти ли харесва в Исландия? — Ингилейф звучеше обидена. И това беше нормално: най-лесният начин да засегнеш един исландец е да кажеш нещо против родината му.

— Харесва ми. Но и събужда неприятни спомени. А и работата ми в тукашната полиция не върви. Не се разбирам с шефа.

— В Бостън имаш ли си гадже? — попита Ингилейф.

— Не — каза Магнъс, мислейки за Колби. Тя вече бе в графата „бивши“. Искаше му се да попита Ингилейф защо му е задала този въпрос, но щеше да прозвучи тъпо. Може би просто от любопитство. Исландците задаваха въпросите ребром, когато нещо ги интересуваше.

— Виж! Ето я Хекла!

Ингилейф посочи напред към широката бяла планинска верига — най-известният вулкан в Исландия. Хекла нямаше формата на типичен вулкан, но пък беше много по-опасен от красивия си японски събрат, Фуджи. Хекла бе изригвал четири пъти за последните четирийсет години, през една цепнатина, която минаваше хоризонтално през планината. А на всеки двеста години имаше по едно мощно изригване. Като това от 1104-та, което заличило чифлика на Гаукур в Стьонг.

— Знаеш ли, в Бостън продават едни сладки рулца — каза Магнъс. — Викат им „хекли“, защото са точно със същата форма, като планината.

— А изригват ли ти в лицето на случайни интервали?

— Не ми се е случвало.

— Значи не са истински „хекли“. Трябва да ги правят малко по-опасни. — Ингилейф се усмихна. — Помня как гледах изригването на Хекла през 1991-ва. Бях на десетина години. От Флудир не се вижда добре, но имах приятел, който живееше на няколко километра южно оттам и имаше страхотна гледка. Беше невероятно. Случи се през януари, на тъмно. Вулканът се бе нажежил до червено, а в същото време над него се виждаше северното сияние. Никога няма да го забравя.

Ингилейф преглътна.

— Случи се в годината, преди татко да умре.

— Когато животът беше нормален?

— Точно така — съгласи се Ингилейф. — Когато животът беше нормален.

Вулканът ставаше все по-голям, докато се приближаваха към него, но когато завиха на север го изгубиха от поглед зад хълмовете по краищата на долината. Оставаха два километра до Флудир. Стигнаха до разклонение за Хруни и Магнъс пое по него. Пътят криволичеше няколко километра през хълмовете и стигаше до съседната долина. Бялата църквичка в Хруни се виждаше под скалните си пазители, а до нея имаше къща и някакви селскостопански постройки.

Спряха на празния чакълен паркинг пред църквата. Магнъс слезе от колата. На север се откриваше възхитителна гледка към ледниците в далечината. Над полето с крясъци се суетяха дъждосвирци. Иначе всичко бе тихо и спокойно.

Приближиха се към къщата на пастора. Беше голяма по исландските стандарти, бяла с червен покрив. Позвъниха на вратата. Никой не се обади. Но в гаража бе паркирано едно червено Сузуки.

— Хайде да проверим в църквата — предложи Ингилейф. — Той е пастор, все пак.

Докато прекосяваха древното гробище, Ингилейф кимна към редица по-нови надгробни камъни.

— Тук почива мама.

— Искаш ли да поостанеш? — попита Магнъс. — Ще те изчакам.

— Не — каза Ингилейф. — Не бива. — Усмихна се смутено на Магнъс. — Може да ти прозвучи глупаво, но не искам да я замесвам в тази история.

— Разбирам те — каза Магнъс.

Стигнаха до църквата и влязоха. Вътре бе топло и много красиво. Нямаше никой.

Докато се връщаха към колата, Магнъс зърна едно момче на около шестнайсет години, което се навърташе около плевнята. Извика го.

— Виждал ли си пастора?

— Сутринта го мярнах. — Момчето изглеждаше неспокойно. Магнъс реши да не му казва, че е от полицията, за да не го уплаши още повече.

— А знаеш ли къде може да е отишъл? Има ли друга кола?

Момчето забеляза Сузукито в гаража.

— Не. Може да е на разходка. Това му е навик. Излиза и го няма по цял ден.

— Благодаря — каза Магнъс. Погледна си часовника. Три и половина. Обърна се към Ингилейф. — Сега какво?

— Можеш да дойдеш до нашата къща в селото — каза тя. — Ще ти покажа писмата от Толкин до дядо. Също и бележките на татко за пръстена. Но едва ли ще са ти от полза.

— Добра идея — каза Магнъс. — Ще се върнем тук по-късно.

Глава 26

Аустурстрати беше само на една пресечка от хотел Борг. Исилдур се чувстваше на сигурно с двамата си придружители: едрият шофьор от Англия и сбръчканият бивш исландски полицай. Когато Гимли предложи парите на Аксел Бярнассон, той бе готов да зареже всичко, за да им помогне, макар че Гимли се съмняваше, че е имал нещо за зарязване. Аксел имаше къса сива коса, умни сини очи и почерняло и обветрено лице — приличаше по-скоро на рибар, отколкото на частен детектив. Не че Исилдур бе контактувал с частни детективи.

Явно познаваше града много добре. Веднага се сети кой е Петур Асгримссон и за броени минути провери дали галерията на Ингилейф е още на същия адрес. Върна се в хотел Борг само десетина минути по-късно.

Исилдур беше неспокоен, дори уплашен. Намираше се в чужда страна, а Исландия му беше много чужда. Бе станало убийство и може би убиецът в момента ходеше до него. Исилдур избягваше да мисли за това. Беше решил да не пита Гимли направо дали той е убил професора.

Но опасностите само допринасяха за вълнението. Нямаха големи шансове: вероятно полицията щеше да намери пръстена преди тях. Може би пръстенът беше фалшификат. Може би никой никога нямаше да го намери. Но имаше и шанс, макар и минимален, Исилдур да стане собственик на истинския пръстен, описан от Толкин и пренесен в Исландия преди хиляда години от съименника на Исилдур.

А това си беше яко. Не яко, ами направо супер.

Главният вход на Неон беше малка вратичка на самата улица, но Бярнассон ги прекара отзад. Стигнаха до открехната врата и няколко стека бира. Един младеж пренасяше каси с водка.

Бярнассон го спря и му излая нещо на исландски. Това беше странен език. Исилдур се почуди кой от елфските езици на Средната земя звучи по този начин. Сигурно никой: Куеня имаше финландски основи, а Синдарин беше производен на уелския. Може би исландският се е струвал прекалено лесен на Толкин, твърде скучен.

Момчето ги поведе надолу по стълбището, покрай големия дансинг, и ги въведе в малък офис. Там един висок мъж с обръсната глава водеше оживен разговор с червенокоса жена по дънки и тениска с надпис „Раздран чатал“.

— Давай — каза Бярнассон на Исилдур. — Със сигурност говори английски.

— Господин Асгримссон? — провери Исилдур.

Мъжът с бръснатата глава го погледна.

— Да? — нямаше дори намек за усмивка. Голият му череп блестеше заплашително.

— Казвам се Лорънс Фелдман, а това е съдружникът ми Стив Джъб.

— Какво искате? Ти не си ли в затвора? — каза Асгримссон.

— Стив е невинен — отвърна Исилдур. — Ченгетата най-накрая стигнаха до този извод.

— Ако искаш сагата, полицията я взе. А когато я анализират, няма никакъв шанс да ти я продам.

Асгримссон беше агресивен, но Исилдур не се огъна. Беше свикнал хората да се опитват да го юркат — хора, които подценяваха програмиста, от чиято работа зависеше техният успех.

— Това е тема за друг разговор. Сега искаме да говорим за пръстена. Пръстена на Исилдур. Или на Гаукур, ако предпочитате.

— Махайте се оттук! Веднага! — гласът на Асгримссон не търпеше възражение.

— Ще ви платим добре. Много добре — каза Исилдур.

— Виж какво, — каза Асгримссон с пламнал поглед, — един човек умря заради тъпата сага. Даже двама, ако броим и баща ми. Семейството ми я е пазило в тайна векове наред и това не е случайно. Ако зависеше от мен, никой нямаше да чуе за сагата. И точно ти си причината всичко да излезе наяве: вреш си носа навсякъде и само долари размахваш.

Петур пристъпи към Исилдур.

— И видя докъде се стигна. Професор Агнар Харалдссон е мъртъв! Не изпитваш ли никаква вина за това!? На твое място щях да се махна от Исландия и да отида да се гръмна някъде в Щатите!

— Господин Асгримссон…

— Вън! — изкрещя Петур и посочи към вратата. — Казах да се махате!

Пасторът се потеше на необичайно топлото слънце. Денят беше прекрасен и той беше извървял вече около седем километра. Намираше се в една висока долина, на която нямаше дори овце толкова рано през пролетта. От заснеженото било в единия край на долинката се спускаше малко поточе. Навсякъде около пастора се топеше сняг, капеше, течеше по камъните и изчезваше в земята. На оголените от сняг места тревата беше жълта, но покрай поточето вече избиваше млада зеленина. Пролет. Нова надежда за тази пустош.

Птичките пееха и цвърчаха на слънчевата светлина.

Пасторът пое дълбоко въздух. Спомни си как дойде за първи път в тази долина, още като млад пастор на Хруни — тогава бе почувствал, че Бог живее тук.

В този момент, пасторът пак повярва в това.

Левият склон на долината беше скалист. Пасторът свърна от пътеката, доколкото имаше такава, и тръгна през жълтата трева към канарите. Извади тетрадката си.

Трябваше да намери добро скривалище.

В обедните новини по радиото имаше обширен материал за арестуването на Томас, заподозрян в убийството на Агнар Харалдссон. Водеща новина — все пак Томас бе знаменитост. Веднага щом чу това, пасторът реши, че трябва да намери ново скривалище за пръстена.

Спря се и го огледа на безименния си пръст. Не изглеждаше на хиляда години. Това му е хубавото на златото — независимо колко е старо, ако го излъскаш добре, прилича на ново. Или поне по-ново.

Пръстенът беше поодраскан, но руническият надпис от вътрешната му страна не бе напълно заличен.

Пасторът си спомни как го бяха намерили с Асгримур в онази пещера. Не чак пещера, а по-скоро дупка в скалата. Това беше най-великият, най-значителният момент в живота му. Както и в живота на Асгримур, разбира се. Нищо, че беше един от последните за него.

Дупката като по чудо не бе затрупана от изригванията през последните хиляда години, дори от най-голямото, което бе затрупало имота на Гаукур. Но пръстенът си беше чудодеен.

Пасторът го слагаше и махаше вече двайсетина години. Обичаше го, боготвореше го. Понякога просто сядаше и се заглеждаше в него под звуците на Лед Цепелин или Дийп Пърпъл, и се дивеше на неговата история, на силата му. Андвари, Один, Хрейдмар, Фафнир, Сигурд, Бринхилд, Гуннар, Улф Ногорез, Трандил, Исилдур и Гаукур — всички те бяха притежавали пръстена. А сега той беше негов. На пастора в Хруни.

Изключително.

Но макар пръстенът да го караше да се чувства млад и силен всеки път когато го сложи, с течение на времето пасторът се разочарова от него. Той се смяташе за изключителен човек и мислеше, че пръстенът го е избрал, защото е добре запознат с дявола и Саймундур. Но въпреки всичките опити, които пасторът направи в кабинета си, нищо не се случи. Никаква тайна не се разкри пред него. Не се отвори пътят към мощта и вечната младост.

Но как да се отвори, като пасторът се бе изолирал в хълмовете на Хруни? Той бе приел за свой дълг да пази пръстена близо до Хекла, която беше само на четирийсет километра от дома му. Но за кого го пазеше? Винаги бе считал сина си за пройдоха: твърде повърхностен, за да използва пръстена. Но може би Томас все пак щеше да постигне нещо в живота си. Вече беше известен в Исландия. Нямаше голяма вероятност някой исландец да пробие и в чужбина, но може би Томас щеше да успее.

С помощта на пръстена.

Пасторът заопипва камънаците в опит да намери скривалище, подобно на това, в което бе намерил пръстена преди седемнайсет години. Трябваше много внимателно да запише къде го скрива, иначе пръстенът можеше да изчезне за още десет века.

А може би не биваше да го крие? Пръстенът не бе попаднал в ръцете му, за да изпадне отново в забвение. Той се опитваше да навлезе в живота на простосмъртните.

Той искаше да бъде открит.

Скривалището в олтара на църквата не беше най-доброто възможно. Екип надъхани полицаи или някой крадец можеха да го намерят там. Но пък беше подходящото скривалище.

Пасторът свали пръстена и го стисна в ръката си. Затвори очи и се помъчи да чуе какво му прошепва пръстенът.

Олтарът наистина беше най-подходящ.

Той се обърна и бързо закрачи обратно към Хруни. Погледна си часовника. С малко късмет щеше да се прибере преди да се стъмни.

Къщата на Ингилейф, или по-скоро на нейните родители, беше на брега на реката, която минаваше през Флудир — уредено селце с магазин, хотел, две училища, няколко административни сгради и множество геотермални парници. Ингилейф каза, че това е най-доброто място за фермерска дейност в Исландия. Но нямаше църква — най-близката беше на три километра, в Хруни.

Макар селцето да не се отличаваше с нищо особено, гледката беше прелестна. На запад лежеше долината на ледниковата река Хвита, където бе построена първата катедрала в Исландия, а на север бяха самите глетчери: плътни бели линии, пресичащи хоризонтално планинските върхове.

Хекла не се виждаше, скрит зад хълмовете на югозапад.

Къщата беше едноетажна и уютна, но достатъчно голяма за петчленно семейство. Магнъс и Ингилейф разхвърляха съдържанието на няколко кашона по пода в спалнята на майка ѝ. Сред вещите имаше и дузина писма от Толкин до Хьогни, дядото на Ингилейф, които бяха попаднали в ръцете на баща ѝ едва след смъртта на Хьогни. Ингилейф показа на Магнъс първо издание на „Задругата на пръстена“, първият том от „Властелинът на пръстените“. Магнъс разпозна почерка на надписа отвътре: На Хьогни Исилдарссон. За размяната на хубави истории. С благодарности и най-добри пожелания, Дж. Р. Р. Толкин, септември, 1954.

Разгледаха една папка с бележки и карти, изписани от ръката на доктор Асгримур. Това бяха неговите догадки къде може да е скрит пръстенът. Имаше и бележки и писма от Хакон, пастора. Бяха свързани с различни народни предания, които пасторът бе изследвал. Няколко пасажа разказваха историята на Гиссур и троловете от Бурфел — планина, намираща се близо до имота на Гаукур в Стьонг. Имаше и история за овчарка на име Торгерд, която пристанала на един елф.

— В Америка имате ли елфи? — попита Ингилейф.

— Не точно — каза Магнъс. — Имаме наркопласьори, сводници, мафиоти, корумпирани адвокати и банкери. Но елфи нямаме. Ако някой ден си имаме работа с елфи, вече знам къде да отида за помощ. Ще си направим обмен с исландската полиция.

— Значи не са ти разказвали елфски приказки като малък?

— Напротив. Особено докато живеех с баба и дядо в Исландия. Баща ми предпочиташе сагите пред историите за елфи и тролове. Веднъж обаче го питах за тях — Магнъс се усмихна на този спомен. — Бях на четиринайсет години. Излязохме на поход в планината. Това ми беше най-любимо — походите с татко. Брат ми не пожела да дойде и тръгнахме само двамата. Цяла седмица си говорихме само на исландски. За какво ли не… Спомням си точно къде бяхме — на брега на езерото Ракет. Хапвахме сандвичи, седнали върху един камък, който приличаше на трол. Татко ми каза, че исландците са способни да напишат един куп приказки, посветени на подобен камък. Тогава го попитах дали вярва в елфите.

— И какво отговори?

— Избягна въпроса ми. Но аз се заинатих. Той беше математик, цял живот се бе занимавал с доказателства, но за съществуването на елфите нямаше такова. После ми изнесе лекция как не може да се докаже, че има елфи, но не може да се докаже и че няма. Следователно, науката не може да отговори на този въпрос. Каза ми, че въпреки че не вярва в елфи, той се чувства прекалено свързан с Исландия, за да отрече тяхното съществуване. Каза, че ако аз се преместя да живея тук, ще разбера какво има предвид.

— Е, сега живееш в Исландия. Вярваш ли, че има елфи?

Магнъс се засмя.

— Не. А ти?

— Баба ми ги виждаше постоянно — каза Ингилейф. — Все се навъртали покрай една скала в чифлика, където е родена мама. Всъщност, в нощта преди майка ми да се роди, баба ми била навестена от една елфка. Смятали да кръстят майка ми Богилдур, но елфката казала, че ако баба не кръсти дъщеря си Линей, бебето скоро ще умре. И така кръстили майка ми Линей.

— По-добре от Богилдур — каза Магнъс. — Елфката е имала вкус.

— Ето, виж — Ингилейф посочи една карта, изписана с бележки и стрелки. — Тук са отивали през уикенда, когато татко умря. — На картата бе отбелязана пещера до един извор на десетина километра от изоставената викингска ферма в Стьонг.

Телефонът на Ингилейф иззвъня. Когато тя отговори, отсреща се чу развълнуван мъжки глас, но Магнъс не успя да го разпознае.

— Брат ми се обади — каза Ингилейф, когато затвори. — Двамата чужденци, които искаха да купят сагата, се появили в Неон. Американец и англичанин. Разпитвали за пръстена, но Петур ги отсвирил.

— Предполагах, че ще проявят малко такт и ще ви оставят на мира.

— И Петур на това се надяваше — каза Ингилейф. — Забрани ми да им казвам каквото и да било.

— Ти ще говориш ли с тях?

— Не. И няма да купят сагата на никаква цена, ако изобщо мога да я продам. Петур няма да отстъпи и аз съм съгласна с него. — Ингилейф погледна часовника си. — Стана почти седем. Пасторът трябва да се е прибрал. Хайде да проверим.

Върнаха се в Хруни, но когато звъннаха на вратата, никой не им отвори. Колата на пастора все още беше в гаража. Огледаха околните хълмове с надеждата да видят самотна ходеща фигура. Ниското слънце грееше с мека, чиста светлина, която сякаш подчертаваше всеки детайл от пейзажа и подпалваше снега по далечните била в розови пламъци. В далечината кръжаха два гарвана, а вятърът носеше граченето им над долината. Но никъде нямаше и следа от човешко същество.

— Кога се стъмва? — попита Магнъс. — Към девет и половина?

— Не знам, каза Ингилейф. — Там някъде. Денят вече расте.

— Гладна ли си?

Ингилейф кимна.

— Знам къде ще ни нахранят в селото.

— Хайде, тогава. След това пак ще се върнем.

— А после към Рейкявик, така ли?

Магнъс кимна.

— Може — каза Ингилейф. — А може и… — тя се усмихна. Сивите ѝ очи заиграха под русия бретон. Изглеждаше възхитително.

— Какво?

— Може и да се видим с пастора утре сутринта.

Магнъс се събуди рязко. Потеше се. За момент не успя да се сети къде е. Огледа се из стаята — непознат прозорец и тънки завеси, озарени от луната.

Една ръка докосна неговата.

Обърна се и видя жената в леглото до него — Ингилейф.

— Какво има, Магнус?

— Сънувах нещо.

— Нещо лошо ли?

— Мхм.

— Разкажи ми.

— Не, няма нужда.

— Магнус, искам да знам какви кошмари сънуваш — Ингилейф се подпря на лакти. Гърдите ѝ бяха красиви сенки на слабата лунна светлина. Магнъс видя загрижената полуусмивка на лицето ѝ. Тя докосна бузата му.

И той ѝ разказа. За кошмарите със супермаркета, О’Мали, наркодилъра; за малката уличка, кофите за боклук, плешивия дебелак и хлапето, което бе издъхнало.

Тя го изслуша внимателно.

— Често ли ти се присънват тези неща?

— Не — каза Магнъс. — Поне доскоро. Но след втората престрелка…

— Но тези мъже са се опитали да те убият, нали?

— О, да. За това нямам никакви угризения — каза Магнъс. — Поне докато съм буден. — Той удари с юмрук по леглото. — Това е пълна безсмислица. Не знам защо се връзвам толкова.

— Защото си извършил убийство — каза Ингилейф. — Наложило се е да го направиш, нямал си друг избор, но все пак съвестта те гризе. Ако не беше така, ти нямаше да си човек. А ти си човек, нищо че се мислиш за голямо кораво ченге. В противен случай не бих те харесвала.

Тя сложи глава върху гърдите му. Той я придърпа плътно към себе си.

Целунаха се.

Той се раздвижи.

След това, тя веднага заспа. Но Магнъс не успя. Лежеше неподвижно по гръб, вторачен в тавана.

Ингилейф бе права за сънищата, разбира се. Той трябваше да ги очаква, да ги приеме. Тази идея го унесе.

Но изведнъж се сети за Колби, която се криеше бог знае къде, за да спаси живота си. Не трябваше ли да се чувства виновен и за това?

Погледна към Ингилейф. Очите ѝ бяха затворени; дишаше леко и равномерно. Дори в сумрака на стаята, Магнъс можеше да различи белега на веждата ѝ.

Колби бе категорична, че няма шанс да спасят връзката. Всъщност, една нощ с красива исландка беше съвсем логичен начин за Магнъс да си оправи вкуса. Много по-добре, отколкото да се напие и да нощува в ареста. Проблемът беше, че като погледнеше към Ингилейф, той изобщо нямаше чувството, че става дума само за една нощ. Харесваше я. Много я харесваше.

И по някаква глупава причина, това го караше да се чувства сякаш е предал Колби.

След Хруни бяха отишли в единствения хотел във Флудир. Оказа се, че там готвят отлично. Вечеряха без да бързат и гледаха как долината в краката им изчезва в мрака. След това се бяха прибрали пеша до къщата на Ингилейф, следвайки рекичката, която минаваше през селото. Вечерта им завърши в детската стая на Ингилейф.

Магнъс се усмихна, като се сети.

Твърде много се вживяваше. Беше в Исландия по-малко от седмица, а вече започваше да разбира, че исландците имат по-спокойно отношение към секса, отколкото той. Той беше просто поредният… как се казваше? Художникът, приятелят на Ингилейф? Да, тя го харесваше, но по същия начин, както харесваше киселото мляко и сладоледа. А може би по-малко.

Магнъс трябваше да внимава. Да спиш със свидетел беше пълно табу в Америка и нещо му подсказваше, че Балдур няма да се зарадва, ако разбере. А и беше ли напълно сигурен, че тя е невинна?

Разбира се, че беше.

Но детективът в него му подсказваше нещо друго.

Глава 27

Този път пасторът на Хруни си беше вкъщи.

Появи се на вратата — огромен мъж с голяма рошава брада и гъсти черни вежди, които се свъсиха, когато пасторът видя Магнъс. Изражението му обаче коренно се промени, щом погледна с кого е дошъл той.

— Ингилейф!? Боже мой! Не съм те виждал, откак погребахме бедната ти майка! Как си, дете мое? — гласът на пастора беше приятен, звучен баритон.

— Много съм добре — отговори тя.

— На какво дължа това удоволствие?

Магнъс се обади:

— Казвам се Магнус Рагнарссон и работя с полицията в Рейкявик. Бих искал да ти задам няколко въпроса. Може ли да влезем?

Черните вежди отново се сключиха.

— Да, очаквах да пратят някого — каза пасторът. — Е, ще трябва да ви поканя, няма как.

Магнъс и Ингилейф се събуха и последваха пастора през коридора, който ухаеше на прясно сварено кафе. Въведе ги в кабинет, отрупан с книги. Освен бюро, в стаята имаше диван и кресло с изтъркана тапицерия. Ингилейф и Магнъс седнаха един до друг на дивана, а Хакон се настани в креслото. Магнъс с изненада забеляза колекция от дискове, сред които албуми на Пинк Флойд, Блек Сабат и Лед Цепелин.

Никой обаче не донесе кафе. А това се смяташе за неучтиво в Исландия. Бе прието да предложиш на гостите си сладки с кафе, особено ако джезвето беше на огъня.

Хакон се обърна към Ингилейф:

— Признавам, че очаквах полицията да дойде пак, но не разбирам защо ти си тук.

— Ингилейф иска да разбере нещо повече за смъртта на баща си — каза Магнъс.

— А, ясно. Нормално е да имаш въпроси, ти беше много малка, когато се случи тази трагедия. Но все пак не разбирам защо реши да ги зададеш сега. И то в присъствието на полицай.

— Знаеш ли, че синът ти е в ареста? — попита Магнъс.

— Да, чух по радиото. Но сте се объркали, младежо. Това е огромна грешка — дълбоките му очи проблеснаха към Магнъс. Пасторът беше по-млад, отколкото Магнъс очакваше. Косата му беше прошарена по слепоочията, а по лицето му се виждаха малки бръчици, но той изглеждаше по-скоро на четирийсет, отколкото на шейсет.

— В момента го разпитват в полицейската централа в Рейкявик — каза Магнъс. — И съм сигурен, че колегите ми ще искат да говорят с теб, след като приключат с разпита. Междувременно можеш да ни разкажеш какво стана на похода ви с доктор Асгримур, когато той умря.

Пасторът пое дълбоко въздух.

— Бих могъл да те пратя да четеш показанията ми. Естествено, имаше разследване. Разпитаха ме много подробно. Но ти сигурно не си била там, нали, миличка?

— Не — каза Ингилейф. — Мама отиде, но ние с Бирна бяхме на училище. Петур отказа да се върне от Рейкявик. Не дойде дори на погребението.

— Горкото момче — каза пасторът. — Така, ще отговоря на въпроса ти. Беше рано през май. С баща ти цяла зима бяхме работили по един проект — погледна въпросително към Ингилейф.

— Магнус е чел Сагата за Гаукур — каза тя. — И знае, че дядо ми е твърдял, че е намерил пръстена и пак го е скрил.

Тази нова информация накара пастора да се замисли за момент.

— Е, в такъв случай вие знаете, колкото и аз. С помощта на познанията ми в областта на исландския фолклор и указанията в сагата, доколкото ги има, ние стигнахме до три възможни скривалища за пръстена на Гаукур. Това беше вторият ни поход за сезона и времето беше прекрасно. Дори не проверихме прогнозата, а трябваше да го направим… Няколко години преди това, аз се бях натъкнал на една неизвестна местна легенда за пръстен, скрит в пещера, пазена от трол. Беше просто друг вариант на класическата история за момичето, което избягало с един елф, въпреки забраната на родителите си. Тази тема е типична за тукашния фолклор, но споменаването на пръстена ме изненада. В легендата е описано къде е пещерата и ние взехме една палатка и тръгнахме натам.

Магнъс се сети, че това е историята за Торгерд от записките на пастора, които бяха намерили сред нещата на Асгримур в къщата на Ингилейф.

Пасторът въздъхна.

— Оказа се, че това е по-скоро дупка в скалата, отколкото пещера. И вътре нямаше нищо. Бяхме много разочаровани. Опънахме палатката при един извор на километър от дупката. През нощта заваля сняг — неочаквана майска буря — и още валеше, когато се събудихме. Прибрахме палатката и тръгнахме да се прибираме. Снегът започна да вали на парцали и нямаше никаква видимост. Баща ти ходеше няколко метра пред мен. И двамата бяхме уморени, аз бях забил поглед надолу и си броях крачките. Изведнъж чух вик. Вдигнах глава и той беше изчезнал… Тогава разбрах, че се намираме на ръба на скала и че той явно е паднал от нея. Видях го долу — на двайсетина метра, тялото му беше неестествено изкривено. Наложи се доста да повървя по ръба на скалата, докато намеря как да сляза. Беше трудно, заради снега. Аз също се подхлъзнах, но паднах на меко, не на камък.

Пасторът замълча и вторачи тъмните си очи в Ингилейф.

— Когато стигнах до баща ти, той още беше жив, но в безсъзнание. Имаше рана на главата. Завих го с палтото си да го стопля и тръгнах да търся помощ. Но трябваше да внимавам повече. Загубих се. Чак когато бурята утихна, видях една ферма в далечината. Вече умирах от студ — палтото ми беше при баща ти.

— Фермата Алфабрека?

— Точно така. Там намерих трима души: бащата и синът тръгнаха с мен обратно към Асгримур, а майката се обади на планинските спасители. Но докато се върнем при баща ти, той беше умрял. — Пасторът поклати глава. — Когато спасителите най-после дойдоха, казаха, че бил мъртъв от много време. И все пак, ако не се бях загубил в бурята…

— Полицията откри ли доказателства, че смъртта на доктора не е била злополука? — попита Магнъс.

— Не, разбира се! — възмутено избумтя гласът на пастора. — Можеш да провериш в съдебните архиви. По този въпрос нямаше никакво съмнение — пасторът прикова Магнъс с поглед в опит да наложи мнението си. Магнъс обаче не трепна. Той сам щеше да си направи изводите.

Започваше да разбира какво имаше предвид Ингилейф, когато каза, че много хора се страхуват от пастора. Този човек имаше мощна аура, която заставяше Магнъс да се подчини на волята му.

Но Магнъс бе твърдо решен да ѝ устои.

— Продължи ли да търсиш пръстена, след смъртта на баща ми? — попита Ингилейф.

Пасторът се обърна към нея и сякаш малко се поотпусна.

— Не. Зарязах всичко. Признавам, че ми беше много интересно да редя тази мозайка с баща ти, но след като умря, загубих всякакъв интерес към пръстена. И към сагата.

Магнъс огледа стените. Имаше три картини на изригващ вулкан. Хекла.

— А какви са тези рисунки тогава?

— Правя подробно изследване на ролята на дявола в исландската църковна история, — каза Хакон. — Хекла е била известна в цяла Европа като входа на ада. Както се досещаш, това живо ме интересува.

Пасторът замълча.

— Трябва да призная, че от моя гледна точка, Сагата за Гаукур е крайно интересна. Доколкото знам, това е първата поява на вулкана Хекла в тази роля. Това е и първото описано изкачване на този връх. По-рано се смяташе, че никой не се е осмелявал да покори Хекла преди 1750 г. Разбира се, Исилдур и Гаукур са били на върха преди голямото изригване през 1104-та, така че вулканът явно не им се е струвал толкова страшен.

— Преди няколко дни си казал на моя колежка, че си имал посещение от професор Агнар Харалдссон — намеси се Магнъс.

— Така е.

— За какво искаше професорът да говорите?

Пасторът се усмихна. Лицето му се нацепи от бръчици.

— Аз не бях напълно откровен с твоята колежка. Никога не злоупотребявам с доверието на енориашите си. — Пасторът погледна многозначително към Ингилейф.

— И за какво си говорихте с Агнар?

— За сагата, разбира се. И за пръстена — пасторът подръпна брадата си. — Той ми каза, че Ингилейф го е помолила да уреди продажбата на сагата от името на семейството ѝ. — Хакон я погледна изпод вежди. — Признавам, че бях потресен. Бяха пазили сагата в тайна толкова много години… Не години, а векове.

Ингилейф се изчерви от забележката на пастора си.

— Това го решават те, а не ти — каза Магнъс. — Трябваше да кажеш истината още първия път. Щеше да спестиш много време на много хора.

— Асгримур ми беше добър приятел — каза строго Хакон. — Аз знам как би искал да постъпя.

— Но твоята постъпка е възпрепятстване на криминално разследване — отговори Магнъс. — Кажи сега, Агнар имаше ли някакъв конкретен въпрос?

— Ингилейф точно бе открила писмото от Толкин до дядо ѝ, в което пише, че пръстенът е бил намерен. Агнар дойде при мен и ми зададе същите въпроси, които и ти, днес. Останах с убеждението, че иска сам да се опита да намери пръстена. Но с това разбира се не можех да му помогна.

— Как се държа Агнар? — попита Магнъс.

— Беше развълнуван, превъзбуден. Въпросите му бяха настойчиви.

— Каза ли му нещо, което не си казал на нас?

— Не. Нищо.

Магнъс се загледа в очите на пастора. Хакон явно нямаше какво повече да каже.

— На другия ден, след срещата с теб, Агнар е изпратил съобщение, по което съдим, че е знаел местонахождението на пръстена.

— Е, със сигурност не го знаеше, когато дойде тук.

— Каза ли му къде сте го търсили през 92-ра?

— Не. Той попита, но го уверих, че не помня. А аз помня много добре, разбира се.

Ингилейф показа на пастора картата, която намери сред нещата на баща си.

— Това ли е мястото?

Хакон погледна.

— Да. Ето я и фермата, Алфабрека. Можеше да кажа на Агнар, колкото да го пратя за зелен хайвер. Сигурен съм, че пръстенът не е там. Поне не беше преди седемнайсет години, а се съмнявам някой да го е занесъл оттогава насам.

— Сигурен ли си, че не беше там? — попита Магнъс. — Възможно е Агнар да е намерил друга следа и да е стигнал до пръстена.

— Напълно съм сигурен — каза Хакон. — С Асгримур претърсихме пещерата педя по педя. Не беше голяма.

— Синът ти знае ли нещо по този въпрос? — попита Магнъс.

— Томас ли? Едва ли. Той е бил на тринайсетина години. Не съм му казвал за сагата и пръстена нито тогава, нито след това. А ти, Ингилейф?

— Не — каза тя.

— А защо е говорил с Агнар в деня преди да го убият?

Хакон поклати глава.

— Не знам. Нямах представа, че се познават.

— Интересно съвпадение, нали?

Хакон сви рамене.

— Може би, да — наведе се напред и очите му се впиха в Магнъс. — Синът ми не е убиец, младежо! От мен да знаеш!

— Боже, тръпки ме побиват от този човек — каза Ингилейф по пътя обратно към Рейкявик.

— Винаги ли е бил такъв?

— Винаги е бил странен. Не ходехме често на църква, но когато чуех негова проповед, винаги ме беше страх. Огън и жупел, дяволът дебнел навсякъде, какво ли не. Можеш да си представиш колко ужасяващо звучи това за едно дете, особено в Хруни.

Ингилейф се засмя.

— Един понеделник, след неговата проповед, бързичко върнах гребенчето, което бях „заела“ от една съученичка. Умирах от страх земята да не ме погълне, да не ме удари гръм.

— Представям си.

— Е, господин детектив, той истината ли ни каза според теб?

— Мисля, че не. Знаем, че е излъгал Вигдис за Агнар. Почти съм сигурен, че лъжеше и за Томас. Трябва да му е казал за сагата и пръстена. Защо иначе Томас ще говори с Агнар? Добре, че го накарах да отрече — това беше лош ход от негова страна.

— Защо?

— Когато Томас си признае, че е чувал за пръстена и сагата от баща си, ще хванем пастора в още една лъжа. Оттам нататък той само ще опитва да измисли правдоподобна версия. Ти какво мислиш?

— Според мен, той е убил баща ми. И мисля, че пръстенът е у него. Не можеш ли да претърсиш къщата?

— Трябва ми разрешително за обиск.

— А дали ще ти издадат?

— Възможно е — Магнъс с удоволствие щеше да се заеме с това. Но първо трябваше да излезе на глава с Балдур, което нямаше да е никак лесно. Не и преди Магнъс да разбере от Томас защо наистина е търсил Агнар. Магнъс нямаше търпение да се върне в полицейската централа, за да го разпита.

— Може ли да се отбием във фермата, където пасторът е отишъл за помощ? — попита Ингилейф. — Някой може да се сети нещо.

— Искам да разпитам Томас възможно най-бързо.

— Добре. Но е вероятно във фермата да ни кажат нещо ново относно смъртта на татко.

Магнъс се поколеба.

— Моля те, Магнус! Знаеш колко е важно това за мен.

— Как се казваше фермата? Алфабрека? Хакон ни я показа на картата.

— Да. Трябва да завием по Тьорсардалур.

— Но това са петдесет километра път!

— Поне.

Магнъс знаеше, че трябва да докладва на Балдур за срещата с Хакон възможно най-бързо. Искаше да го направи лично, а не по телефона, за да не отиде Балдур сам да разпитва Томас.

Погледна към Ингилейф. Така беше, Магнъс знаеше колко е важно това за нея.

— Добре, — каза той с въздишка. — Дай картата и кажи накъде да карам.

Глава 28

Самолетът започна спускането си към летище Кефлавик и Диего заоблизва устни. Беше много неспокоен. Не заради мократа поръчка — очакваше я с нетърпение. И не заради самолета — беше летял много. Но никога не бе стъпвал в Европа. Да отиваше в Испания или Италия — добре. Но чак в Исландия?

Малкото, което знаеше за тази държава, беше че с много странна.

Очакваше да види сняг, ледове, ескимоси и иглута. Студът нямаше да го уплаши. От петнайсетгодишен Диего живееше в град Лорънс, на трийсетина километра северно от Бостън. Там зимите не си поплюваха.

Студът бе първото нещо, което наистина го шокира, когато за първи път стъпи в Америка на седем години. Родителите му бяха от град Сан Франсиско де Макорис в Доминиканската република. След като прекосиха с лодка канала Мона до Пуерто Рико и се сдобиха с фалшиви документи, бяха отлетели към Ню Йорк. Първите няколко години прекараха в северната част на Манхатън, където бащата на Диего работеше като „муле“. Хванаха го и го пратиха в затвора, където след десет години той умря. Майката се премести с Диего и двете му сестри при братовчедка си в Лорънс.

Там Диего започна кариерата си като наркопласьор, а после стана и горила, с което се справяше много успешно. Не беше толкова жесток, колкото другите момчета на Сото, но пък можеше да мисли, а това беше по-важното. Нямаше по-подходящ човек от Диего, който да намери едно бостънско ченге сред ескимосите и да го очисти.

Самолетът кацна и пътниците слязоха за нула време. Имиграционният контрол не беше проблем — погледнаха фалшивия американски паспорт на Диего и му биха един печат. В залата за пристигащи, той бързо се огледа и намери табелка с името на г-н Робъртс. Мъжът, който я държеше, беше набит и късо подстриган с нещо като руски акцент, макар че всъщност беше литовец. Той изведе Диего от летището и двамата се насочиха към един джип Нисан.

Имаха малко време да се подготвят за командировката на Диего, но Сото успя да разбере от доставчиците си кой върти бизнеса с дрога в Исландия и да установи контакт. Оказа се, че това са литовците — от някаква руска държава — и те се съгласиха да помогнат.

Диего се загледа в черната пустош. Сняг нямаше. Както и иглута. Нямаше и пукнато дърво. Вече го побиваха тръпки от това място.

След около половин час в джипа, те спряха на паркинга на един Тако Бел. Страхотно! Диего настоя да си вземе едно бурито, макар да беше още рано. Когато се върна в колата, на задната седалка го чакаше още един мъж. Беше около трийсетгодишен, също късо подстриган, с малки сини очички.

— Казвам се Лукас — представи се той със силен акцент, доста различен от руския, с който Диего бе свикнал в Бостън.

— Джо — каза Диего и се ръкува с него.

— Добре дошъл в Исландия.

— Носиш ли желязото?

Лукас се поколеба, но все пак издърпа един „Уолтър ППК“ от чантата си. Диего огледа оръжието. Приличаше на нормален ППК, но металът имаше синкав оттенък. Явно някакъв европейски модел. Беше в добро състояние, с изпилен сериен номер. Не беше револвер, но Диего смяташе да свърши работата набързо и да изчезне.

— И внимавай — каза литовецът. — В Исландия няма пистолети. Този е купен в Амстердам и вкаран тук.

— Освен ченгетата. Те имат пищови, нали?

— И те нямат. Само на летището.

Диего се усмихна.

— Ей това е работа! Муниции?

Лукас му ги подаде.

— Какъв е планът за бягство?

Лукас извади от чантата мобилен телефон.

— Ето. Първият номер в указателя е на „Карл“. Обади му се, когато искаш да изчезнеш. Ако всичко е точно, кажи: „Искам да говоря с Оскар“. Запомни ли? Иначе ще мислим, че куките са те пипнали и ще трябва да се оправяш сам.

— И после?

— Ще те пресрещнем и ще те изведем от Исландия.

— Колко бързо може да стане?

— Много бързо. Повярвай ми, ние не искаме да те хванат, но ако все пак това стане, не им казвай, че сме ти помогнали. Не искаме да започваме война с полицията.

— Ясно — каза Диего. — А къде да намеря Магнъс Джонсън?

— Знаеш ли как изглежда?

— Да.

— Тогава ти предлагам да почакаш пред полицейската централа, докато го видиш.

— Е, супер! Не можеш ли да поразпиташ малко? Разбери къде живее!

— Не — каза Лукас. — Ако застреляш полицай на улицата в Рейкявик, това ще е голям проблем. Много голям. И ако научат, че ние сме разпитвали за ченгето, големият проблем ще дойде при нас. Разбираш ли?

— Да де… — каза Диего.

— Добре. Сега ще те оставим в хотела, а после ще идеш на малкото летище в центъра да си наемеш кола. Срещу полицията има автобусна спирка. Предлагам ти да го причакаш там.

Арни беше грохнал. Не можеше да повярва колко уморително е да седиш на едно място толкова дълго време. Много се радваше, че се връща в Исландия, макар че биологичният му часовник напълно се обърка.

Беше тръпнал в очакване да разпита Исилдур. Намисли различни хитроумни стратегии, с които да го накара да признае, че Стив Джъб е убил професора. А и се надяваше да поразгледа Калифорния — искаше да види прословутата област Тринити. С малко късмет, щеше да мерне и някоя червена секвоя. В крайна сметка обаче Арни дори не стигна до Сан Франсиско, а прекара нощта на летището в хотел Холидей Ин и на следващата сутрин тръгна обратно към Исландия с прекачване в Торонто.

Никога не бе стъпвал в Канада. Не остана впечатлен.

Поне му остана време да се зачете във „Властелинът“. Беше на 657-ма страница и скоро щеше да я довърши. Велика книга. А след като прочете Сагата за Гаукур, му се струваше още по-интересна.

Летище Кефлавик бе претъпкано. Всички полети от Северна Америка пристигаха в Исландия по едно и също време. Арни остави сънародниците си да пазаруват в безмитния магазин и се насочи право към паспортен контрол. Когато излезе в голямото хале, Арни забеляза едно познато лице, Андриус Юска: набит, късо подстриган мъжага, един от войниците на литовските банди, които продаваха амфетамини в Рейкявик. Арни го разпозна, защото преди два месеца го бе следил във връзка с едно разследване на отдел „Наркотици“.

Жълтата преса, както исландците наричаха популярните си вестници, неуморно раздуваше, че литовците продават дрога и че са завардили всеки ъгъл. В интерес на истината, повечето от наркотиците в Исландия се продаваха от исландци. Но полицейският комисар се тревожеше, че влиянието на чуждестранните наркобанди в Исландия нараства все повече. От една страна бяха скандинавските рокерски банди, а от друга — литовците. Все още нямаше слухове за латиноамериканци или руснаци, но полицаите бяха нащрек.

Юска държеше табела с надпис „г-н Робъртс“. Арни забави крачка. В този момент един слаб мъж с кафеникава кожа се приближи към литовеца. От пестеливите поздрави, които двамата си размениха, беше ясно, че не се познават.

Арни пусна чантата си на земята и се наведе да я вдигне. Двамата мъже си говореха на английски, литовецът — със силен акцент, а другият — с американско произношение. Арни го огледа. Беше на около трийсет години, с черно кожено яке и не изглеждаше беззащитен. Определено не приличаше на типичен турист в Исландия.

Интересно.

В кабинета на пастора звучеше Лед Цепелин, а той слушаше, седнал в креслото си и затворил очи. Пръстенът бе на пръста му, докато музиката го обливаше.

Беше развълнуван. Колкото повече мислеше, толкова повече му се изясняваше ролята, която пръстенът му е определил в своите планове. За съжаление пасторът явно нямаше да бъде човекът, чрез когото пръстенът ще отприщи силата си върху света. Но той все пак бе избран за катализатор, който да извади пръстена от хилядолетно забвение в исландската пустош и да го върне на мястото му в центъра на човешкия свят.

Това беше важна роля.

Убийството на Агнар, арестуването на Томас това бяха ежедневни инциденти. Полицията душеше навсякъде, но пасторът не се притесняваше. Така било писано.

Заслуша се в натрапчивата мандолина: „Чакам ангелите на Авалон…“. Пасторът се замисли кой е избран да носи пръстена след него. Може би Томас? Не беше много вероятно. Ингилейф? Не. Тя беше момиче със силна воля, но пасторът не можеше да си представи пръстенът да поквари точно нея. Високият риж детектив? Възможно. Той говореше с американски акцент и изглеждаше силен и способен.

За момент Хакон се почуди дали направо да не даде пръстена на детектива. Но не беше способен на това.

Телефонът иззвъня. Пасторът намали музиката и вдигна слушалката. Разговорът беше кратък.

Когато затвори, пак се загледа в пръстена. Да го върне в олтара, или да го вземе със себе си?

Примката се затягаше.

Изключи уредбата, взе си палтото и тръгна към гаража. Пръстенът все още бе на ръката му.

На няколко километра южно от Флудир, Магнъс и Ингилейф стигнаха до голямата река Тьорса. Тя беше най-дългата в Исландия и буйното ѝ течение отвеждаше студените води от ледниците в средата на Исландия на юг, до Атлантическия океан. Завиха вляво, следвайки пътя към стария имот на Гаукур в Стьонг.

Реката блестеше на слънцето. По левия й бряг се редяха ферми и църкви, скътани на завет до заснежените скали. Пред очите на Магнъс и Ингилейф се извисяваше Хекла. Тази сутрин върхът бе забулен в облаци: много по-тъмни от белите пухчета, нашарили бледото небе около него.

Следвайки указанията на Ингилейф, Магнъс зави и хвана един черен път, който се виеше между хълмовете и водеше до малка долина. Полицейската Шкода се озори: пътят беше в окаяно състояние, а на места и доста стръмен. След едни разтърсващи осем километра, най-сетне стигнаха до малка бяла ферма с червен покрив, кацнала на един склон. Под фермата, задължителната тучна морава се пускаше до бърз ручей. Жълтите зимни треви наоколо едва се показваха над неразтопения сняг.

Алфабрека.

— „Как хубави са тез баири…“ — каза Ингилейф.

Магнъс се усмихна; разпозна цитата от Сагата за Нял и го довърши:

— „По-хубави, откак съм ги познавал“.

Спряха в двора на фермата и към тях се насочи слаб, жилест мъж на петдесетина години, облечен в син гащеризон.

— Добро утро! — каза приветливо той, а тялото му потреперваше от вълнение, че му идват посетители. — С какво мога да помогна?

Сините му очи грееха на бледото му луничаво лице, а изпод вълнената шапка се подаваха кичури сива коса.

Ингилейф пое инициативата и представи себе си и Магнъс.

— Баща ми беше доктор Асгримур Хьогнассон, може би ще се сетиш. Падна от една скала и умря през 1992-ра, тук наблизо.

— О, да, спомням си много добре — каза фермерът. — Съчувствам ти, макар и на патерица. Ама защо стърчим тука? Я елате вътре да ви черпя по едно кафе!

В къщата Магнъс и Ингилейф се поздравиха и с родителите на фермера. Бащата — съсухрен като стафида старец — се размести в удобното си кресло, докато майката се зае с кафето и сладките. Една печка отопляваше всекидневната, която бе пълна с исландски дрънкулки, в това число и поне четири миниатюрни исландски знамена.

Имаше и огромен плазмен телевизор, колкото да не забравят, че наистина са в Исландия.

По-младият фермер, който ги бе посрещнал, се оказа най-приказлив. Казваше се Адалстейн и преди изобщо да го питат нещо, успя да разкаже за родителите си, за ергенлъка, за старата семейна ферма и най-вече за това колко непосилно трудно е да си фермер в наши дни.

Кафето беше превъзходно. Както и сладките.

— Адалстейн, можеш ли да ми разкажеш какво точно се случи в деня, когато открихте тялото на баща ми? — прекъсна го Ингилейф.

Адалстейн се впусна в подробно описание на премръзналия пастор, който почукал на вратата му и завел него и баща му до мястото, където Асгримур бил паднал. Докторът със сигурност бил мъртъв, толкова бил студен. Нямало признаци на съпротива, ясно било, че е нещастен случай. Полицаите не го питали нищо, по което да съди, че имат подозрения за убийство.

Докато синът говореше, майката доукрасяваше разказа му и поправяше по някоя неточност, а бащата седеше смълчан в креслото си, наблюдаваше и слушаше.

Магнъс и Ингилейф вече се изправяха да си тръгват, когато старецът се обади за първи път.

— Кажи им за скрития човек, Стайни.

— Какъв скрит човек? — Магнъс рязко погледна към бащата, а после към сина.

— Ще му кажа, татко, но отвън.

Адалстейн изведе Магнъс и Ингилейф на двора.

— Какъв скрит човек? — повтори Магнъс.

— Баща ми цял живот все скрити хора вижда, — каза Адалстейн. — Смята, че поне няколко елфа живеят около фермата ни. И това от векове. Нали знаеш как е? — приветливите му очи огледаха лицето на Магнъс за признаци на пренебрежение.

— Знам как е, да — каза Магнъс. Все пак, „Алфабрека“ означаваше „елфски баир“. В Исландия имаше спор каква точно е разликата между Скрития народ и елфите, но тук сигурно гъмжеше от представители и на двете раси. Какво можеше да се очаква? — И какво?

— Ами, той вика, че видял един скрит човек да притичва в другия край на долината, точно час преди пасторът да дойде.

— Скрит човек? Откъде знае, че не е бил простосмъртен?

— С майка решили, че е скрит човек, защото пасторът носел златен пръстен.

— Пръстен?

— Да. Аз не го видях, но пасторът си свалил ръкавиците да се стопли на огъня и нашите зърнали пръстена.

— И каква е връзката със Скрития народ?

Адалстейн пое дълбоко въздух.

— В нашия край се разказва стара легенда за един венчален пръстен. Торгерд, дъщерята на фермера в Алфабрека, пасяла овцете на един висок баир, когато към нея се приближил млад и красив скрит мъж. Тя избягала с него и двамата се оженили. Фермерът обаче се разгневил. Намерил Торгерд и я убил. След това погнал и скрития мъж. Той скрил венчалната си халка в една пещера, охранявана от кучето на трола. Фермерът отишъл да търси пръстена, но тролът го убил и го изял. След това Хекла изригнал и погребал цялата ферма в пепел.

Магнъс бе впечатлен от пътя, който бе изминала Сагата за Гаукур през вековете. Но основните елементи си бяха там: пръстенът, пещерата, кучето на трола.

— Значи баща ти мисли, че скритият човек е търсел пастора?

— Нещо такова.

— А ти какво мислиш?

Фермерът сви рамене.

— Не знам. Той каза на полицаите, ама те не му обърнаха внимание. Никой друг не бе видял мъжа да тича по хълма. Пък и нямаше причина един млад мъж да тича навън на студа. Не знам.

— Имаш ли нещо против да разпитаме баща ти за скрития човек?

— Не, заповядай — каза фермерът.

Старецът още беше в креслото, а жена му раздигаше чашките от кафето.

— Синът ти ми каза, че пасторът носел някакъв пръстен.

— О, да — каза майката.

— Какъв беше?

— Един потъмнял, мръсен, ама си личеше, че отдолу е златен. Много стар ще да е бил.

— Това беше венчалният пръстен на скрития мъж — обади се старецът. — Затова приятелят му умря! Откраднал е пръстена на скрития мъж! Глупец! И какво очакваш после? Аз съм изненадан, че и пасторът не се гътна, макар че като дойде тук, беше почти умрял от студ.

— Ти ясно ли видя скрития човек? — попита Магнъс.

— Не. Валеше сняг. Само го мярнах за малко.

— Но го позна, че е млад?

— Да. По движенията.

Магнъс погледна към Ингилейф.

— Може ли да е бил тринайсетгодишен?

— Не — каза старецът. — Беше доста висок. Пък и нали е бил женен. На тринайсет години е раничко за сватба, дори по онова време — заключи фермерът и изгледа Магнъс, убеден в правотата си.

— Томас беше най-високото момче в класа, когато бяхме на тринайсет — каза Ингилейф. — Поне метър и седемдесет и пет, ако не и повече.

Шкодата летеше обратно към Рейкявик.

— Значи може да е бил с тях тогава — каза Магнъс.

— Но полицията би разбрала за нещо такова, нали?

— Не е сигурно — отвърна Магнъс. — Провинциалната полиция не е имала причина да се съмнява, че е извършено убийство. Но ще проверя архивите. Сигурно ги държат в участъка в Селфос.

— Знаех си, че пръстенът е у Хакон! — каза Ингилейф.

— Така излиза. Макар че все още не мога да повярвам, че пръстенът наистина съществува.

— Фермерите са го видели на пръста му!

— Да. Точно преди да видят и някакъв елф.

— Не знам какво мислиш, но аз съм сигурна, че Хакон е убил баща ми и е взел пръстена. Няма друг вариант.

— Може и Томас да го е убил.

— Той е бил само на тринайсет години — каза Ингилейф. — А и беше добро момче. Виж, Хакон обаче…

— Ако Томас не е убил баща ти, поне е станал свидетел на убийството. Имаме доста да си поговорим с него.

— Не можем ли просто да се върнем в Хруни и да претърсим къщата на Хакон?

— Трябва ни заповед за обиск. Особено ако търсим доказателство, което ще влезе в съда. Но затова трябва да се върна в Рейкявик.

Движеха се много бързо. Пътната настилка беше отлична, но имаше много завои. Магнъс се бе засилил да изкачи едно възвишение и едва не се блъсна челно в бял джип БМВ, който хвърчеше в обратната посока.

— За една бройка! — погледна към Ингилейф да провери дали се е стреснала.

Тя се бе изправила в седалката си, и гледаше с леко свъсени вежди.

Телефонът ѝ иззвъня. Тя го вдигна веднага, погледна към Магнъс, измънка няколко пъти „да?“ и затвори.

— Кой беше? — попита Магнъс.

— От галерията — отговори Ингилейф.

Магнъс закара Ингилейф право в апартамента ѝ.

— Ще се видим ли довечера? — попита тя на слизане от колата. — Ще ти сготвя вечеря — усмихна се.

— Не знам — каза Магнъс. — Сигурно ще се наложи да работя до късно.

— Нищо, можем и късно да вечеряме. Ще очаквам да чуя какво става с разследването. Пък и… — Ингилейф се изчерви, — … ще се радвам да те видя.

— Не знам, Ингилейф…

— Магнус? Какво става?

— Има едно момиче. Колби. В Бостън.

— Нали те питах дали си имаш гадже и ти каза, че нямаш!

— И аз нямам — Магнъс се опита да подреди мислите в главата си. — Тя е бивше гадже. Определено.

— Значи?

— Ами… — Магнъс се оплете. Ингилейф стоеше на улицата и го гледаше как се гърчи. От усмивката й нямаше и следа.

— Да-а?

— Аз като Ларус ли съм?

— Какво!?

— Така де, мъж, с когото се виждаш, когато ти се…

— Когато ми се причука, това ли се опитваш да кажеш?

Магнъс въздъхна.

— Не знам какво се опитвам да кажа.

— Виж сега, Магнус: ти след няколко дни се прибираш в Щатите. Аз искам да прекарам възможно най-много време с теб, преди да си тръгнеш. Не е голяма сложнотия. Ако имаш проблем с това, кажи, да не си губя времето. Имаш ли проблем с това?

— Ами…

— Хич не ми отговаряй, защото като се замисля, аз имам проблем с теб — тя се извъртя и си тръгна.

— Ингилейф!

— Мъжете са такива тъпаци! — промърмори тя, докато отключваше.

Глава 29

— Пак ли някакъв шибан елф!?

Балдур не можеше да повярва. Магнъс го бе изкарал от стаята за разпити, където все още говореше с Томас. Балдур не обичаше да го прекъсват, но все пак склони и заведе Магнъс в кабинета си. Изслуша внимателно доклада му за разговорите с пастора и фермерите, но започна да губи търпение, когато Магнъс спомена за разказа на стареца с троловете, пръстените и скритите хора, които бил виждал.

— Нали уж аз съм от старата школа? Защо всички ме засипват с врели-некипели за разни елфи и тролове!?

— Ясно е, че не е бил елф — каза Магнъс. — Бил е Томас. Тогава е бил висок тринайсетгодишен хлапак.

— А пръстенът? Да не искаш да ми кажеш, че пасторът е носел древен пръстен, изкован от бог Один или Тор, или някой там!?

— Не знам дали пръстенът е истински — каза Магнъс, — а и честно казано, не ми пука. Важното е, че преди седемнайсет години една група хора са вярвали, че пръстенът е от голямо значение. Толкова голямо, че да извършат убийство заради него.

— О, вече разследваме и друго убийство, така ли? Смърт, реколта 92-ра! Само дето не беше убийство, а нещастен случай. Имаше разследване, сигурни сме, че не е било убийство.

Магнъс се облегна в стола си.

— Остави ме да поговоря с Томас.

— Не.

— Вече говорих с баща му.

Балдур поклати глава.

— Вигдис трябваше да се усети, че са баща и син.

— Хакон е често срещано име — каза Магнъс. — Разпитахме десетки свидетели; бас държа, че поне петима от тях имат едни и същи фамилни имена. Вигдис не знаеше, че Томас е отраснал във Флудир, нямаше как да забележи връзката.

— Трябваше да провери — настоя Балдур.

Може би Балдур имаше право, но Магнъс не се замисли за това.

— Мога да кажа на Томас, че фермерите са го видели в снежната виелица. Мога да го убедя, че знаем със сигурност, че е бил там.

— Казах, не!

Известно време се погледаха един друг в мълчание. После Магнъс се усмихна:

— Виж, знам, че още от началото не се сработихме добре…

— Тук си прав.

— Просто ми дай двайсет минути. Ела и ти ако искаш. Така ще видиш как версията на Томас ще се пропука. Ако не успея да измъкна нищо от него, ще сме загубили двайсет минути и това е.

Балдур го гледаше скептично, но слушаше внимателно.

— Добре — каза той с тежка въздишка. — Двайсет минути. Хайде.

Томас Хаконарссон изглеждаше грохнал, както и адвокатката му — дребничка жена на трийсетина години.

Балдур представи Магнъс. Уморените очи на Томас го измериха.

— Спокойно, няма да те разпитвам за Агнар — започна Магнъс.

— Добре — каза Томас.

— Искам да поговорим за едно друго убийство, което се е случило преди седемнайсет години.

Томас изведнъж сякаш се разбуди. Погледът му се съсредоточи върху Магнъс.

— Знаеш ли за кое убийство говоря?

Томас остана неподвижен. Магнъс усети, че той не смее да проговори. Това беше добър знак.

— Точно така, — каза Магнъс, — доктор Асгримур. Преди седемнайсет години баща ти е блъснал доктора от една скала. А ти си станал свидетел.

Томас преглътна.

— Не знам за какво говориш.

— Точно се връщам от Хруни, където говорих с баща ти. Ходих и до Алфабрека и се срещнах с фермерите, които са отишли с него да търсят доктор Асгримур. Те са те видели.

— Не може да бъде.

— Видели са тринайсетгодишно момче да се промъква във фермата през снега.

Томас се смръщи.

— Не съм бил аз.

— Не ли?

— Все едно. Защо му е на татко да убива доктора? Те бяха приятели.

Магнъс се усмихна.

— Заради пръстена.

— Кой пръстен?

— Пръстена, за който си говорил с Агнар.

— Изобщо нямам представа за какво говориш.

Магнъс се наведе напред и бързо зашепна на Томас:

— Виж сега, фермерите са видели баща ти да носи древен пръстен. Ние знаем, че баща ти е бутнал доктор Асгримур от скалата и е взел пръстена. А ти си видял всичко и си избягал.

— Той призна ли си? — попита Томас.

Магнъс видя, че в момента, в който изрече тези думи, Томас съжали за въпроса си — той означаваше, че има нещо за признаване.

— Ще признае. В най-скоро време ще го арестуваме.

Магнъс замълча и се загледа в Томас, който си играеше нервно с празната си чашка от кафе.

— Кажи ни истината, Томас. Няма смисъл да защитаваш баща си. Прекалено е късно за това.

Томас погледна към адвокатката си, която слушаше напрегнато.

— Добре.

— Разкажи ми — подкани го Магнъс.

Томас пое дълбоко въздух.

— Аз не бях там — каза той. — Не знам кого е видял фермерът, но не съм бил аз.

Магнъс бе изкушен да поспори по въпроса, но се сдържа. Първо трябваше да изкопчи цялата версия на Томас, а чак тогава да търси несъответствия.

— Дори не съм сигурен, че баща ми го е убил. Наистина. Но знам, че пръстенът е у него. Пръстенът на Гаукур.

— Откъде знаеш? — попита Магнъс.

— Той ми каза. Четири-пет години след това, бях на осемнайсет. Пазел го за мен. Разказа ми цялата история на пръстена — че бил същият пръстен като в Сагата за Волсунгите, че Исилдур го върнал обратно в Исландия и как Гаукур убил брат си заради него, а после го скрил. Дори веднъж ми го показа.

— Значи ти всъщност си го виждал!?

— Да.

— Пасторът каза ли как се е сдобил с него?

Томас се поколеба.

— Да. Каза, че с доктор Асгримур намерили пръстена по време на похода с бурята и че докторът го носел, когато паднал от скалата. Баща ми го взел от пръста на Асгримур.

— Докато е умирал в подножието на скалата!?

Томас сви рамене.

— Явно. Не знам. Или тогава, или когато се е върнал с фермерите и го е намерил мъртъв. Но едва ли би успял да свали пръстена от ръката му тогава.

— Това не те ли шокира?

— Шокира ме, да — Томас преглътна. — Баща ми винаги е бил особняк. Но стана още по-ексцентричен след като докторът умря. Плашеше ме, изпитвах страхопочитание към него. И все още го изпитвам. Пък и…

— Да?

— Ами, не бих се изненадал ако е направил нещо толкова ужасно, като да издърпа пръстен от ръката на умиращ човек.

— А ако е извършил убийство?

Томас се поколеба. Магнъс погледна към адвокатката му. Тя слушаше внимателно, но оставяше Томас да говори. От нейна гледна точка, положението на клиента ѝ можеше само да се подобрява.

Балдур също слушаше внимателно, без да пречи на Магнъс.

Томас въздъхна дълбоко.

— Да. И това не би ме учудило.

— Той признавал ли е, че е убил доктора?

— Не. Никога.

— Но ти го подозираш?

— Вече да — каза Томас. — Първоначално изобщо не ми хрумна. Винаги съм вярвал на баща си за всичко. Но после започнаха да ме гризат съмнения. Надявах се да не съм прав, но все се питах: „Ами ако наистина е бутнал доктора?“

— А баща си попита ли?

— Не! Изключено! — беше очевидно, че последното нещо, което Томас би направил, е да влезе в пререкания с баща си. — Но един ден дочух нещо. Татко говореше с майка, няколко години, след като се разделиха. На сватбата на Бирна Асгримсдотир. Баща ми бе свещеникът на венчавката. С майка говореха колко била пропаднала Бирна. Татко каза: „Нищо чудно, след като убиха баща й.“ Не знам дали майка се усети. Нищо не каза. Разбрах, че татко е направил гаф по бързия поглед, с който стрелна майка веднага след този коментар. Той не знаеше, че съм там.

— Това не може да послужи като доказателство — каза Магнъс.

— Знам — призна Томас.

И несъмнено точно затова им го разказа. Магнъс все още смяташе, че Томас е станал свидетел на всичко. Но към тази тема щеше да се върне по-късно.

— Добре. А тогава защо отиде при Агнар?

— Може ли малко вода? — попита Томас.

За огромна изненада на Магнъс, самият Балдур отиде до вратата и поръча чаша вода. След минута в стаята влезе униформен полицай с кана и пластмасова чашка.

Томас благодарно утоли жаждата си. Подреди мислите в главата си.

— Агнар се свърза с мен. Познавахме се бегло, виждали сме се по купони, имаме общи приятели, нали знаеш как е в Рейкявик?

Магнъс кимна.

— Срещнахме се в едно кафе.

— Кафе Париж — каза Магнъс. Катрин му бе казала, че ги е видяла там.

Томас се намръщи изненадано.

— И какво? — подкани го Магнъс.

— Агнар каза, че един богат американец се свързал с него. Искал да купи пръстена на Гаукур. Аз се направих на ударен, но той не се отказа. Идвал чак от Хруни, където говорил с татко. Каза, че баща ми отрекъл пръстенът да е у него, но беше сигурен, че е излъгал.

— Каза ли как е разбрал?

— Да. Абсурдно е — Томас се усмихна, сякаш на себе си. — Каза, че татко изглеждал много по-млад, отколкото е. В Сагата за Гаукур, воинът, който носи пръстена, Улф някой си, бил на деветдесет години, но изглеждал много по-млад. Според Агнар, същото се случваше и с татко.

— Разбирам — каза Магнъс. — Наистина звучи абсурдно.

— Да. Проблемът беше, че аз се изсмях. Агнар още на момента разбра, че знам за какво говори.

— Но ти не си признал?

— Не. После ми излезе с теорията, че татко е убил доктор Асгримур. Аз естествено му казах, че греши. Но Агнар настояваше. Изглеждаше много сигурен в себе си. В общи линии, опита се да ме изнуди. Нас.

— Как?

— Каза, че ако татко не му продаде пръстена, за който Агнар щял да плати пребогато, ще отиде в полицията и ще ви разкаже всичко за пръстена и убийството на доктора.

— И ти какво?

— Обадих се на татко. Предадох му думите на Агнар.

— Той как реагира?

— Изобщо не се впечатли. Беше нелепо Агнар да мисли, че татко е убил доктор Асгримур. Но разбира се татко знаеше, че аз знам, че пръстенът е у него. Каза, че няма да се поддадем на блъфа на Агнар. Затова тръгнах да го търся. Отидох първо в университета, където един студент ми каза за вилата на езеро Тингвелир. Аз бях ходил там за едно интервю с бащата на Агнар, три години по-рано. Знаеш ли, че той беше министър?

Магнъс кимна.

— Отидох до езерото. Казах на Агнар, че баща ми няма никаква представа за какво става дума. Призовах го да не ни изнудва.

— Призова го, — прекъсна го Магнъс, — или го заплаши?

— Призовах го. Казах му, че ако продължава да ни изнудва, клиентите му със сигурност няма да се доберат до пръстена. Един вид признах, че пръстенът е у татко.

— Как реагира Агнар?

— Погледа ме замислено няколко секунди, а после каза, че щом татко е толкова упорит и не иска да даде пръстена по свое желание, аз трябва да го открадна от него. По този начин нямаше да го вкарат в затвора.

— Ти какво каза?

— Че ще си помисля.

Магнъс повдигна вежди.

— Агнар имаше право. Аз знаех, че татко никога не би се простил с пръстена, но не исках да отива в затвора. Знаех къде го държи и можех без проблем да го взема и да го продам на Агнар.

— Това ли направи?

— Да открадна пръстена? Не. Прибрах се вкъщи и седнах да помисля. В крайна сметка реших да кажа на татко какво е предложил Агнар и му се обадих.

— Какво каза баща ти?

— Ядоса се. Ама много.

— На теб ли?

— И на Агнар, и на мен. Как съм могъл да призная, че пръстенът е у него! Изобщо не беше благодарен, че съм се застъпил за него, че му се обадих, вместо да открадна пръстена… — гласът на Томас бе изпълнен с гняв. — Направо си изтърва нервите.

— Ти как реагира?

— Аз… посърнах. Пих едно да се поуспокоя — Томас направи кисела гримаса. — Всъщност изпих почти цяла бутилка уиски. На другата сутрин се събудих по обяд, но все още не знаех какво да правя. Тогава чух по радиото, че Агнар е убит.

Томас преглътна.

— За какви часове говорим? — попита Магнъс. — Кога точно се прибра от езерото Тингвелир?

— Някъде към пет и половина, както казах на колегата ти — очите на Томас се стрелнаха към Балдур.

— А кога се обади на баща си?

— Половин-един час по-късно.

— Значи между шест и шест и половина. — Магнъс трябваше да зададе и най-логичния въпрос. — Излиза, че баща ти е имал време да отиде до езерото още същата вечер. И да затвори устата на Агнар. Така ли?

Томас не отговори.

— Кажи де!

— Не знам — отвърна той. Но беше явно, че тази мисъл е минавала и през неговата глава.

— Още един въпрос — каза Магнъс. — Къде е скрит пръстенът?

Глава 30

— Браво! — каза Балдур, докато двамата с Магнъс крачеха бързо към кабинета му след разпита. Не се усмихна, дори не погледна към Магнъс, но той знаеше, че похвалата е искрена.

— Ще арестуваме ли Хакон? — попита Магнъс.

— Полицията в Селфос ще го задържи и ще ни го изпрати тук за разпит — каза Балдур. — Те могат да реагират по-бързо. И ще им кажа да потърсят проклетия пръстен. — Посегна към бравата на кабинета си. — Искам и ти да присъстваш, докато разпитвам Хакон.

— Като се свържеш с полицията в Селфос, можеш ли да ги помолиш да проверят докладите си за смъртта на доктор Асгримур през 92-ра? — попита Магнъс.

Балдур се поколеба, но после кимна.

Когато Магнъс се върна на бюрото си, там го чакаше Арни. Изглеждаше съсипан от умора.

— Как я кара Губернаторът? — закачи го Магнъс.

— Много смешно! Чувам, че тук имаме развитие.

— В момента Балдур говори с полицията в Селфос да арестуват пастора на Хруни.

— Той ли мислиш, че е убил Агнар?

— Или той, или Томас — каза Магнъс. — Много скоро ще разберем.

— Значи Исилдур и Стив Джъб са невинни?

— Така излиза.

Магнъс обясни на Арни какво се е случило, докато той е летял на десет хиляди метра над земята.

Магнъс бе подготвен да чака поне три часа, преди да доведат Хакон, но само след трийсетина минути в стаята влезе Балдур. Лицето му приличаше на буреносен облак.

— Офейкал е! — каза той.

— С колата ли? — попита Магнъс.

— Естествено!

— А пръстенът?

— Ако изобщо го е имало, вече го няма.

Последните двайсет и четири часа бяха изпълнени с разочарования за Исилдур. Започваше да се съмнява в Аксел, частният детектив, когото бе наел. Петур Асгримссон се оказа главозамайващо неуслужлив, сестра му Ингилейф сякаш бе изчезнала вдън земя, а Аксел не бе успял да разбере нищо от тъй наречените си връзки в полицията. Томас Хаконарссон беше арестуван за убийството на Агнар, имаше доказателства, че е бил при езерото в деня на убийството, но полицията отказваше да повярва, че пръстенът не е просто мит.

Тъпаци!

С Гимли чакаха обаждане от Аксел в хотел Борг. Въпреки че се бяха сближили толкова много във виртуалния свят, те нямаха почти нищо общо в реалния. Исилдур препрочиташе Сагата за Волсунгите, а Гимли гледаше повторение на някакъв хандбален мач. Беше обяснил на Исилдур, че когато е в чужбина, винаги гледа местните спортове по телевизията.

Мобилният телефон на Исилдур иззвъня. Аксел.

— Намерих я — каза частният детектив.

— Къде е?

— В апартамента си.

— Страхотно! Хайде да я разпитаме!

— Ще те взема след пет минути.

Исилдур извика Гимли и двамата изчакаха пред хотела. Площадът бе празен, като се изключат гълъбите. В другия му край се намираше сградата на парламента — ниска постройка от потъмнели камъни. Беше малко по-малка от клона на банката на Исилдур в област Тринити, а до нея стоеше може би най-малката катедрала на земята.

Аксел пристигна с таратайката си и двамата се набутаха вътре. Скоро се озоваха пред кооперацията на Ингилейф. Исилдур за пореден път пое инициативата и позвъни на вратата.

Отвори им красива, руса, леко усмихната жена.

— Здрасти — каза Исилдур, вече уверен, че всички млади исландци говорят английски. — Казвам се Лорънс Фелдман. Аз бях на път да купя вашата сага. Може ли да влезем?

Усмивката се стопи.

— Не, не може! — каза Ингилейф. — Махай се оттук! Не искам изобщо да ви виждам!

— Аз все още съм склонен да платя много добра цена, госпожице Асгримсдотир.

— Нямам какво да ви кажа!

Исилдур настоя.

— А ако случайно знаете къде е скрит пръстенът, ще ви платя и за тази информация. Или направо за самия пръстен, ако е у вас.

— Що не се гръмнеш! — каза Ингилейф на чист английски и затръшна вратата в лицето му.

— Ха! И брат й това каза! — обади се Гимли засмян.

Но на Исилдур не му беше смешно. Беше се надявал да направи пробив с Ингилейф. От опит знаеше, че ако размахаш достатъчно много пари пред някого, обикновено получаваш това, което искаш.

Но явно в Исландия не беше така.

Пресякоха улицата обратно към колата.

— Сега какво? — попита Гимли.

— Ти разбираш ли от електронно наблюдение, Аксел? — каза Исилдур.

— Какво имаш предвид?

— Подслушвателни устройства, бръмбари, такива работи.

— Това е незаконно — каза Аксел.

— Както и пресичането на червено, но ние го правим. Въпросът е да те не хванат.

— В интерес на истината, неправилното пресичане не е незаконно в Исландия — каза Аксел.

— Все едно. Искам да разбера какво знае тази жена. И щом тя няма да ни каже, ние ще се оправяме сами.

— Е, да…

— Осъзнавам, че това е рисковано. И ще ти платя допълнително. Заради риска.

— Ще видя какво мога да уредя.

Арни се прибра в апартамента си. Беше прекалено уморен дори да шофира. Едва не се заби в задницата на един ван, който спря по-рязко на светофара.

Мислите му се насочиха към разследването и към това, което му беше казал Магнъс. Нещо не беше както трябва, нещо го човъркаше отвътре. Едва когато стигна вкъщи и започна да си прави кафе, Арни разбра какво е.

Боже, не! Поредният гаф!

Изкуши го мисълта да забрави за всичко, да се просне на леглото и да остави Балдур и Магнъс сами да се оправят.

Но не можеше. Трябваше да поговори с едни хора. И то веднага. Ако извадеше късмет, щеше да се окаже, че греши. А и най-вероятно грешеше, както винаги. Но трябваше да провери.

Първо се нуждаеше от голяма доза кофеин. Арни си изпи кафето, грабна якето си и хукна обратно към колата.

Диего не беше доволен.

Прекара по-голямата част от деня в сенките на автогарата срещу полицейската централа. Не видя Магнъс да влиза или излиза от сградата. Дори не знаеше дали Магнъс изобщо е вътре, защото освен двойния централен вход, със сигурност имаше и заден, към паркинга.

Освен това се открояваше като муха в мляко. В тази страна бяха толкова невъзможно бели. Не просто от бялата раса, не с кремава кожа, а чисто бели като свещенически якички. Хората бяха и толкова руси, че косите им също изглеждаха бели. Никой нямаше тен, камо ли загар.

Диего бе свикнал да се вписва. Хората казваха, че прилича на испанец, но спокойно можеше да е и арабин, турчин, италианец с тен, или мелез от изброените. Той се вписваше идеално във всеки американски град. Дори когато очисти онзи брокер в чистото малко градче Кейп Код, пак никой не го забеляза. Във всяко селище в САЩ имаше някой, който прилича на Диего.

Но не и тук.

Къде бяха проклетите ескимоси? Те поне имаха черни очи и тъмни кожи. Очевидно не живееха в тази страна.

Чувстваше се глупаво. Претегли възможностите си. Беше се обадил в полицията да пита дали при тях работи някой си Магнъс Джонсън. Оказа се, че да, в „Пътна полиция“. Но Диего бе сигурен, че това не е човекът, който му трябва.

Какъв беше следващият му ход? Можеше просто да влезе в централата и да попита дали имат американци на работа при тях. Така със сигурност щеше да получи информация: ако не можеха да му кажат веднага, щяха бързо да разберат от колегите си. Проблемът беше, че Джонсън щеше да чуе, че някой е разпитвал за него. А Диего искаше да изненада жертвата.

Можеше да се върне при литовците. Знаеше, че Сото им е платил добре, за да му помогнат. Разбираше защо в такъв малък град те не искаха да имат нищо общо с убийството на полицай, но поне можеха да свържат Диего с външен човек, който да му помогне. Някой частен детектив, или корумпиран адвокат. Някой, който да говори исландски. Някой от по-беличките.

Диего нямаше много време. Джонсън всеки момент можеше да се качи на самолета за щатите. А стигнеше ли там, федералните щяха да го опазят за няколко дни до делото.

Седеше в кафенето на автогарата, пиеше шестото си кафе, а очите му се стрелкаха между двете врати на главния вход.

От централата излезе едър мъж. Едър мъж с рижа коса.

Това беше той!

Диего остави недоизпитото кафе и едва не изтича навън.

На работа.

Магнъс тръгна нагоре по хълма към кафе Гранд Рок. Беше осем и половина и никой в централата нямаше да го потърси повече тази вечер.

Балдур беше бесен. Леката симпатия, която моментно изпита към Магнъс следобед, бе изчезнала напълно. Защо Магнъс не му се бе обадил, веднага щом е разбрал, че Томас е син на Хакон? Защо не бе останал при пастора в Хруни, докато изчака униформените да го арестуват?

Защо бе позволил на Хакон да им се изплъзне?

Докато останалите детективи от отдел „Убийства“ търчаха напред-назад като луди, Магнъс остана без никакви задачи. Затова си тръгна.

Барманът го позна и веднага му сипа една бира. Няколко от редовните клиенти поздравиха Магнъс. Но той не беше в настроение за приятелско бърборене. Седна сам с бирата си на края на бара.

Балдур имаше право, разбира се. Причината Магнъс да изчака да се прибере в Рейкявик, преди да каже на Балдур какво е разбрал от Хакон, изобщо не беше благородна. Магнъс просто искаше той, а не Балдур, да хване Томас натясно.

И успя да го направи. Магнъс разреши случая. Откри не само кой е убил Агнар, но и какво се е случило с бащата на Ингилейф преди седемнайсет години. Моментът на победа бе сладък, но кратък.

Не беше изключено Хакон просто да е взел колата и да е излязъл по работа в района за няколко часа. Имаше шанс и полицията все пак да го залови. Хакон се открояваше сред хората в тази страна, особено в по-рядко населените ѝ области. Магнъс се почуди дали пасторът ще реши да се укрива в пущинаците, като героите в сагата, и да се прехранва с горски плодове и корени.

Възможно.

Без съмнение, Магнъс се бе издънил.

Това поне означаваше, че националният комисар няма да настоява Магнъс да остане в Исландия за целия период от две години. С удоволствие щяха да се отърват от него.

И той с удоволствие щеше да си тръгне.

Или?

Магнъс не излъга Ингилейф, когато ѝ каза, че Исландия събужда у него болезнени спомени и че раната отново се е отворила от случайната му среща с братовчедка му. Очевидно и с Балдур не се разбираха добре. Но имаше неща, които Магнъс успя да хареса за краткия си престой в страната. Той обичаше Исландия. Нещо повече, искаше да ѝ служи вярно. Гордостта, с която исландците гледаха на страната си, и желанието им да се скъсват от работа в името на родината бяха заразни.

Идеята на Комисаря да повика човек като Магнъс в екипа си не беше лоша. Полицаите, с които Магнъс се запозна, бяха умни, честни и трудолюбиви. Добри хора, включително и Балдур. Просто нямаха опита на ченгетата от големия град, а с това Магнъс можеше да им помогне.

Ингилейф.

Магнъс нямаше желание да се върне при Колби, нито пък тя искаше да се събере с него.

Но Ингилейф…

И с това се беше издънил. Тя имаше право: връзката им бе нещо повече от мимолетно въргаляне в спалнята. Но колко повече, нито Магнъс, нито тя знаеха. И това нямаше значение. Не биваше да го прави на въпрос.

Поръча си още една бира.

Щеше да опита пак. Да се извини. Искаше да я види отново, преди да си тръгне. Тя най-вероятно щеше да го разкара, но си струваше да опита. Нямаше какво да губи.

Изгълта половината бира и излезе от бара.

Диего си намери добро местенце в тентата за пушачи, опъната в двора на Гранд Рок. Влезе там да си вземе бира и тогава забеляза, че ченгето седи на бара сам и потънал в мисли.

Идеално.

Имаше само един проблем: колата на Диего все още бе паркирана на две пресечки от автогарата. Бе проследил Джонсън пеша. Не можеше да го очисти посред бял ден. Трябваше да се стъмни, за да може да избяга.

Но все още беше светло. Погледна си часовника. Почти девет и половина! Какво ѝ има на тази страна!? По това време, през април в щатите отдавна да се е стъмнило!

Оставаше му да следи Джонсън и ако нощта го завари някъде навън, да си свърши работата. В противен случай щеше да го проследи до квартирата му и да влезе там по тъмно.

Голямото ченге излезе с решителна крачка от бара, мина покрай тентата и тръгна по улицата.

Диего го последва.

Най-сетне се стъмваше, или поне се смрачаваше. Но още не беше достатъчно тъмно. Ако Джонсън не живееше наблизо пеша, Диего имаше шанс да направи нещо. Би предпочел да пусне два куршума в главата му на някоя тиха уличка, отколкото да влиза с взлом в непозната къща, където може би живееха и други хора.

Магнъс стигна до къщата на Ингилейф. На горния етаж у тях светеше. Той се поколеба. Тя изобщо щеше ли да го изслуша?

Имаше само един начин да разбере.

Позвъни на страничния вход на къщата, откъдето се влизаше за апартамента на Ингилейф.

Тя се появи на вратата.

— О, ти ли си?

— Идвам да ти се извиня — каза Магнъс. — Държах се като пълен идиот.

— Така е. — Гласът на Ингилейф бе хладен, почти безизразен. Не беше враждебно настроена, но и определено не се радваше да го види.

— Може ли да вляза? — попита той.

— Не — каза Ингилейф. — Наистина се държа като идиот. Но като изключим това, ти имаше право. След няколко дни си тръгваш от Исландия. Няма никакъв смисъл да продължаваме да се обвързваме емоционално един с друг.

Магнъс премигна объркано.

— Точно така. Това се опитах да ти кажа, но не прозвуча толкова тактично. Обаче…?

Веждите на Ингилейф се повдигнаха.

— Обаче какво?

Магнъс искаше да ѝ каже, че наистина много я харесва, че иска да я опознае по-добре и че дори в това да няма никакъв смисъл, тя трябва да му даде един шанс. Но сивите очи бяха студени. Не, казваха те. Не.

Магнъс въздъхна.

— Много се радвам, че те срещнах, Ингилейф — каза той. Наведе се, целуна я леко по бузата, обърна се и изчезна в мрака.

Арни седна в колата си, паркирана неправилно пред голямата книжарница в центъра на града, и се обади в централата. Магнъс си бе тръгнал. Обади се на мобилния му телефон. Никой не отговори — беше изключен. Тогава се обади на сестра си.

— А, здрасти, Арни — каза Катрин.

— Да си виждала Магнус?

— Тази вечер не. Но може и да е тук. Чакай да проверя.

Арни нервно забарабани с пръсти по волана, докато сестра му отиде до стаята на Магнъс.

— Няма го.

— А да знаеш къде е?

— Че откъде да го знам!? — сопна се Катрин.

— Моля те, Катрин! Къде ходи Магнъс вечер? Не знаеш ли?

— Ами… май си пие бирата в Гранд Рок.

— Мерси! — Арни затвори и засили колата към Гранд Рок. Стигна там за две минути.

Трябваше да говори с Магнъс. Беше проверил. И наистина бе допуснал грешка. Вече знаеше кой е убил Агнар.

Спря колата на улицата пред бара и влетя вътре. Размаха значката си пред бармана и го попита дали е виждал Магнъс. Да, но си тръгнал преди петнайсетина минути.

Арни скочи обратно в колата и тръгна нагоре по хълма към църквата. Спря на едно кръстовище. Един мъж, облечен в раздърпана блуза с качулка, пресече на пътеката пред Арни. Беше над среден ръст, слаб, с кафеникава кожа и вървеше целеустремено. Арни го беше виждал някъде.

Това беше мъжът от летището. Американецът, когото литовският наркопласьор посрещна.

Улицата беше пуста. Мъжът беше ускорил крачка. Вдигна си качулката.

Когато Арни прекоси кръстовището, той видя Магнъс да се тътри нагоре по тротоара, провесил нос, умислен. Арни беше уморен. Отне му няколко секунди да осъзнае какво става. Наби спирачки, включи на задна и засили колата надолу по хълма. Спря аварийно в един паркиран автомобил и изскочи на улицата.

— Магнус! — извика той.

Магнъс се спря. Обърна се. Качулатият — също.

Мъжът беше само на двайсетина метра и държеше нещо в предния джоб на блузата си.

Арни се затича насреща му.

Качулатият се ококори. Арни видя как изважда пистолета си от джоба и го вдига.

Арни се хвърли върху мъжа. Чу се изстрел.

Магнъс се извъртя, когато чу сблъсъка на авто-брони. Видя как Арни изскочи от колата, чу го как му извика и после видя как младият детектив се хвърли върху мъжа с качулката.

Щом видя как Арни повали непознатия, Магнъс се затича към тях. Чу изстрела, приглушен от тялото на Арни. Мъжът се претърколи встрани и се обърна към Магнъс. Прицели се в него от легнало положение.

Магнъс беше на пет-шест метра от него. Нямаше шанс да стигне до мъжа, преди той да дръпне спусъка.

Между две къщи, от лявата му страна, имаше пътечка. Магнъс зави и хукна по нея. Прозвуча още един изстрел, който рикошира в сградата.

Магнъс се озова в задния двор. Напред и вдясно от него имаше други дворове. Той свърна надясно и се прехвърли през двуметровата ограда. В този момент се чу нов изстрел.

Но Магнъс не искаше да бяга от този мъж.

Искаше да го хване.

Един прожектор неочаквано се облещи в лицето на Магнъс и го заслепи. Явно беше в задния двор на по-заможна къща. Магнъс се огледа за възможно скривалище.

Преди фотоклетката да го засече, Магнъс забеляза, че прожекторът е на около метър навътре от оградата със съседния двор. Затича се право натам, стигна до оградата и клекна в плътната сянка. Нападателят не можеше да го види там срещу светлината на прожектора.

Мъжът прескочи оградата, приклекна и се заслуша. Тишина.

Магнъс дишаше тежко. Преглътна и се опита да се успокои, за да не го чуе нападателят.

Мъжът стоеше напълно неподвижно и се взираше в тъмнината. Магнъс осъзна, че е допуснал грешка. Мъжът не беше чул стъпки от тичащ човек.

Той знаеше, че Магнъс е в двора.

Магнъс смяташе да изчака мъжа да изтича покрай него и да му се хвърли в гръб. Но този план нямаше да успее.

За момент мъжът погледна право към Магнъс. Магнъс стоеше неподвижно и се молеше теорията му за светлината да се окаже вярна. И такава се оказа.

Мъжът внимателно провери един храст. После втори. След това спря и се заслуша.

Прожекторът имаше сензор за движение. Без движение нямаше и светлина. Отново стана тъмно.

Магнъс знаеше, че разполага с една-две секунди, преди очите на качулатия да привикнат към тъмнината. Знаеше също и че ако се затича право към него, мъжът ще стреля по слух и вероятно ще го улучи. Затова Магнъс тръгна напред, а после рязко зави вляво като играч на американски футбол, пробиващ през защитата.

Мъжът стреля отново. Огненият език на пистолета за миг освети лицето му. Той се извъртя надясно и насочи оръжието право над главата на Магнъс.

Магнъс се приведе и се хвърли в краката на качулатия. Чу се още един изстрел, пак неточен, и мъжът падна на земята.

Магнъс се вкопчи в ръката, държаща пистолета. Хвана дулото и го извъртя нагоре и към нападателя. Прозвуча нов изстрел и звън на счупено стъкло. Магнъс чу и как пръстът, заклещен в гарда на спусъка, се счупи и мъжът изкрещя. Качулатият посегна със свободната си ръка към очите на Магнъс. Магнъс се претърколи, издърпа му пистолета и се изправи на колене.

Заби дулото на пистолета в лицето на мъжа.

Толкова му се искаше да дръпне спусъка. Но знаеше, че това само ще доведе до нови проблеми.

— Ставай! — извика той на английски. — Ставай или ще ти пръсна тиквата!

Двамата бавно се изправиха на крака. Не откъсваха очи един от друг; дишаха учестено.

— Горе ръцете! Ела тук!

Магнъс чу гласове от къщата.

— Извикайте полиция! — кресна той на исландски.

Избута мъжа покрай къщата до улицата и го притисна към ламаринената стена. Сега обаче имаше проблем. Магнъс искаше да провери как е Арни, но не можеше да остави убиеца без надзор.

Отново се зачуди дали да не му пръсне мозъка. Идеята го изкуши.

Но не беше добра.

— Обърни се! — каза той и когато мъжът се обърна към него, Магнъс прехвърли пистолета в лявата си ръка и закова едно дясно кроше в брадичката на качулатия.

Ръката на Магнъс изтръпна от болка, но нападателят се строполи в несвяст на земята.

Магнъс коленичи до Арни. Беше още жив. Клепачите му потрепваха и дишаше на пресекулки. На гърдите му зееше рана, всичко беше в кръв. Но не се чуваше ужасяващото хриптене, характерно за пробит бял дроб.

— Няма страшно, Арни. Ще се оправиш. Дръж се, приятелче! Не е толкова зле.

Устните на Арни се раздвижиха.

— Не говори — каза му Магнъс. — Сега ще дойде линейката.

Някой бе извикал полицията и сирените вече се чуваха все по-близо.

Но устните на Арни продължиха да се движат.

— Магнус, чуй ме — прошепна той на английски.

Магнъс приближи глава до лицето на Арни, но не успя съвсем да разбере какво се опитва да каже. Чу само последната дума: „алиби“.

— Недей сега да мислиш за работа, Арни! Първо ще оздравееш. Нали си Терминатор?

Арни поклати глава и отново се опита да проговори. Но не успя. Очите се затвориха, устните застинаха.

Глава 31

Магнъс скочи в патрулната кола, която предвождаше линейката към болницата с включени сирени. Стигнаха за по-малко от пет минути. Медиците, които бутаха количката, оставиха Магнъс да чака пред една двойна врата. Последното, което той видя, бяха краката на партньора му върху ръба на количката, засилена към операционната.

Заведоха го в малка чакалня, където той започна нервно да крачи напред-назад, без да обръща внимание на гърмящия телевизор. Наоколо се лутаха униформени полицаи.

Една жена попита Магнъс кой е най-близкият роднина на Арни. Магнъс написа адреса на Катрин. След това ѝ се обади.

— А, здрасти, Магнус. Арни намери ли те? — попита тя на английски.

— Намери ме, да.

По тона му Катрин разбра, че нещо не е наред.

— Какво става?

— Обаждам се от болницата. Простреляха Арни.

— Е как ще го прострелят? Че това е Исландия!

— Е да, но се случи. Раниха го в гърдите.

— Той как е?

— Не е добре. Но поне е жив. Още не знам колко е сериозно. Сега го оперират.

— Ти имаш ли нещо общо с това?

— Да, имам — каза Магнъс.

След като затвори, Магнъс се замисли точно колко общо имаше той с инцидента. Той беше виновен, че Арни се размина на косъм със смъртта. Той бе довел доминиканския убиец в Исландия.

Той трябваше сега да е на операционната маса.

— Мамка му, Арни! — Магнъс удари с юмрук по стената. Веднага го проряза остра болка — юмрукът още го болеше от срещата си с брадичката на онази отрепка. Да, Арни не беше свикнал да се занимава с въоръжени престъпници, но едно бостънско ченге никога не би постъпило като него. Имаше много други варианти. Можеше да спре до Магнъс и така колата да се окаже между тях и убиеца. Можеше просто да надуе клаксона и да му извика през прозореца. Все щеше да е по-добре от това да се втурнеш с главата напред срещу въоръжен човек.

Разбира се, ако се намираха в нормална страна, Арни щеше да има пистолет, с който би могъл направо да обезвреди нападателя.

Макар да не беше изключително умен, Арни бе смел. Ако убиецът се бе забавил само за миг, планът на Арни щеше да успее. Но доминиканецът беше бърз и Арни пострада заради Магнъс.

Полицейският комисар беше извикал Магнъс в Рейкявик, за да му помогне да държи под контрол агресията, типична за големите градове. А Магнъс доведе тази агресия право до сърцето на Рейкявик, до сърцето на полицейското му управление.

От друга страна, тук Магнъс се натъкна на редица загадъчни смъртни случаи: доктор Асгримур, Агнар, пастрокът на Ингилейф.

В чакалнята влезе Катрин.

— Как е?

— Не знам. Засега нищо не казват.

— Обадих се на мама и татко. Пътуват насам.

— Съжалявам — каза Магнъс.

Катрин беше висока жена. Погледна Магнъс право в очите.

— Ти ли го застреля?

— Не.

— Тогава няма за какво да съжаляваш.

Магнъс ѝ се усмихна тъжно и сви рамене. Не възнамеряваше да започва спор с исландка точно в този момент.

Появи се една лекарка. Беше на четирийсет и нещо, изглеждаше уверена и компетентна, но и загрижена.

— Вие роднина ли сте? — попита тя Катрин.

— Аз съм сестрата на Арни, да.

— Изгубил е много кръв. Куршумът още е в тялото, точно до сърцето. Ще отворим, за да го извадим, но това ще отнеме време.

— Ще се оправи ли?

Лекарката погледна Катрин в очите, както Катрин бе погледнала Магнъс.

— Не знам — каза тя. — Има шанс. Голям шанс. Но повече не мога да кажа.

— Добре, не искам да ви бавя — каза Катрин. — Отивайте да оперирате.

Магнъс беше сигурен, че исландските лекари са компетентни, но не знаеше колко опит имат с огнестрелни рани. В Бостън например, повечето медици прекарваха петъчните и съботните нощи предимно в запушване на дупки от куршуми.

Нямаше смисъл да казва това на Катрин.

Пред вратата на чакалнята се разнесе глъчка и след миг вътре влезе Балдур. Магнъс знаеше как изглежда Балдур, когато е ядосан, но никога не го бе виждал толкова вбесен.

— Как е той? — попита Балдур.

— В момента го оперират — каза Магнъс. — Куршумът е още вътре и се опитват да го извадят.

— Ще оживее ли?

— Имало надежда — отговори Магнъс.

— А дано — каза Балдур. — Сега искам да си поговоря с теб. — Обърна се към Катрин. По лицето му бе изписано неодобрение, макар че Катрин не беше напълно окичена: по лицето ѝ имаше само няколко метални аксесоара. — Ще ни оставиш ли насаме?

Катрин свъси вежди. Магнъс усети, че полицаят веднага ѝ стана антипатичен, а и тя не беше в настроение да я командват.

— Хайде да излезем — каза Магнъс. — Тя има пълно право да е тук. Ела да поговорим отвън.

Балдур и Катрин обмениха хладни погледи и двамата мъже излязоха в коридора.

— Знаеш ли защо един от моите служители е прострелян? — попита Балдур. Лицето му беше само на сантиметри от Магнъс.

— Да.

— Да чуем?

— Аз съм свидетел по едно голямо дело за корупция в Бостън. Там има хора, които искат да ме убият. Доминикански наркопласьори. Затова се крия тук. Но ме намериха.

— И защо не си ми казвал това?

— Според полицейския комисар, колкото по-малко хора знаят за това, толкова е по-малък рискът от изтичане на информация.

— Значи той е знаел?

— Разбира се.

— Ако Арни умре, направо ще те… — Балдур се опита да измисли някаква убедителна заплаха.

— Вече се извиних на сестра му, сега ще се извиня и на теб — каза Магнъс. — Съжалявам, че доведох убиеца тук. Аз нося само неприятности. Трябва да се махна оттук.

— Трябва, да. И то веднага. Няма какво повече да правиш в болницата. Върни се в участъка и напиши доклад. Там те очакват.

Магнъс нямаше сили да спори. Много му се искаше да остане и да види какво става с Арни, но Балдур беше прав. Магнъс пречеше на всички и трябваше да си тръгне.

Подаде глава в чакалнята.

— Аз трябва да тръгвам — каза той на Катрин. — Обади ми се, като разбереш нещо. Каквото и да е.

— Плешивият гестаповец те изфъшка, а?

Магнъс кимна.

— Малко е изнервен. Разбираемо е.

— Хм… — Катрин не се впечатли особено. — Ще ти се обадя, добре.

Магнъс спа много зле. Слава богу, не сънува, но все чакаше телефонът да звънне. Напразно.

Стана в шест часа и се обади в болницата. Не искаше да звъни на мобилния на Катрин, за да не я събуди, ако изобщо е успяла да заспи. Операцията бе свършила, куршумът беше изваден. Арни бе загубил много кръв, но го стабилизираха. Лекарите бяха плахо оптимистични, като наблягаха на плахостта. Арни все още беше в безсъзнание.

Магнъс слезе пеша по хълма до полицейския участък. Беше сив, ветровит, гаден, типичен за Рейкявик ден. Студен, но не мразовит.

В стаята на отдел „Убийства“ имаше няколко детектива. Магнъс им кимна и те му отвърнаха с усмивки. Макар да беше подготвен за враждебно отношение от колегите си, Магнъс се зарадва, че това му се размина.

Вигдис дойде при него с чаша кафе.

— Имаш нужда от това, предполагам — каза тя.

— Благодаря — отвърна Магнъс с усмивка. След това добави: — Съжалявам за Арни.

— Ти не си виновен — каза Вигдис.

— Разбрахме ли кой е стрелецът?

— Не. Има американски паспорт, но сме почти сигурен, че е фалшив. Отказва да говори.

— Той е професионалист. Няма да пропее. — Магнъс бе казал всичко, което знаеше на детектива, който взе показанията му миналата вечер, включително и на кого да се обади в бостънската полиция. Дадоха му да разбере, че Балдур не иска Магнъс да разпитва доминиканеца.

— Може да изпратят друг обаче — каза Вигдис. — Друг убиец.

— Ще мине известно време, преди да разберат, че този не е успял и да изпратят друг. А аз скоро си тръгвам.

— Отваряй си очите — каза Вигдис. — Арни вече го няма да ти пази гърба.

Магнъс се усмихна.

— Дадено. — Вигдис имаше право. Той можеше да си позволи един-два дни спокойствие, но трябваше да измисли къде да се покрие след това, до заминаването си обратно за щатите.

— Ако имаш нужда от нещо, само кажи.

— Добре. Благодаря.

Вигдис излезе и Магнъс се обърна към компютъра си. Трябваше сам да докладва на ФБР и Уилямс какво се бе случило. Но преди да започне да пише, Магнъс прочете едно писмо, изпратено направо, а не през ФБР.

Здрасти, Магнъс!

Има нещо, което може би трябва да ти кажа. Преди два дни един тип влезе в апартамента ми и ми набута пистолет в устата. Искаше да му кажа къде си. И аз като да му казах, че си в Рейкявик, съдейки по домейна на имейлите ти.

Много ми е гузно. Още не съм казал на шефовете, но реших да те предупредя — бъди нащрек!

Джони Ю

Магнъс усети как гневът го заслепява. Започна да пише отговор, но след няколко думи се спря. Не можеше да вини Джони. Пистолетът е бил истински, опасността е била реална, ако Джони не беше пропял пред убиеца, сега щеше да е мъртъв.

Но можеше да предупреди Магнъс по-рано.

Магнъс бе ядосан главно на себе си. Не биваше да нарушава простия протокол на ФБР. Федералните му бяха казали да не изпраща директно имейли до никого в Щатите. И това не беше случайно.

Изтри недовършеното писмо и изпрати на Джони само едно „Мерси, че ми каза“. Джони и без това щеше да си има големи неприятности. Не защото бе издал къде е Магнъс, а защото не бе докладвал за това незабавно. Всичко с времето си.

Магнъс написа един имейл до Уилямс. Разказа му какво се е случило миналата вечер, но пропусна да спомене, че Джони Ю е насочил доминиканците към Исландия.

С периферното си зрение Магнъс забеляза една фигура, която се намести в стола на Арни. Снори Гудмундссон, Комисарят на националната исландска полиция. Голямата Сьомга.

Магнъс очакваше да бъде привикан в кабинета на комисаря. Но не беше подготвен за лично посещение.

— Как я караш, Магнус? — попита Комисарят.

— Не мога да ти опиша — каза Магнъс. — Чувствам се виновен, заради Арни.

— Не бива — каза Комисарят. — Аз знаех, че животът ти е в опасност. Знаех, че е възможно враговете ти да стигнат дотук. Не очаквах, че мой служител може да пострада, но това беше моя грешка и аз ще поема отговорността за нея, а не ти. — Снори въздъхна. — Слава богу, че ще оживее!

— Сигурни ли са? — попита Магнъс.

— Не напълно, но състоянието му се подобрява с всеки изминал час.

— Арни е голям смелчага — каза Магнъс.

— Така е.

— Виж, Снори, исках да ти кажа… онзи ден говорих с Шефа. Делото в Бостън е насрочено за следващата седмица. Ще трябва да се прибера да дам показания.

— Много добре.

— И предполагам, няма да се върна.

— А според мен, ще се върнеш — сините очи на Комисаря проблеснаха.

Магнъс вдигна вежди учудено.

— Казах ти още в началото. Искам да останеш тук поне две години.

— Да, но след всичко, което стана…

— Разрешихме случая „Агнар“. Знаем кой е убиецът, въпросът е само да го заловим. Чух, че ти си бил решаващ фактор в това разследване.

— Едва ли си чул това от устата на Балдур.

— Не. Торкел ми каза.

— Той едва ли се е зарадвал, че са стреляли по племенника му.

— Ядосан е, да. Но не обвинява теб. А ако смята, че аз съм виновен, не ми е казал.

— Ами Балдур? Той много би се зарадвал, ако си замина за Щатите и никога повече не се върна тук.

— Остави Балдур на мен.

— Не знам — каза Магнъс. Вече се бе настроил да приключи с Исландия след няколко дни и тази мисъл му се струваше много приятна.

— Ще се върнеш — каза Комисарят и стана от стола. — Имаш морално задължение. Това е важно за мен, и мисля, че е важно за теб.

Комисарят излезе от стаята, а в главата на Магнъс се завъртяха две мисли.

Първата, по-натрапчивата, беше дали все пак да не остане в Исландия.

Втората, която не му даваше мира, беше дали наистина случаят „Агнар“ е разрешен.

Десет минути по-късно в стаята нахлу Балдур.

— Ти какво правиш тук? — изръмжа той, когато видя Магнъс.

— Тук работя. Поне засега.

— Нямаме нужда от туристи. Даде ли показания?

— Още снощи.

— Тогава се прибери у вас и стой там на повикване, ако искаме да добавиш нещо към тях.

— Заловихте ли пастора Хакон?

— Още не. Но ще го хванем. Не може да напусне страната.

— Проверихте ли в Стьонг или Алфабрека?

— Какво да търсим там?

— Знаем, че пръстенът има огромно влияние върху Хакон. Той е странен човек, романтик по свой си начин. Къде би избягал? Сигурен съм, че сте завардили всички логични места: аерогари, роднини и така нататък. Но той може би е отишъл на място, което има значение за пръстена. Например в Стьонг. Или пещерата, в която са намерили пръстена. Мисля, че картата на доктор Асгримур е още в колата.

Балдур само поклати глава.

— Ако си въобразяваш, че ще изпратя ценните си кадри из пущинаците, заради малоумните ти догадки какво може да „мисли“ някакъв пръстен… — Балдур не успя да довърши от яд. — Забрави. Прибери се у вас.

Глава 32

Но Магнъс не се прибра. Взе една служебна кола и тръгна към изоставения имот на Гаукур в Стьонг. Колкото пò на изток отиваше, толкова по-лошо ставаше времето. Над Исландия се бе спуснал сив дъждовен облак и Магнъс цепеше през него. Дори след като слезе от полетата от лава в широката равнина край Селфос, видимостта остана минимална. Коне гледаха измъчено от прогизналите ниви към пътя. Тук-там в мъглата се мяркаше по някоя църквичка, кацнала на своето хълмче.

Хекла не се виждаше, дори когато Магнъс хвана пътя по брега на река Тьорса.

Нямаше представа дали ще намери нещо в Стьонг или Алфабрека. Но със сигурност не искаше да стои без работа в Рейкявик. Опита се да си представи какви мисли се въртят в странната глава на пастора. Не беше лесно. Магнъс нямаше претенции, че разбира пастора, но пък предчувствията му често се оказваха верни.

Замисли се за молбата на Комисаря да остане в Исландия. Всъщност беше по-скоро заповед.

Магнъс знаеше, че когато се върне в Щатите, ще успее да убеди Уилямс да го задържи в Бостън. Апелът към чувството за дълг на Магнъс беше умел ход от страна на комисаря. Исландската полиция бе дала подслон на Магнъс. Един от служителите ѝ едва не се прости с живота си заради него. Комисарят имаше право: Магнъс им бе задължен.

Когато пристигна в Исландия, Магнъс веднага почувства нужда да се върне на бостънските улици. Но може би Колби бе права — що за живот бе това? Хващаш един убиец, погваш следващия. Едно хаотично, непрекъснато търсене на самоличността ти, на някакъв смисъл в миналото ти, на убиеца на баща ти, търсене на самия теб.

Имаше голям шанс отговорите на тези въпроси да не се крият в Бостън, а тук, в Исландия. Магнъс можеше да продължи да бяга от исландското си минало и от семейството си. Но така той бягаше и от себе си. Щеше да прекара целия си живот в бягство, от един труп на друг в Саут Енд. Може би ако останеше в Исландия две години, щеше да започне да отговаря на тези въпроси, щеше да разбере кой е той наистина.

И дори кой е бил баща му. През последните няколко дни Магнъс успешно потискаше информацията от Сигурбьорг, че баща му е изневерявал на майка му. Но тази мисъл рано или късно щеше да изплува на повърхността. Сега той вече знаеше. И това знание, както убийството на баща му, щеше да го преследва.

Макар да се движеше по права отсечка от пътя, Магнъс наби спирачки.

Убийството на баща му.

Тази загадка не му даваше мира, където и да беше, с каквото и да се занимаваше. Полицията не успя да разкрие убиеца. Магнъс също, независимо от усилията, които положи. Но може би не бяха търсили на правилното място. Може би той трябваше да търси в Исландия.

В момента, в който тази мисъл се оформи, Магнъс се опита да я пропъди. Знаеше колко ще се изтерзае, ако отново се вглъби изцяло в едно обречено разследване. Но мисълта вече беше в главата му, нямаше мърдане.

Семейството на майка му ненавиждаше баща му и сега Магнъс знаеше защо. Сигурбьорг му каза. Те го виняха, че е съсипал дъщеря им. И искаха отмъщение.

Отговорът беше в Исландия. Всички отговори бяха тук.

Петур наблюдаваше как малък екип поляци четкат, мият и лъскат колата му. Превъзмогна желанието си да им плати двойно: не искаше да го запомнят. Белият цвят на БМВ-то се оказа полезен, защото по него веднага се забелязваха дори най-малките петънца, останали след поляците. Петур реши, че и той ще измие колата още веднъж, когато те свършат.

Петур никога не губеше самообладание, но за малко да забрави за калта по гумите. Ако полицаите бяха дошли в дома му предишната вечер и бяха огледали джипа, лаборантите им веднага щяха да разберат къде е ходил миналия следобед.

А проблемът беше, че бял джип БМВ се забелязва, дори в страната на скъпите джипове. Инга със сигурност го видя — погледите им се срещнаха за миг, когато се разминаха на пътя предишния ден.

Точно затова Петур веднага ѝ се обади и я помоли да не казва, че го е видяла.

Надяваше се да не го е издала. Молеше се да не го е издала.

Търсейки утеха, ръката му се затвори около предмета, скътан във вътрешния джоб на якето му.

Беше пръстен.

Пръстенът.

Ингилейф не бе казала на никого. Изненада се, когато видя Песи на пътя за Хруни, почуди се каква работа може да има там. Но инстинктът й подсказа да не споменава за това пред Магнус. Не знаеше защо.

Каза си, че не е нищо важно. И защо пък да е важно? Но не направи и следващата стъпка: не се запита защо, след като не е важно, не е казала нищо на Магнус.

Поведението на Магнус много я жегна. Винаги бе смятала, че има много практично отношение към секса и връзките. Въпреки импликациите на Магнус, тя не скачаше в леглото с всеки мъж, който ѝ хареса. Да, от време на време преспиваше с Ларус, но всички знаеха, че това с Ларус е само за една нощ. Или поне всички в Рейкявик.

Магнус ѝ харесваше. И тя му се бе доверила. Но изведнъж той извади някакво гадже незнайно откъде, и заяви, че Ингилейф е един вид лека жена.

Тъпак.

Проблемът с техните внезапно влошили се отношения беше, че сега Ингилейф не можеше да разбере от Магнъс дали Хакон е убил баща ѝ, или все пак е бил Томас. Не вярваше да е Томас, но не беше и сигурна.

Сети се кой щеше да знае със сигурност. Майката на Томас.

Казваше се Ерна и Ингилейф ѝ имаше доверие. Беше дребна жена с руса къдрава коса, родена в Западните Фиорди, където бе срещнала Хакон като млад пастор. Ингилейф помнеше възхищението, което Ерна изпитваше към мъжа си, тя сякаш се поддаваше на волята му. Но Ерна беше почтена, добра и чувствителна жена, която се погрижи Томас да не се превърне в емоционална развалина. Сигурно и бе коствало ужасно много да се раздели с мъжа си, но това определено бе разумно решение.

Тя щеше да знае дали синът ѝ или мъжът ѝ са убили доктора. Тя щеше да знае.

Ингилейф се качи в стария си Фолксваген Поло и тръгна към Хела, град на петдесетина километра южно от Флудир, където Ерна живееше с втория си съпруг.

Шофирането в мъглата беше неприятно, но поне нямаше много движение. Ингилейф си пусна новините по радиото с надеждата да чуе нещо ново за Томас или за пастор Хакон. Не казаха нищо такова. Но имаше новина за престрелка в центъра на Рейкявик, при която един полицай бил ранен и откаран в болница, а един американец — арестуван.

За един ужасяващ миг Ингилейф си помисли, че полицаят е Магнъс. Но после казаха, че става дума за детектив Арни Холм и тя въздъхна облекчено.

Обаче беше напълно сигурна, че Магнъс е замесен по някакъв начин в престрелката. Може би той беше арестуваният американец.

Хела беше модерно селище, разположено по бреговете на река Ранга, успоредна на Тьорса. Ингилейф намери адреса на Ерна в националния онлайн телефонен указател: къщата ѝ бе едноетажна, само на трийсетина метра от реката, със зелена градина. Ингилейф не знаеше дали Ерна няма да е на работа — все пак, повечето исландки работят — но когато позвъни на вратата, Ерна й отвори.

Разпозна Ингилейф веднага и я покани вътре. Русата коса на Ерна още си беше руса, но вече боядисана, тя самата бе напълняла.

Сините ѝ очи заблестяха, когато видя Ингилейф, но почти веднага помътняха от грижа.

— Чу ли ужасната новина за Томас? — попита тя, докато правеше кафе в кухнята.

— Да — каза Ингилейф. — Няма как да не разбере човек. Всички вестници писаха. Виждала ли си се с него?

— Не. Полицията не дава. Говорих с адвокатката му по телефона. Тя каза, че полицаите не разполагат с достатъчно доказателства. Аз дори не знаех, че се познават с този Агнар. Защо му е на Томас да го убива? Адвокатката каза, че било свързано с някакъв ръкопис, който професорът се опитвал да продаде. Ела да седнем оттатък, Ингилейф.

В хола имаше голям панорамен прозорец с гледка към реката, почти невидима в тази мъгла. Ингилейф си спомни, че мъжът на Ерна е управител на банков клон. Явно припечелваше добре. Ингилейф се замисли, както правеха много исландци от кредитната криза насам, дали и той не си е отпуснал заем, който не смята да изплаща.

— Искам да поговорим за нашето семейство, Ерна. И за съпруга ти.

— Да, така и предположих.

— Въпросният ръкопис е стара сага, която семейството ми пази от векове. Сагата за Гаукур. Хакон казвал ли ти е за нея?

— Не направо. Но явно за това са говорели толкова много с баща ти, нали?

— Да. И когато мама умря миналата година…

— О, да. Моите съболезнования. Исках да дойда на погребението, но не успях.

— Така де, след като тя умря, аз реших да продам сагата, с помощта на професор Агнар. Полицията мисли, че той е бил убит заради тази сага.

— Ясно. Но не разбирам какво общо има това с Томас.

Но Ингилейф видя в очите ѝ, че започва да се досеща.

— Интересува ме нещо от времето покрай татковата смърт.

— Да. Така и предположих — Ерна беше нащрек.

— Сигурна съм, че и полицаите ще те разпитат в най-скоро време. Може би още днес — каза Ингилейф. — И обещавам, че няма да им кажа какво си споделила с мен. — Сега ѝ бе по-лесно да даде това обещание, след като Магнъс се бе държал като идиот. — Но трябва да разбера какво е станало с баща ми. Имам нужда да знам.

— Беше нещастен случай — каза Ерна. — Хакон стана свидетел. Ужасен инцидент. Имаше и разследване, и всичко.

— Мъжът ти каза ли ти какво са правели с баща ми през онзи уикенд?

— Не. Беше много потаен на тази тема, пък и аз не се интересувах. Сбираха данни за някакво изследване. Само това знам.

— Да е казвал нещо за някакъв пръстен?

— Пръстен ли? Не. Какъв пръстен?

Ерна изглеждаше искрено учудена. Ингилейф пое дълбоко въздух. Въпросите щяха да стават все по-болезнени, но нямаше как да ги избегне.

— Пръстен, описан в Сагата за Гаукур — ръкописът, заради който убиха професора. Полицията смята, че баща ми и мъжът ти са намерили пръстена през онзи уикенд.

Ерна свъси вежди.

— Не ми е казвал нищо такова. И не съм виждала пръстен. Но да, той много се увлича по такива неща. И май все пак имаше нещо. Нещо, скрито в олтара на църквата. Виждала съм го да се промъква там понякога.

— А отваряла ли си олтара да видиш какво има вътре? — попита Ингилейф.

— Не. Казвах си, че това не ми е работа. — Ерна потръпна. — Истината е, че не исках да погледна, не исках да зная. Хакон имаше доста необичайни интереси. Беше ме страх от това, което можех да намеря в олтара.

— Полицията смята, че е възможно да са убили баща ми заради пръстена — каза Ингилейф.

— Но кой да го е убил? — попита Ерна. — Не Хакон, нали?

— Така смятат — Ингилейф преглътна. — Така смятам и аз.

Ерна изглеждаше потресена. Потресът премина в гняв.

— Знам, че бившият ми съпруг е ексцентричен. Знам какви зловещи истории разказват за него в селото. Но съм напълно сигурна, че не е убил баща ти. Той се интересува от дявола, да, но никога не би убил човек. И…

Очите на Ерна се наляха със сълзи.

— И?

— Баща ти беше единственият истински приятел на Хакон. Понякога си мисля… всъщност, сигурна съм, че Хакон бе по-привързан към него, отколкото към мен. Смъртта на баща ти го съкруши. Едва не го уби. — Ерна подсмръкна и обърса окото си с пръст. — Оттогава започна да се държи още по-странно. Занемари работата си в църквата, прослуша дяволските музики на Томас… Беше невъзможно да се живее с него. Невъзможно.

Ингилейф разбра, че няма да разбере нищо повече за Хакон. Полицаите щяха да разпитат Ерна по-подробно. Ингилейф все още смяташе, че Хакон е убил баща ѝ, но бе убедена, че Ерна не мисли така, а нямаше никакъв смисъл да спори с нея.

— Но какво общо има това с Томас? — попита Ерна.

— Полицията смята, че и той е бил там с Хакон и баща ми. Фермерите, които Хакон е извикал на помощ, са го видели. Видели са някакво момче. Според полицаите, това е бил Томас. — Ингилейф не искаше да я обърква допълнително с приказки за скрити хора и елфи.

— Това е пълен абсурд! — каза Ерна. — Да не мислят, че Томас е убил доктор Асгримур!? Че той е бил само на дванайсет години!

— На тринайсет — поправи я Ингилейф. — И да, мислят, че и той е бил там. Ако не друго, може би поне е видял какво се е случило.

— Изключено! Трябва да е бил някой друг. — Очите на Ерна отново се озариха. — Я чакай! Не може да е бил Томас!

— Защо?

— Защото той беше с мен през онзи уикенд. В Рейкявик. Щеше да пее в голямата църква с хора на селото. Аз отидох да гледам. Съботата бяхме у сестра ми в Рейкявик.

— Сигурна ли си?

— Напълно. Върнахме се чак неделя вечерта. Спомням си как ни посрещна Хакон, когато се прибрахме. Току-що се бе върнал от пущинаците. Беше в ужасно състояние. — Тя се усмихна на Ингилейф. — Както виждаш, синът ми е невинен.

Тримата мъже се бяха натъпкали в колата на Аксел, паркирана на стотина метра от къщата, в която бе влязла Ингилейф. Аксел седеше зад волана, Гимли — до него, а Исилдур — отзад. Върху коленете на Гимли беше отворен лаптоп. Аксел бе сложил четири бръмбара из вещите на Ингилейф, когато влезе в апартамента ѝ миналата нощ. Един в чантата ѝ, един в палтото, един в спалнята — той беше най-труден — и един в колата. Бръмбарът в колата действаше и като проследяващо устройство и местонахождението ѝ бе обозначено с червена точка върху екрана на компютъра.

По този начин те успяха да проследят Ингилейф на безопасно разстояние от Рейкявик чак до Хела. Подминаха къщата, където влезе тя, и спряха малко след нея, за да не ги видят. Бръмбарът в палтото предаваше ясен сигнал, но на исландски, с помощта на приемник, включен в лаптопа. Аксел превеждаше по някоя дума, докато слушаше, но това само раздразваше любопитството на двамата чужденци.

Когато Аксел започна да мънка нещо за пръстена, Исилдур вече изгуби всякакво търпение, но Аксел отказа да навлиза в подробности, за да не пропусне разговора.

Щом Ингилейф излезе от къщата, Исилдур помоли Аксел да му преведе.

— Нали искаше да я следим? — попита Аксел.

— После ще я настигнем. Ще я видим на компютъра. Искам пълен превод на разговора и то веднага!

Аксел взе компютъра от Гимли и натисна няколко клавиша. Разговорът бе записан на твърдия диск. Аксел го преведе методично от начало до край.

Исилдур щеше да се пръсне от вълнение.

— Къде е тази църква!? — попита той. — Къде е скрит пръстенът!?

— Не знам — каза Аксел. — Най-близката църква до Хела е в Оди. Не е далеч.

— Явно са били съседи, когато Ингилейф е била малка — каза Гимли. — Този пастор Хакон очевидно е баща на Томас Хаконарссон. Знаем ли къде е роден, къде е израснал? Къде е живяла Ингилейф като малка? Може би не в Хела. Тази жена, Ерна, според мен се е преместила, или е избягала.

— Провери го в Гугъл — каза Исилдур. — Нали има Гугъл в Исландия?

— Кого да проверя?

— Томас Хаконарссон. Щом е такава знаменитост, трябва да има биографична справка за него в интернет.

Аксел влезе в търсачката, написа няколко думи и хвърли бърз поглед на резултатите.

— Ето го. Роден е в Западните Фиорди, но е отраснал във Флудир.

Това е наблизо.

— Тогава, напред към флудирската църква! — викна Исилдур. — И дай газ!

Аксел върна лаптопа на Гимли и запали колата.

— Най-близката църква до Флудир е в Хруни — каза Аксел. — Да не би да търсим Пастора на Хруни? — Аксел се захили.

— Защо? Какво?

— Нищо. Всичко си пасва.

Глава 33

Докато Магнъс се движеше нагоре по течението на Тьорса към Хекла, който се криеше зад облаците на югоизток, пейзажът ставаше все по-неприветлив. Тревата отстъпваше място на черна сгурия и купища пясък — останките на огромна изоставена мина за въглища. Реката минаваше край голямо скално образувание, наречено Бурфел, където живееха легендарните тролове. След това пътят пресичаше друга река — един от пълноводните притоци на Тьорса. Магнъс стигна до разклон с две табели: на едната пишеше „Стьонг“, а на другата: „Пътят затворен“.

Магнъс зави и тръгна по нещо, което не беше дори черен път: пълен с чупки, завои, стръмнини и дупки. На места настилката се състоеше само от черен пясък. Колата цепеше през лепкавата мъгла върху черната сгурия. От лявата страна на пътя течаха буйните води на Фоса. Планинските върхове наоколо протягаха снежни пръсти надолу. Допреди две седмици, преди снегът да се стопи, пътят със сигурност е бил затворен. Магнъс на няколко места се замисли дали да не обърне и да се върне. Естествено, джипът на Хакон можеше да мине оттук без проблем.

Но на излизане от един завой, Магнъс видя червеното Сузуки на пастора. Беше паркирано на малка отбивка, двайсетина метра над реката. Магнъс спря до джипа и провери номера му. Със сигурност беше на пастора.

Изключи двигателя и излезе от колата.

Влажният въздух го удари в ноздрите. След воя на служебната кола и тракането на чакъла по шасито, Магнъс се наслади на момент пълна тишина. После чу тътена на реката.

Някъде в мъглата изкряка патица. Странно беше да чуеш звук от живо същество на това мъртво място.

Магнъс отиде до Сузукито. Беше празно и отключено. На таблото нямаше ключове.

Магнъс се огледа. Видимостта беше не повече от шейсетина метра и нямаше и следа от Хакон. Мъглата се вълнуваше около върховете от застинала лава и им придаваше странни форми, подобни на вулканични водоливници. Под краката на Магнъс имаше само черна сгурия и обсидианови отломки — скала, стопена на стъкло в земните ядра, а после избълвана обратно на повърхността.

Може би Хакон бе оставил колата тук и бе тръгнал пеша към Стьонг? Не беше изключено, но Магнъс не виждаше достатъчно надалеч, за да може да прецени. Но Хакон беше исландец и караше джип. Едва ли се бе отказал толкова лесно.

Пасторът беше луд, Магнъс не се съмняваше в това. Можеше да е тръгнал и на дълга разходка до незнайно къде из чукарите. Може би към Алфабрека? Или към Хекла? Пасторът бе способен да се лута с дни из пущинаците.

Магнъс огледа земята около джипа за следи. Откри няколко, но бяха разкаляни. Започна да обикаля в спирала около колата, но теренът бе прекалено твърд, за да му подскаже накъде е тръгнал Хакон. Все пак, Магнъс откри нещо интересно.

Следи от гуми. Бяха на около десет метра от джипа, върху един по-мек участък. Тук бе спирала и друга кола. Но кога?

Магнъс нямаше представа кога е валяло за последно тук. Предишният ден, когато двамата с Ингилейф ходиха до Алфабрека, времето беше прекрасно. Възможно беше да не е валял дъжд оттогава. Но можеше и да е валяло преди двайсет минути.

Магнъс се замисли дали да продължи към Стьонг. Спомни си изоставената ферма от детството си. Тя беше на брега на един поток, заобиколена от зелена морава. Но първо трябваше да докладва на Балдур какво е видял.

Затова реши да тръгне обратно към главния път, докато намери място с покритие, откъдето да се обади.

След едни незабравими два километра, телефонът му започна да звъни.

Магнъс отби и го вдигна. Не можеше да кара с една ръка по този път.

— Здрасти, Магнус, Ингилейф се обажда.

— Здравей — каза Магнъс предпазливо, макар че се зарадва да я чуе.

— Как си?

— Добре.

— Тази сутрин чух по радиото за престрелката, затова питам. Един полицай е в болница и са арестували някакъв американец. Предположих, че ти си един от двамата.

— Да, стана снощи, точно след като си тръгнах от вас. Простреляха партньора ми Арни. Аз залових извършителя.

— А всъщност е преследвал теб, така ли?

— Мен, да.

Последва момент на мълчание. После Ингилейф отново заговори.

— Видях се с Ерна, майката на Томас. Тя живее в Хела.

— Така ли?

— Сигурна е, че Томас не е убил баща ми. Просто не е бил там. През онзи уикенд е бил на концерт с детския хор на селото в Халгримскиркя, голямата църква в Рейкявик.

— Или тя така твърди. Не забравяй, че му е майка.

— Това може да се провери, нали? Дори седемнайсет години по-късно?

— Може, да — призна Магнъс. Ингилейф имаше право. Ако беше лъжа, би била много плоска. — Какво каза тя за Хакон?

— Сигурна е, че и той не е убил татко. Но няма доказателства.

— Това е без значение — каза Магнъс.

— Предполагам. Но звучеше много убедително. Каза ми също къде Хакон крие пръстена.

— В олтара на църквата?

— Откъде знаеш?

— Томас вчера ми каза.

— Намерихте ли Хакон?

Магнъс погледна назад към пътя.

— Не, но намерих колата му преди няколко минути. На пътя за Стьонг. Сигурно е излязъл на разходка. Или е отишъл на среща с някого. Имаше и следи от друга кола.

В другия край на връзката настъпи тишина. За момент Магнъс реши, че връзката се е разпаднала. Сигналът бе много слаб.

— Ингилейф? Чуваш ли ме?

— Чувам те. Чао, Магнус.

Тя затвори.

Петур лежеше под колата си и забърсваше шасито с един парцал. След като се върна от автомивката, той взе кофа вода паркира на километър от дома си. Не искаше съседите му да видят колко внимателно почиства колата си.

Телефонът му, набутан в джоба на дънките, иззвъня. Петур изпълзя изпод БМВ-то и отговори.

— Песи? Инга съм.

Той се изправи на крака. Трябваше да си събере мислите за този разговор.

— Инга! Здрасти! Как си?

— Защо не трябваше да казвам, че съм те видяла вчера?

— Ти беше с онова, голямото ченге, нали?

— Да. Ходихме да говорим с фермерите, които са тръгнали с Хакон да търсят татко. Песи, почти съм сигурна, че татко е бил убит. Не е било нещастен случай.

Петур усети, че сега е моментът да премине в нападение.

— Нали се разбрахме да не се занимаваме с това? Защо си говорила с ченгетата? Какво се надяваше да постигнеш?

— Песи, къде отиваше вчера?

Петур пое дълбоко въздух.

— Не мога да ти кажа, Инга, съжалявам. Не ме разпитвай повече.

— Не ми увъртай, Песи! Искам да знам какво става. Да не си ходил на среща с Хакон? На пътя за Стьонг?

— Ти къде си в момента?

— В Хела.

— Добре. Права си. Трябва да знаеш. Всичко ще ти обясня.

— Ами хайде.

— Не по телефона. Трябва да се видим лично.

— Хубаво. Следобед ще си бъда в Рейкявик.

— Не, не тук. Помниш ли къде ни водеше татко на пикник? Казваше, че това е любимото му място в Исландия.

— Да.

— Хайде да се видим там, след час и половина.

— Защо точно там?

— Аз често се връщам там, Инга. Там е татко. И аз ходя да си говоря с него. Искам и той да присъства, когато си говоря с теб.

Ингилейф замълча. Ингилейф би се досетила, че Петур не е толкова сантиментален, но пък и знаеше колко тежко преживя той смъртта на баща им.

— Добре. След час и половина.

— Хайде. Но ми обещай да не казваш нищо на полицията. Поне ми дай шанс да ти обясня.

— Обещавам.

Магнъс се обади на Балдур.

— Намерих колата на Хакон — каза той, преди инспекторът да успее да му затвори.

— Къде?

— На пътя за Стьонг. От пастора няма и следа. И е прекалено мъгливо да огледам.

— Там ли си в момента? — излая Балдур.

— Не. Върнах се няколко километра по пътя, докато намеря обхват, за да ти се обадя.

— Ще изпратя екип да огледа колата.

— И да потърси Хакон — добави Магнъс.

— Няма нужда.

— Защо? Да не сте го намерили?

— Да. На дъното на Хялпарфос. Преди половин час един служител на централата намерил тялото. Едър мъж с брада и свещеническа якичка.

Хялпарфос беше водопад, само на километър и нещо от разклона за Стьонг. Магнъс бе виждал табелата. Голямата река под него, Фоса, стигаше до водопада.

— Може да е скочил — каза Балдур.

— Съмнявам се — отвърна Магнъс. — Видях следи от гуми до Сузукито. Някой го е бутнал.

— Добре, но ти не се връщай там. Не искам да взимаш повече участие в това разследване. Аз тръгвам към водопада и не искам да те виждам, когато стигна там.

Магнъс бе на път да му отговори доста пикантно: той сам се бе сетил, че Хакон може да е тръгнал към Стьонг, той сам бе намерил колата. Все пак си затрая.

— Радвам се, че успях да помогна — каза той и затвори.

Е, почти си затрая.

Балдур щеше да пътува повече от час от Рейкявик до Хялпарфос. Магнъс имаше доста време.

Подкара бавно обратно към главния път. Основата на Бурфел зловещо изникна пред очите му от мъглата. Черният път към Хялпарфос беше в много по-добро състояние, макар и той да бе неравен и песъчлив. След няколкостотин метра се появи и самият водопад: две мощни струи, разцепени от базалтова скала, които се изливаха в дълбок вир. На брега на реката, до водопада, бе паркирана полицейска кола с присветващи сирени. Няколко човека се бяха събрали около нещо на земята.

Магнъс паркира до патрулната кола и се представи. Полицаите услужливо му направиха място да огледа тялото.

Мъртвият беше Хакон. Тялото му бе доста наранено от падането.

Магнъс огледа пръстите на пастора на Хруни.

По тях нямаше нищо.

Глава 34

Магнъс тръгна обратно към Рейкявик. Тьорса, която предишния ден блестеше, сега течеше сива и злокобна към Атлантическия океан.

Това променяше нещата. Определено ги променяше.

Изглеждаше сякаш някой бе убил Хакон. Не е бил Томас — той бе затворен в ареста. Но кой тогава?

Стив Джъб и Лорънс Фелдман?

Откакто пристигна в Исландия, Магнъс чу за не един случай на внезапна смърт. Не само Агнар и сега Хакон. Но и доктор Асгримур. Дори и пастрока на Ингилейф.

В такава мирна и тиха страна, това не можеше да е случайно.

Поредното падане. Поредното удавяне.

Доктор Асгримур бе умрял при падане. Предполагаше се, че е било нещастен случай. Агнар бе ударен по главата, а после удавен. Дори пастрокът на Ингилейф бе паднал на пристанището в Рейкявик, бе ударил главата си и се бе удавил.

Точно така! Именно неговата смърт бе събудила съмнения в съзнанието на Магнъс, докато говореше с комисаря.

Това беше класически случай на модус операнди — убиецът си имаше предпочитан похват. Дори най-умните престъпници често се придържаха към един и същи метод на действие.

Имаше само двама души, пряко свързани с всички тези смъртни случаи. Бяха брат и сестра. Петур и Ингилейф.

Магнъс не подозираше Ингилейф. Но Петур?

Той имаше алиби. Когато баща му е умрял, Петур е бил гимназист в Рейкявик. Но може би се бе измъкнал незабелязано за един уикенд. Може би той е бил елфът, когото фермерите са видели. Когато пастрокът му е бил убит, Петур е бил в Лондон, но може би се бе върнал незабелязано в Рейкявик за един уикенд. Ако е разбрал какво е извършил пастрокът със сестра му, Петур е имал мотив да си отмъсти. Особено ако това не е било първото му убийство.

Но каква бе връзката с убийството на Агнар? Петур имаше алиби за онази вечер. Цяла нощ бе прекарал в клубовете си, Арни бе проверил.

Магнъс удари с ръка по волана. Арни! Това се бе опитал да му каже, преди да изпадне в безсъзнание след престрелката! Алиби! Алибито на Петур!

Магнъс си представяше какво се бе случило. Арни бе обиколил клубовете на Петур и бе получил потвърждение, че са го видели там в някой момент от вечерта. Арни обаче не бе направил съпоставка на часовете, за да установи точно какво е правил Петур и къде. Типична грешка като за Арни. Грешка, заради която Арни би се обвинявал в последствие.

Петур бе направил така, че много хора да го видят в ранните часове на вечерта, а после бе отишъл до езерото Тингвелир около девет и половина, след като Стив Джъб си е тръгнал оттам. Може би бе изчакал около час, след като е ударил Агнар, докато се стъмни напълно, и чак тогава го бе завлачил до езерото. Това обясняваше следите от мухи в лятната къща. След това, разбира се, Петур е имал предостатъчно време да се върне в някой от клубовете си, където купонът е продължавал.

Четири убийства. И Петур бе отговорен за всичките.

Магнъс натисна газта към Рейкявик. Искаше да се обади на Ингилейф. Тя беше сестра на Петур, щеше да се опита да го защити. Но би ли защитила един убиец?

Магнъс набра номера ѝ.

— Ингилейф? Аз съм, Магнус.

— О…

— Къде си?

— Пътувам към Флудир.

Пътят от Хела към Флудир минаваше недалеч от долината на Тьорса, където се намираше Магнъс.

— Трябва да говоря с теб. Много съм наблизо. Ако спреш и ми кажеш къде си, ще те намеря.

— Не мога, Магнус. Имам среща.

— Важно е!

— Не, съжалявам, Магнус.

— Много е важно!

— Виж, ако искаш да ме арестуваш, давай. Ако не — остави ме да си гледам работата.

Магнъс усети, че явно е бил твърде настоятелен, но и се изненада, че Ингилейф му се сопна така.

— Ингилейф, къде е Петур?

— Не знам. — Гласът й изведнъж притихна, вече не беше толкова войнствен. Ингилейф лъжеше.

— Накъде си тръгнала? — попита Магнъс.

Никакъв отговор.

— С него ли ще се срещаш?

Ингилейф затвори.

Покрай Магнъс профуча полицейска кола, на път към водопада и полицаите, зяпащи тялото на пастора.

Магнъс се сети как Ингилейф изведнъж се бе вдървила на този същия път, предишния ден. Сякаш бе видяла нещо. Може би шофьор на минаваща кола? Петур?

Ако бе видяла брат си, информацията, че са намерили колата на пастора, би накарала Ингилейф да се замисли. И да стигне до извода, който си направи и Магнъс — че трябва да говори с Петур. В момента тя отиваше на среща с него.

Във Флудир. Ако не бе излъгала и за това.

Магнъс пак избра номера ѝ. Както очакваше, Ингилейф не вдигна. Но той ѝ остави съобщение, че трупът на Хакон е бил открит в реката, недалеч от колата му. Ако тя отиваше на среща с брат си, трябваше да знае това.

Магнъс продължи с колата. Оставаха няколко километра до разклона, където можеше да завие наляво към Рейкявик, или надясно, към Флудир. Но първо трябваше да каже на Балдур за Петур.

Обади се на мобилния му телефон. Нищо. Копелето не му вдигаше!

Опита да се свърже с Вигдис. Тя поне щеше да го изслуша.

— Вигдис, къде си?

— В централата.

— Трябва да арестуваш Петур Асгримссон.

— Защо?

Магнъс ѝ обясни. Вигдис го изслуша внимателно, задавайки няколко уместни въпроса.

— Звучи логично — каза тя. — Каза ли на Балдур?

— Не ми вдига.

— Аз ще говоря с него.

Телефонът на Магнъс звънна след минута.

— Не дава — чу се гласът на Вигдис.

— Какво не дава?

— Не разрешава да арестувам Петур.

— Моля!?

— Каза, че било рано да си правим заключения. Дори още не е видял трупа. В това разследване имало твърде много прибързани арести.

— Не дава, защото предложението идва от мен — каза Магнъс ядно.

— Това не знам — каза Вигдис. — Но не мога да извърша арест без позволение от шефа си.

— Разбира се, Вигдис. Знам, че те поставям в трудно положение.

— Така е.

— Работата е там, че Петур ще се срещне със сестра си. Според мен, тя е надушила нещо. Опасявам се, че ако наистина се срещнат, той може да се опита да й затвори устата. Завинаги.

— А това не е ли малко прибързано заключение?

Магнъс свъси вежди. Притесняваше се за Ингилейф. Може би Вигдис имаше право — изводът беше прибързан, но след това, което се случи с Колби, Магнъс бе загрижен за безопасността на Ингилейф. Много загрижен.

— Може би — призна той. — Но страх лозе пази.

— Виж, ще се опитам да намеря Петур у дома или в клубовете и ще го проследя, ако тръгна нанякъде. Става ли?

Магнъс знаеше, че Балдур няма да се зарадва, когато разбере с какво се занимава Вигдис.

— Благодаря — каза Магнъс. — Задължен съм ти.

Магнъс приближи разклона. Вигдис щеше да търси Петур в Рейкявик, което означаваше, че Магнъс може да си позволи да се съсредоточи върху Ингилейф.

На разклона зави вдясно, към Флудир.

Петур едва виждаше езерото Тингвелир в мъглата пред себе си. Последно беше ходил там едва преди една седмица, през която се случиха много неща. През тази седмица, положението започна да става неконтролируемо.

Той бе опитал да се откъсне. От цялата история покрай Сагата за Гаукур, от Исландия като цяло. И донякъде бе успял, макар че никога не би могъл да изчисти сърцето и душата си от смъртта на баща си. Всеки ден мислеше за това. От седемнайсет години мислеше за това всеки шибан ден.

Въпреки терзанията си, Петур бе успял да поддържа някакво емоционално равновесие, докато Инга отново не разчепка въпроса за сагата. Беше се опитал да ѝ каже да не я продава. Трябваше да бъде по-убедителен, много по-убедителен. Дори за момент не бе повярвал на гаранциите на Агнар и Инга, че сделката ще се запази в тайна.

Инга беше виновна.

Притесняваше се от предстоящата среща с нея. Щеше всичко да ѝ обясни и то така, че да го разбере. Тя го уважаваше и го слушаше: като малка сестра — батко си. Точно затова му бе толкова ядосана, когато той изостави нея, майка им и цялото семейство. Може би щеше да разбере защо е убил Сигурстейн. Той заслужаваше да умре, заради това, което причини на сестра им Бирна.

По-трудно щеше да обясни убийството на Агнар. И на Хакон. Но Петур нямаше избор. Нямаше друг начин. Инга беше умна, тя щеше да разбере това.

Но Петур изтърваше юздите. С Агнар се бе справил добре. С Хакон — не чак толкова. А Инга?

Молеше се да го разбере. Да се съгласи да си мълчи. Защото иначе… Какво?

Петур напипа пръстена в джоба си. Изведнъж го обзе силно желание да го разгледа. Отби отстрани на пътя и угаси двигателя.

Тишина. Отдясно се виждаше дълбокото, сиво езеро. Островчето в средата се криеше в мъгла, а върховете на отсрещния бряг се губеха в облаците. Някъде в далечината се чу шум от приближаваща се кола. Тя премина със свистене и отново стана тихо.

Петур разгледа пръстена. Хакон се бе грижил за него много добре. Изобщо не изглеждаше на хиляда години, но това бе характерно свойство на златото. Вгледа се в надписа отвътре. Руните още се виждаха. Какво пишеше? Андваранаутур. Пръстенът на Андвари.

Пръстенът. Точно той разби семейството на Петур. Намирайки го, Хьогни бе обрекъл целия род.

Пръстенът бе заинтригувал дядо му, Хьогни, и го бе убил. За момент бе заинтересувал Петур, преди той да реши да не се занимава с него. Бе заинтересувал Агнар и чуждестранните фенове на „Властелинът“. Бе заинтересувал и Хакон. Не. Пръстенът бе поробил Хакон.

Единствен дядо му Хьогни бе събрал достатъчно смелост да върне пръстена на мястото му — извън обсега на простосмъртните.

Петур цял живот се бе борил срещу силата на пръстена. Но сега трябваше да приеме, че е изгубил. Пръстенът го бе надвил.

Петур го сложи на пръста си.

Ако Инга не искаше да си трае, тя щеше да умре. Нямаше друг вариант.

Петур погледна часовника си. Оставаше един час. Запали БМВ-то и тръгна към срещата със сестра си.

Магнъс настъпи газта до Флудир. Колата на Ингилейф не беше пред къщата ѝ. Той изтича до врата и позвъни. Нямаше никой. Отдръпна се и огледа прозорците — никакви признаци на живот. Денят беше мрачен и ако вътре имаше някой, поне една от лампите щеше да свети.

По дяволите! Къде бе изчезнала сега!?

Магнъс се огледа в търсене на някакъв ориентир. В съседната градина един старец с гащеризон засаждаше някакви цветя.

— Добро утро! — поздрави го Магнъс.

— Добър ден — поправи го старецът.

— Да си виждал Ингилейф? — Магнъс бе сигурен, че в малко селце като Флудир, човекът ще знае коя е Ингилейф, макар да не я е виждал от години.

— Точно замина!

— Преди колко време?

Старецът се изправи. Протегна се. Свали си шапката, под която се показа рядка посивяла коса. Измери Магнъс с очи. Пак нахлупи шапката. Почеса се по брадата. Не беше чак толкова стар, но лицето му изглеждаше сякаш е прекарал много десетилетия навън, на дъжда и студа. Градинарят явно се двоумеше дали да отговори на Магнъс.

— Преди колко време замина? — повтори Магнъс.

— Да, чух те, не съм глух.

Магнъс го дари с една насилена усмивка.

— Аз съм неин приятел. Търся я по спешна работа.

— Преди десетина минути — мъжът след известно време. — Само мина през къщата.

— Накъде тръгна?

— Не мога да ти кажа.

— Тя каква кола кара? — попита Магнъс, защото не знаеше.

— Струва ми се, — каза старецът, — че ако си й приятел, би трябвало да знаеш.

Магнъс с усилие успя да запази спокойствие.

— Може да ти прозвучи мелодраматично, но мисля, че тя е в опасност. Трябва да я намеря веднага.

Мъжът само изсумтя и се обърна към градината си.

Магнъс прескочи оградата, сграбчи ръката на стареца и я извъртя зад гърба му.

— Кажи каква кола кара, или ще я счупя!

Мъжът изпъшка от болка.

— Нищо няма да ти кажа! Доктор Асгримур ми беше добър приятел и няма да ти позволя да тормозиш дъщеря му!

— Проклети исландци! — измърмори Магнъс на английски и блъсна стареца на земята. Всичките бяха такива инати!

Качи се обратно в колата. Накъде? Ако Ингилейф бе тръгнала обратно към Рейкявик на среща с Петур, Магнъс щеше да я види по пътя — бе оглеждал внимателно шофьорите на всички коли, с които се размина на идване. На север от Флудир нямаше нищо особено. Но на изток се намираше Хруни. Може би бе отишла там? Или на среща с Петур, или за да търси пръстена.

Разклонът за Хруни беше в южния край на селото. Магнъс измина трите километра дотам за две минути. Както очакваше, на паркинга пред църквата бе паркирана полицейска кола. В нея седеше полицай и четеше книга.

„Престъпление и наказание.“ Полицаят беше вече към края.

Той разпозна Магнъс и го поздрави.

— Виждал ли си Ингилейф Асгримсдотир? — попита Магнъс. — Руса жена, няма трийсет години?

— Не. Тук съм от осем сутринта.

— Мамка му!

— Чу ли, че май са намерили тялото на Хакон? — каза полицаят.

— Да, дори го видях на дъното на Хялпарфос. Мъртъв е, това е сигурно. Но се притеснявам за Ингилейф. Мисля, че убиецът на пастора е нарочил и нея.

— Ще се обадя по станцията, ако я видя.

— Може ли направо на мобилния? — попита Магнъс и му подаде номера си.

— Питай и онези момчета там.

Магнъс се обърна. На пътя бе паркирана кола, обърната към църквата и къщата.

— Те какви са?

— Трима са. Един исландец и двама чужденци. Попитах ги какво правят тук, но не ми дадоха никакъв смислен отговор.

Фелдман и Джъб, помисли си Магнъс.

— Чакат те да си тръгнеш, за да претърсят църквата — каза Магнъс. — Благодаря ти, ще ида да поговоря с тях.

Магнъс се приближи до колата. Отпред седяха дребничък исландец и Стив Джъб, а Фелдман беше отзад. И тримата гледаха гузно как Магнъс се приближава към тях.

Исландецът отвори прозореца си.

— Здравейте, Лорънс, Стив — каза Магнъс на английски и кимна на двамата чужденци.

— Добър ден, детектив — отговори Лорънс от задната седалка.

— А ти си…? — попита Магнъс шофьора.

— Аксел Бярнассон. Аз съм частен детектив и работя за господин Фелдман.

— С цел?

Аксел сви рамене.

— Помага ни с едно проучване — каза Фелдман.

Магнъс бе на път да им каже, че си губят времето, че църквата вече е била претърсена и пръстенът не е там, но после се отказа. Щеше да ги остави един ден да киснат на това забравено от бога място.

— Виждали ли сте Ингилейф Асгримсдотир? — попита той.

Лицето на Аксел запази изражението си на търпелива незаинтересованост. Но той не отговори на въпроса. Джъб свъси вежди.

— Не, не сме — каза Фелдман. — Поне не днес. Вчера се опитахме да говорим с нея, но тя не ни се зарадва особено.

— Не съм изненадан — каза Магнъс. — Ако я видите, обадете ми се. — Той надраска номера си на един лист от тефтерчето си и го подаде на Фелдман. — Тази сутрин са намерили пастора. Бил е убит. Почти съм сигурен, че престъпникът в момента е по петите на Ингилейф.

Фелдман взе листчето.

— Задължително ще ви се обадим.

Магнъс погледна към църквата, клекнала под скалната си козирка в мъглата. От небето се спусна гарван и кацна на пътя, на няколко метра от Магнъс. Заподскача, оглеждайки двата автомобила.

— Приятен ден — каза Магнъс и се качи в колата си. Тръгна надолу по хълма, обратно към главния път.

Сигурно се бе разминал с нея на идване. Рейкявик. Там беше най-вероятно да я намери.

Глава 35

Стив Джъб изпрати колата на ченгето с поглед, докато тя се скри зад хълма.

— Това не е редно, да знаеш!

— Кое не е редно, Гимли? — попита Фелдман.

— Първо, името ми не е Гимли, а Стив. Ти не се казваш Исилдур, а Лорънс. Тук не сме в Средната земя, а в Исландия. Властелинът на пръстените не е историческа личност, а измислен герой. Герой от най-великия роман, но все пак измислен.

— Ама, Гимли! Пръстенът може да е в тази църква! Пръстенът от Сагата за Волсунгите! Пръстенът, за който е писал Толкин! Не разбираш ли колко е яко това!?

— Честно казано, хич не ми пука. Професорът, с когото говорих само преди седмица, сега е мъртъв. Някаква откачалка е още на свобода и се кани да убие едно момиче. Живо, истинско момиче, Лорънс, не разбираш ли?

— Виж сега, това няма нищо общо с нас — каза Фелдман. Погледна Джъб подозрително. — Или нещо бъркам?

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, ти ли уби професора? — попита Фелдман.

— Не се излагай! Естествено, че не съм го убил!

— Ти така твърдиш, но аз няма как да разбера дали казваш истината.

— Онова ченге търсеше Ингилейф. Ние знаем къде е тя. Трябва да му кажем — Джъб извади мобилния си телефон. — Дай ми номера.

— Не, Гимли. Не.

— Мамка ти! — ядоса се Джъб. Изскочи от колата, отвори задната врата и издърпа Фелдман навън, въпреки неговите опити да се вкопчи в предпазния колан. Джъб сви юмрук пред лицето му. — Дай ми номера, или ще ти смачкам мутрата!

Фелдман се присви и подаде на едрия англичанин листчето с номера на Магнъс.

Джъб заобиколи до страната на шофьора.

— Ти с мен ли си? — попита той Аксел.

— Проблемът е, че е незаконно да се поставят подслушващи устройства, Стив.

Джъб не възнамеряваше да спори. Пресегна се, изхвърли частния детектив на пътя, седна на мястото му и запали колата. Докато Фелдман и Аксел блъскаха с юмруци по колата, Джъб направи бърза маневра и се засили след ченгето, като леко закачи Фелдман с бронята.

Магнъс намали, когато стигна до разклона на главния път при Флудир. Телефонът му иззвъня.

— Ало?

— Обажда се Стив Джъб. Изчакай ме. Сега ще те настигна.

— Добре — каза Магнъс. Беше сигурен, че Фелдман и Джъб не му бяха казали всичко, което знаят, но и се изненада, че бяха решили все пак да му се обадят. — Чакам те.

Магнъс отби до пътя. След две минути се появи колата на частния детектив. Тя спря зад неговата и от нея изскочи Стив Джъб, с лаптоп под мишница. Беше сам.

Качи се на пасажерската седалка до Магнъс.

— Чакай сега — каза Джъб. Включи компютъра и някакъв приемник, прикачен към него. — Тази джаджа ще ни каже къде е Ингилейф.

— Чудесно! — Магнъс включи на скорост и тръгна наляво, към Рейкявик. Това беше най-вероятната им дестинация и той искаше да навакса с времето. — Къде са твоите хора?

— Хм, келемета! — промърмори Джъб, докато се занимаваше с компютъра.

Магнъс не беше сигурен какво точно е келеме, но бе склонен да приеме мнението на Джъб.

— Благодаря, че дойде.

— Трябваше да се обадя още при църквата — каза Джъб. — Трябваше всичко да ти кажа, още когато ме арестувахте. — Натисна няколко клавиша. — Хайде де! — избоботи на компютъра.

— Значи следите колата ѝ?

Джъб само изсумтя и продължи да борави с клавиатурата.

— Ето. Тя е на север от нас. Много на север. Трябва да обърнеш.

— Сигурен ли си?

— Много ясно, че съм сигурен! Виж и ти!

Магнъс намали и се вгледа в компютърния екран в скута на Джъб. На него се виждаше картата на югозападна Исландия, по която една червена точка се движеше по пътя от другата страна на Флудир.

— Къде отива, по дяволите? — попита Магнъс. — Натам няма нищо, нали? Дай картата. В жабката е.

Джъб извади пътна карта и я разтвори.

— Прав си, на север оттук няма почти нищо. Един-два глетчера… май са глетчери, да. Този път цепи през пущинака.

— Вероятно още е затворен по това време на годината — каза Магнъс.

— Чакай малко! Тук има нещо. Гулфос? Знаеш ли какво е това?

— Водопад — каза Магнъс. — Гулфос е огромен водопад.

Петур спря на големия паркинг. Толкова рано на пролет и при това гадно време, той бе напълно пуст, с изключение на един автобус.

Слезе от БМВ-то. Величественият водопад още не се виждаше, но тътенът му се носеше мощно чак до другата страна на гишето за информация. Няколко туриста се появиха по пътеката от водопада. Споделяха един с друг възхитата си от току-що видяното. След пет минути щяха да ги подкарат към следващата спирка от обиколката им — най-вероятно гейзерите или Алтингът в Тингвелир.

Това устройваше Петур.

Вместо да се насочи право надолу към водопада, той тръгна вляво, срещу течението. Алеята нагоре по малкото възвишение вече бе покрита с настилка. От детството си Петур я помнеше като едва забележима козя пътечка.

Точно след върха на хълма следваше малка падина. Точно там доктор Асгримур обичаше да води семейството си на пикник в слънчев ден. Туристите обикновено слизаха до вира на водопада, или се качваха малко нагоре, или пък разглеждаха клисурата още по-надолу. Падинката над водопада предлагаше известна уединеност дори в разгара на летния сезон. Тревата и мъхът бяха удобни за сядане при сухо време.

Но в мъглата на ранния май, всичко бе подгизнало и нямаше жива душа. Падината бе само на двестатина метра от паркинга, но никой не можеше да види, че Петур е там, или да го чуе над грохота на водопада.

Петур вървеше към реката. Глухият тътен премина в кресчендо, когато величественият водопад се разкри пред очите му. Мощта му беше изключителна. Река Хвита се спускаше в клисурата на две каскади, всяка от които вдигаше завеса от капчици. Мястото на тази стихия се наричаше Гулфос — в превод, Златният водопад, заради сиянието, което ниското слънце придаваше на надвисналите над скалите изпарения. При подходящи условия из клисурата просветваха златни и виолетови дъги.

В ясен ден оттук се виждаше Лангьокул, Дългият глетчер, от който се стичаше всичката тази вода, приклекнал между два планински върха на трийсет километра северно. Но не и днес. Днес всичко бе покрито със сива влажна пелена от влага и облаци, смесени в едно.

Това също устройваше Петур.

Той чакаше Ингилейф, изправен на брега.

Беше горд, че избра такова подходящо място за среща. Както и по пътя за Стьонг. Петур бе примамил Хакон на онова усамотено място под фантастичния претекст, че е открил къде е скрит шлемът на Фафнир. Спомни си колко развълнуван изглеждаше пасторът, когато се появи на онзи склон над Фоса. Петур бе повел пастора надолу към реката и в един момент се бе спрял, за да го пусне пред себе си. Един удар по тила с голям камък и пасторът се бе свлякъл във водата. Петур едва бе удържал тялото в силното течение, докато свали пръстена от ръката му. После го остави на реката. Щяха да минат седмици, преди да го намерят.

Това бе една от силите на пръстена — той потискаше трезвата мисъл у хората и ги караше да вярват в невъзможното. Петур се усмихна. Харесваше му иронията в това, че пасторът повярва на същата лъжа, която бе коствала и живота на Гаукур, преди хиляда години.

Докато гледаше водопада, Петур се замисли за баща си. Това място събуждаше спомени от слънчевите години, преди всичко да се обърка. Може би това, което каза на Инга, беше вярно. Може би баща им наистина беше тук.

Петур потръпна. Надяваше се да не е така. Не искаше баща му да става свидетел на това, което можеше да се случи на Инга, ако не обещаеше да си затваря устата.

Петур се зачуди какво ще си помисли полицията, когато намери тялото на пастора и колата му. Нещастен случай? Може би самоубийство?

Това беше добра идея. В най-лошия случай, ако Инга станеше жертва на водопада, Петур щеше да каже на полицията, че се е самоубила. Че му се е обадила, била много разстроена и се разкайвала, задето се е опитала да продаде Сагата за Гаукур. Че му е казала, че отива към Гулфос. Той се уплашил, че тя ще направи някоя глупост и тръгнал натам, за да я спре. Но закъснял. Само я видял как скача.

Това щеше да обясни и неговото присъствие на водопада. И би било достатъчно близо до истината, за да му се размине.

Завъртя пръстена около пръста си. Със сигурност щяха да го арестуват и нямаше да му е лесно да обясни как пръстенът се е оказал в негови ръце. Трябваше да го скрие някъде преди да извика полицаите.

Но това беше в краен случай. Ако успееше добре да обясни всичко на Инга, тя може би щеше да го разбере, да приеме, че не е имал друг избор.

Нали така?

Магнъс и Стив Джъб прелетяха през Флудир и навлязоха сред обработваемите земи след селото, където бяха подредени парници, издишащи спирали вулканична пара. Пътят тръгна успоредно на пълноводната Хвита.

— Много тъпо се държах — каза Джъб. — Някак си мислех, че цялата дандания покрай Агнар няма нищо общо с мен. Знаех, че съм невинен, но се надявах да запазя сагата и пръстена в тайна. Това беше най-важното.

— Аз мислех, че ти си убил професора — каза Магнъс.

— Знам. Но знаех и че не съм го убил. Предполагах, че и ти ще стигнеш до този извод.

— Някога имал ли си вземане-даване с Петур?

— Никога — каза Джъб. — Не го бях виждал до оня ден, когато отидохме при него с Лорънс Фелдман. Той, между другото, е доста странен. Умен е, богат е, но е странен.

— А ти не си ли? — попита Магнъс.

— Няма нищо лошо в това да си фен на „Властелинът“ — оправда се Джъб. — Лошото е когато това ти затвори очите за истинския свят. — Той се загледа в красивия пейзаж навън. — Макар че от време на време се чудя дали тази страна е част от истинския свят.

— Напълно те разбирам.

Телефонът на Магнъс иззвъня. Вигдис.

— Не открих Петур нито у тях, нито в Неон. Не са го виждали днес и не знаят къде е. Отивам да проверя и в другите два клуба.

— Няма нужда — каза Магнъс. — Тръгнал е към Гулфос. Там ще се срещне със сестра си. И ще я убие.

— Сигурен ли си?

Магнъс се поколеба. Доколко беше сигурен? Вече бе направил няколко гафа в това разследване.

— Да, сигурен съм. Можеш ли да изпратиш командоси? Как им викахте… бригада Викинг? Много е облачно за хеликоптер, но колкото по-бързо дойдат, толкова по-добре.

— Изключено е да получим разрешение за бригада Викинг — каза Вигдис. — Ще се обадя на Балдур. Но и двамата знаем какво ще каже той.

— Мамка му! — Магнъс бе сигурен, че Балдур ще пренебрегне искането му. — А ти можеш ли да дойдеш, Вигдис?

— Добре. Тръгвам — каза тя след кратко замисляне.

— Донеси оръжие.

— Ще дойда възможно най-бързо. Невъоръжена — каза Вигдис и затвори.

— Леко! — Стив Джъб се стегна в седалката си.

Магнъс за малко не излезе от пътя, когато взе един завой твърде бързо, държейки волана само с една ръка. На север, състоянието на пътя се влошаваше все повече. По шасито на колата тропаха камъчета като малокалибрени куршуми.

— Спря при Гулфос! — каза Джъб, вторачен в екрана.

След като пребориха още няколко хълма, двамата стигнаха до малко мостче, което ги изведе на по-хубав път. Сега се движеха по-бързо сред мъгливите равни пространства.

Глава 36

Петур видя как позната фигура на сестра му се появява от мъглата над върха на хълмчето. Ходеше така, както когато беше малка. Дори палтото ѝ беше същият цвят. Петур си спомни за семейните пикници, преди всичко да тръгне надолу. На дванайсет години, Инга беше наистина много хубава, дори когато носеше очила, но винаги бе оставала в сянката на прелестната Бирна. Изведнъж го обзе тръпка на обич към по-малката му сестра.

Тя нямаше да го предаде. Не можеше да го предаде.

Петур вдигна ръка за поздрав.

— И от какъв зор ме извика чак дотук? — попита тя, треперейки от студ.

— Това е подходящото място — каза Петур с гробовен глас. — Мястото, където да говорим за татко.

Разговорът не потръгваше добре.

— Искам да ми кажеш какво прави в Стьонг вчера. Намерили са колата на Хакон. Както и тялото му на дъното на Хялпарфос.

— И за това ще ти кажа. Но първо за татко.

— Божичко! — възкликна Ингилейф. — Значи знаеш как е умрял, така ли!?

Петур кимна и я погледна в очите. В тях се четеше безпокойство, любопитство, но и яд.

— Аз бях с тях през онзи уикенд. С пастора и татко.

— Мислех, че си бил на училище.

— Знам. Но татко искаше да отида с тях на този поход. Беше убеден, че ще намерят пръстена. Аз бях раздвоен. Както съм ти казвал, изобщо не исках да пипат пръстена, защото помнех предупреждението на дядо. Но в крайна сметка татко ме убеди. Проблемът беше, че мама ми бе забранила да ходя с тях. Затова не й казахме. Взех автобуса от Рейкявик до Хела и те ме взеха оттам.

— И мама не разбра?

— Не — Петур поклати глава. — Пренощувахме на палатка, а на другия ден стигнахме до пещерата. Не беше точно пещера, а по-скоро дупка в лавата. Три часа я търсихме и татко най-накрая я намери. Щеше да се пръсне от вълнение!

Петур се усмихна при този спомен.

— Пък и можеш ли да го виниш? Беше невероятно. Намерихме пръстен, покрит с тънък слой прах. Нито блестеше, нито нищо; трябваше да го избършеш, за да разбереш, че е златен. Но това бе доказателство за автентичността на Сагата за Гаукур, която родът ни е пазил толкова време.

— Но вие с татко винаги сте знаели, че сагата е истинска, не е ли така?

— Ние вярвахме в това — каза Петур. — Но когато само вярваш, без да знаеш, винаги се появяват съмнения. А да разсееш тези съмнения е невероятно усещане… И така, аз също попаднах под магията на пръстена. Но след няколко минути казах на татко, че трябва да го върнем на мястото му. Казах му, че пръстенът ще донесе само нещастие и че дядо ме е заставил да не позволявам на татко да го взима. Скарахме се много жестоко. Татко се обърна към пастора за подкрепа и я получи. Аз дори опитах да изтръгна пръстена от ръката му, но Хакон просто ме бутна встрани… В известен смисъл, аз развалих всичко — каза Петур. — Когато си тръгнахме, те вървяха заедно, а аз ги следвах на двайсетина метра отзад, силно намусен. Тогава времето се влоши. Уж беше слънчево, а изведнъж заваля сняг… Това бе моят шанс. Татко и пасторът вървяха пред мен. Аз се прокраднах край пастора и се опитах да измъкна пръстена от татко: знаех в кой джоб го е сложил. Планът ми беше да избягам с пръстена в снежната виелица и да го върна в пещерата. Бях сигурен, че няма как да ме настигнат в бурята… С татко се сборичкахме, аз го бутнах, той падна и си удари главата на един камък — Петур преглътна. Очите му се напълниха със сълзи. — Помислих, че е в безсъзнание, а всъщност бе мъртъв. Ей така, от нищо!

— Какви ми ги говориш!? Та ти си го бутнал от скалата! Намерили са тялото му долу!

— Не съм го бутал, кълна се. Той падна от много ниско, може би метър-два. Но явно се удари лошо. По слепоочието, тук — Петур почука по обръснатата си глава.

— Тогава защо са го намерили под скалата?

— Пасторът Хакон видя какво стана и взе нещата в свои ръце. Аз бях напълно съкрушен от това, което бях направил. Бях се парализирал, не можех да измисля нищо. Хакон знаеше, че това беше нещастен случай. Каза ми да бягам, да изчезна, сякаш никога не съм бил там. И аз побягнах… Той е бутнал татко от скалата. Със сигурност беше мъртъв, лекарите се объркаха, като казаха, че е бил жив няколко минути. Но Хакон не ме издаде.

Ингилейф прикри устата си с ръка. Челото й се сбърчи от ужас.

— Не мога да повярвам — каза тя. — Значи ти си бил елфът, когото е видял старият овчар?

— Елф ли? — свъси вежди Петур.

— Няма значение.

Петур се усмихна на сестра си.

— Вярно е, аз убих татко, но това беше грешка. Една ужасна грешка. Ако Хакон беше жив, щеше да потвърди това. — Петур пристъпи напред и хвана сестра си за ръцете. Погледна я в очите — беше уплашена, потресена, объркана. — Можеш ли да ми простиш, Инга?

За момент Ингилейф остана в ступор, но после се отдръпна от брат си.

— Това не беше убийство, Инга, повярвай ми.

— Ами Аги? И пастора? И тях си убил, нали?

— Не разбираш ли, че нямах друг избор?

— Как така си нямал друг избор!?

— Вече знаеш, че Хакон взе пръстена. Когато Агнар го навестил, подозирал, че пръстенът е у него. Обвинил Хакон, че е убил татко и е откраднал златната халка. Хакон, разбира се, го изхвърлил от дома си, но тогава Агнар се свързал с Томас и се опитал да го привлече като посредник. Искал да изнуди Хакон чрез него.

— И какво общо имаш ти с това?

— Хакон бе направил много за мен. По никакъв начин не ме замеси в разследването. До този момент нямах представа какво е станало с пръстена. Бях се опитвал да го забравя, да не мисля и да не питам за него, но не бях изненадан, че пасторът го е взел от татко. В крайна сметка, Хакон ми се обади. Обясни ми какво става — щяло да се наложи да каже истината, ако аз не направя нещо по въпроса.

— Какво да направиш?

— Не каза. Но и двамата знаехме.

— Божичко! И си убил Аги!

— Наложи се. Не разбираш ли, че нямах друг избор?

Ингилейф поклати глава.

— Имал си, разбира се! А после и Хакон, така ли?

Петур кимна.

— Когато арестуваха сина му и полицията започна да души, аз разбрах, че истината ще излезе наяве.

— Как можа!?

— Що за въпрос!? — възнегодува Петур с гневна нотка в гласа. — Ти настояваше да продадем Сагата за Гаукур. Ако не беше така, всичко щеше да си е наред.

— Глупости! Признавам, направих грешка, но нямах представа какво ще последва. Ти си виновен! Ти си ги убил! — Ингилейф отстъпи назад. — С татко е било нещастен случай, а с другите двама? Всъщност… ти си убил и Сигурстейн, нали?

Петур кимна.

— Трябва да признаеш, че го заслужаваше, след всичко, което причини на Бирна. Взех самолета от Лондон, срещнахме се в Рейкявик, черпих го няколко питиета…

— И вечерта му завърши на пристана?

— Да.

— Кой си ти? — попита Ингилейф с очи, разширени от ужас. — Ти не си брат ми. Кой си ти?

Петур затвори очи.

— Права си. Всичко е заради това. — Извади ръката от джоба си и й показа пръстена. — Ето. Виж го.

Петур го свали от пръста си и го подаде на Ингилейф. Това беше последният му шанс. Може би пръстенът щеше да поквари сестра му, както бе покварил него самия, баща му, Хакон и всички останали.

Ингилейф се загледа в пръстена.

— Това ли е то?

— Да.

Тя го стисна в ръката си. На Петур за момент му се прииска да си го вземе обратно, но устоя на този порив. Нека пръстенът остане в нея, нека хвърли върху Ингилейф злата си магия.

— Какво смяташ да правиш сега? — попита той.

— Отивам в полицията — каза Ингилейф. — Ти какво очакваше!?

— Сигурна ли си? Напълно ли си сигурна?

— Естествено! — каза Ингилейф. Освен страх и потрес, в очите ѝ вече имаше и омраза.

Петур посърна. Затвори очи. Е, така да бъде. Волята на пръстена щеше да се изпълни. Петур наивно се бе надявал, че нещата могат да свършат по друг начин.

Той пристъпи напред.

Глава 37

Магнъс се размина с един туристически автобус, който излизаше от комплекса, и наби спирачки на паркинга. На него имаше само две коли, паркирани една до друга — голям джип и малко купе.

— Тази е на Ингилейф — каза Джъб, сочейки към купето.

— Стой тук! — извика Магнъс и изскочи от колата.

Прекоси паркинга и тръгна по някакви дървени стълби надолу. Водопадът се разкри пред очите му — казан от бумтяща вода. Пътеката стигаше до тераса за наблюдение някъде по средата на водопада.

Нямаше никой. Само вода. Невъобразими количества вода.

Магнъс погледна нагоре към водопада. Пътеката стигаше почти до самия връх и той успя да я огледа. Но надолу стълбите продължаваха, имаше още един паркинг, клисура… Много места, където можеш да се скриеш от чужди погледи.

Магнъс се затича надолу по стълбите към клисурата.

— Песи? Какво правиш? — очите на Ингилейф се разшириха, но гневът бе по-силен от страха. Петур знаеше, че го очаква трудна схватка. Сестра му нямаше да се даде току-така. Съжали, че не се е подготвил с някакъв тъп предмет, или поне камък. Ако я удареше достатъчно силно с юмрук, можеше да я свали.

Петур преглътна. Щеше да му е много трудно да удари Ингилейф.

Но… нямаше друг избор.

Направи още една крачка напред. Но тогава периферното му зрение засече някакво движение. Иззад хълмчето се появи възрастна двойка с фото статив. Жената им помаха. Петур не отвърна на поздрава, а се обърна към Ингилейф, която дори не ги бе забелязала.

Петур трябваше да печели време, докато двойката си тръгне.

— Искаш ли да се предам на полицията? — попита той сестра си.

— Да — каза тя.

— И защо да го правя?

Разговорът продължи на пресекулки още две-три минути, през които Петур следеше туристите с крайчеца на окото си. Видя как поставят статива, местят го, а после го сгъват пак. Не разбра дали са снимали водопада, или композицията не им е харесала. Но си отдъхна, когато видя как изчезват зад билото на хълма.

Петур пристъпи още по-близо до сестра си.

Джъб не остана в колата. Огледа паркинга и се насочи към гишето за информация. Жената вътре го поздрави на английски, след като прецени, че е чужденец.

— Да сте виждали двама души тук? — попита Джъб. — Мъж и жена. Мъжът е с гола глава, а жената е руса. Исландци са.

— Не съм забелязала. Но говорих с една немска двойка. Мъжът беше с шапка, така че не видях дали е плешив. Но жената бе тъмнокоса, сигурна съм. Искаха да снимат водопада.

— Но няма исландци, така ли?

— Не, съжалявам. Разбира се, аз не мога да видя всичко оттук.

— Благодаря — каза Джъб.

Обърна се и видя немците, които бе описала жената. Слизаха към паркинга от хълма отгоре, сгушени един в друг заради студа. На рамото на мъжа висеше статив.

Джъб се забърза към тях.

— Здравейте! — викна той. — Говорите ли английски?

— Аз да — каза жената.

— Видяхте ли един мъж и една жена горе на хълма? Мъжът е плешив, а жената — руса.

— Да — каза немкинята. — Точно зад билото са.

Джъб се замисли за момент. Да хукне нагоре, или да извика Магнъс?

Магнъс.

Джъб се затича към водопада.

Петур реши на първо време да не удря Ингилейф. Обърна се и бавно тръгна към ръба на клисурата.

— Къде отиваш? — викна му Ингилейф.

— Да погледам водопада.

— Слушаш ли ме изобщо!?

— Слушам, да.

Както Петур се надяваше, Ингилейф тръгна след него. Продължаваше да го убеждава да се предаде. Но стоеше на безопасно разстояние от брат си.

Петур се спря, изломоти нещо и пак тръгна. Това свърши работа. Най-сетне Ингилейф се оказа на метър-два от ръба на пропастта. Трябваше да викат, за да се чуят.

Ингилейф се бе заковала на място. Явно нямаше да пристъпи още малко напред.

Тогава Петур видя в очите ѝ, че тя знае какво се опитва да направи той — да я подмами към собствената ѝ смърт. Ингилейф отстъпи няколко крачки назад, обърна се и побягна. Петур се хвърли след нея. Той имаше по-дълги крака и беше по-силен, така че я догони без проблем и я свали на земята.

Тя извика, но викът ѝ бе заглушен от грохота на водопада. Петур я притисна към тревата, но тя вдигна ръка и го одраска по лицето.

По дяволите! Как да обясни това на ченгетата? Щеше да измисли нещо.

Удари я в лицето. Тя изпищя, но продължи да се съпротивлява. Той я удари пак, по-силно. Ингилейф застина.

Петур преглътна. Очите му пареха от сълзи. Но той нямаше избор. Никога не бе имал избор.

Довлачи Ингилейф до ръба на клисурата. Мястото не беше подходящо. Под скалния ръб започваше полегато тревисто склонче, което не бе достатъчно стръмно. Трябваше да се качи нагоре по течението.

Помъкна тялото на Ингилейф нагоре по пътеката. Краката и ръцете ѝ се блъскаха в камъните. Бе на път да се свести. Но Петур стигна до място, каквото търсеше: ръбът на скалата се издаваше над пропастта, а под него почти отвесният склон се спускаше към реката, засилена към водопада.

Пръстенът! Пръстенът беше у нея! Мамка му! Може би го бе изпуснала, докато се боричкаха? Или го бе прибрала в джоба си?

Положи я на земята. Ингилейф простена. Той започна да рови из джобовете ѝ.

Но тогава, като гръм от ясно небе, една едра фигура прелетя във въздуха и го повали на земята.

Магнъс не чу виковете на Стив Джъб заради шума от водопада. Но се спря и погледна назад.

Тогава видя внушителната фигура на Джъб да се подрусва надолу по пътеката с размахани ръце.

Магнъс се затича. Баирът беше стръмен, но това не го забави.

Обикновено гледаше да се поддържа във форма, тичаше по няколко километра на ден, когато имаше възможност. Но в Исландия такава възможност не се появи и Магнъс се бе поотпуснал. Сърцето му блъскаше тежко, едва си поемаше дъх. Макар да беше стръмно, Магнъс взе баира за отрицателно време.

— Там, горе! — викна Джъб. — Над водопада!

Магнъс не изчака да чуе подробностите, а продължи да бяга нагоре.

Когато стигна до билото, гърдите му щяха да се пръснат.

И тогава ги видя. Две фигури, на метър от ръба на пропастта, едната легнала на земята, а другата надвесена над нея.

Магнъс се затича към тях, вече надолу и още по-бързо. Нямаше шанс Петур да чуе стъпките му, а и той бе твърде зает със сестра си, за да види, че Магнъс се приближава.

Магнъс се хвърли върху Петур и двамата се затъркаляха към ръба на скалата.

Петур се откопчи и се изправи на крака. Олюля се на ръба на пропастта над реката.

Магнъс го гледаше, без да се приближава. Нямаше желание да се хвърли в смъртоносен скок в пропастта, заедно с Петур. Но и щеше да му е трудно да го арестува. Най-малкото, нямаше белезници в себе си. Не знаеше какво да прави, ако успее да надвие Петур. Може би щеше да накара Джъб да седне върху него за час-два, докато дойдеше Вигдис. Разбира се, ако се намираше в нормална страна, щеше да има пистолет и тогава нещата щяха да са много по-прости. Но тук…

Магнъс видя, че Петур се опитва да го премери с поглед. Петур бе висок и жилав. Но Магнъс беше едър и знаеше, че не изглежда беззащитен. Хората обикновено избягваха да се заяждат с него.

Магнъс чу простенване зад гърба си. Ингилейф. Добре, че поне беше жива.

— Хайде, Петур — каза Магнъс с равен глас. — По-добре се предай. Няма друг изход. Ела с мен.

Петур се поколеба. После погледна зад себе си, към речната стихия и зъберите над нея. В следващия момент, Петур се обърна и изчезна зад ръба.

Магнъс се приближи до пропастта и погледна надолу. Там имаше нещо като пътечка, или по-скоро стъпалца, които стигаха до една скала, издадена над реката. Магнъс видя, че може да слезе до водата по пътечката и да се качи обратно малко по-нагоре по течението.

Магнъс слезе след Петур. Камъните бяха изключително хлъзгави от водните пръски и беше трудно да се пази равновесие. Петур не внимаваше чак толкова къде стъпва и трупаше преднина. Магнъс осъзна, че щеше да е много по-добре да остане горе. Със сигурност би стигнал преди Петур до мястото, към което се беше прицелил. Но беше твърде късно.

Магнъс се подхлъзна и сграбчи един камък. Под него, реката бързаше към ръба на водопада. Водата имаше зловещ синьо-зелен цвят.

Цвят на смърт.

Магнъс се вкопчи в скалата и остана там задъхан. Видя как Петур прескочи три камъка, само на метър над водата. Възхити се на координацията му.

Но тогава Петур се подхлъзна. Подобно на Магнъс, и той се вкопчи в скалата с една ръка и остана на място. Но за разлика от Магнъс, Петур не успя да намери хватка за другата си ръка. Увисна и се залюля над водата, свил крака, за да не се натопят в реката и течението да го отнесе.

Магнъс скочи на един камък. После на втори. Не можеше да пази равновесие като Петур. Сега се намираше над самата река, на три метра от брега.

Това беше глупаво.

Петур го погледна. Лицето му бе изкривено от усилие да се задържи с една ръка, а голата му глава блестеше от влагата.

Нямаше да издържи още дълго.

Магнъс се обърна. Видя, че Ингилейф нещо вика и ръкомаха от ръба на скалата. Викаше го да се качи при нея. Магнъс не чуваше думите ѝ, но се ориентира по устните: „Остави го!“.

Магнъс се обърна пак към Петур. Ингилейф имаше право. Магнъс видя как човекът, който бе убил четирима, включително и собствения си баща, и който се бе опитал да убие сестра си, се бори за живота си.

Погледите на Петур и Магнъс се срещнаха. Петур разбра, че Магнъс се е отказал да го гони.

Петур затвори очи, пусна се от скалата и падна без да издаде и звук. Тялото му се понесе в реката и изчезна зад ръба на водопада.

След две секунди от него нямаше и следа.

Глава 38

Магнъс видя Ингилейф до бялото БМВ на брат ѝ, на фона на заснежените планински върхове.

Паркира до нея и излезе от колата.

— Закъсняваш — каза тя. Лицето ѝ бе розово от студа, очите ѝ светеха.

— Съжалявам.

— Нищо де. Радвам се, че дойде.

Магнъс се усмихна.

— А аз се радвам, че ме извика.

— Мислех, че си заминал за Америка.

— Утре. Макар че всички полицаи тук мислят, че вече съм заминал.

— Къде спиш?

— Не мога да ти кажа.

Ингилейф свъси вежди.

— Мислех, че вече ми имаш доверие.

— О, не, не е това. Да кажем, че си научих урока — колкото по-малко хора знаят къде съм, толкова по-добре.

Не беше изключено Сото да изпрати заместник на убиеца, който простреля Арни и затова полицейският комисар бе решил да каже на всички, че Магнъс е заминал за Бостън. А всъщност го бе настанил в къщата на брат си, на час и половина път северно от Рейкявик. Мястото беше красиво, на ръба на един фиорд, с ослепителна панорамна гледка. А и братът на комисаря и семейството му бяха много гостоприемни.

Никой не знаеше нищо за Колби. Това беше добре. Трябваше просто да се покрие за още два дни.

— Е? Какво ще правим сега? — попита Магнъс и погледна към Хекла, надвиснал над тях.

— Ще го изкачим, разбира се.

— Мога ли да попитам защо?

— Ама ти що за исландец си? — подкачи го Ингилейф. — Времето е хубаво и ще се разходим в планината. Не искаш ли?

— О, напротив — каза Магнъс. — Трудно ли е? — Беше взел назаем чифт пионерки от домакина си и в общи линии бе подходящо екипиран.

— През лятото е лесно. Сега е по-така. Още има много сняг, но ще успеем. Хайде!

Тръгнаха нагоре по склона на вулкана. Денят бе прекрасен, небето бе чисто и студено, а гледката зад тях — главозамайваща. Лавата и пемзата бяха покрити със сняг, което всъщност улесняваше ходенето. Магнъс се чувстваше добре. Въздухът бе чист, разходката — ободряваща, а и му бе приятно да ходи редом с Ингилейф. Или по-скоро зад нея. Тя зададе бързо темпо, което Магнъс с радост поддържаше.

— Как е твоят приятел? — попита тя, когато спряха да си поемат дъх и да се насладят на гледката. — Ще се оправи ли?

— Арни е добре, слава богу. Казват, че ще се възстанови напълно.

— Радвам се — каза Ингилейф. Пред тях се простираше долината на река Тьорса, а зад нея — широката равнина, през която течеше Хвита. А отвъд всичко това — още планини.

— Значи утре заминаваш? — попита Ингилейф.

— Да.

— А ще се върнеш ли? — имаше нещо колебливо във въпроса ѝ.

— Не знам — каза Магнъс. — Първоначално изобщо не исках. Но комисарят ме помоли да остана. И съм се замислил.

Наистина се беше замислил и то сериозно. Отчасти се чувстваше задължен и благодарен за това, което комисарят и Арни направиха за него. Но го глождеше и зрънцето съмнение, което сам си вкара в главата три дни по-рано на път към Тьорсардалур. Магнъс подозираше, че истината за убийството на баща му се крие тук, в Исландия, а не по улиците на Бостън.

Както бе очаквал, зрънцето хвана корен. Сега растеше и скоро нямаше да изчезне.

— Ако има някакво значение, и аз искам да останеш — каза Ингилейф.

Тя го погледна и му се усмихна свенливо. Магнъс ѝ се захили. Забеляза вече добре познатия му белег на веждата ѝ. Имаше странното чувство, че познава Ингилейф от години, а не от десет дни, когато я бе разпитал за първи път в галерията.

— Да. Има значение.

Тя се приближи към него, надигна се на пръсти и го целуна. Дълго, чувствено. После се отдръпна.

— Хайде, че още път ни чака.

Колкото по-нагоре отиваха, толкова по-странно изглеждаше планината. На върха ѝ нямаше един голям кратер, а няколко по-малки, останали от предишни изригвания. Серни изпарения излизаха от тесни пукнатини в скалната маса. Снегът ставаше все по-малко, а оголените места — все повече. Магнъс сложи ръка върху черната лава и разбра защо. Беше топла. Някъде не много дълбоко под тях, вулканът продължаваше да бълбука.

Когато стигнаха върха, пред тях се разкри Исландия в цялата си прелест: големи реки, скалисти планини, мудни, мощни глетчери.

— Странно е като се замислиш: тримата братя са изкачили тази планина преди хиляда години — каза Магнъс. — Исилдур, Гаукур и Асгримур, за тях говоря.

— Аха…

Магнъс се огледа.

— Чудя се в кой ли кратер са искали да хвърлят пръстена.

— Кой знае? — отвърна Ингилейф. — Баща ми все за това мислеше. Както се досещаш, той ме доведе тук за първи път. Планината се е променила много през последните хиляда години.

— Какво ще правиш със сагата? Ще я продадеш ли?

Ингилейф поклати глава.

— Ще я дарим на института Арни Магнуссон. Но преди това ще я оставя на Лорънс Фелдман за една година, а той ще ми даде да оправя галерията. Бирна ще получи своя дял, разбира се.

— Идеално!

— Да. Лорънс се сети за този вариант, но явно така всички са доволни. Мисля, че той се чувства виновен.

— Има защо — Магнъс се замисли за всичко, което се бе случило през последните две седмици. Зачуди се дали изобщо някога ще намерят пръстена. Още не бяха открили тялото на Петур — явно водопадът все още не го бе изплюл. Магнъс се надяваше пръстенът да си остане там — на дъното на Гулфос.

Но не можеше да сподели това с Ингилейф. Ставаше дума за брат й, все пак.

— Хайде — каза Ингилейф и тръгна надолу, успоредно на пътеката, по която се бяха качили. Тук нямаше почти никакъв сняг и земята бе топла. Тя заобиколи един стар кратер и спря пред струя пара, излизаща от цепнатина в земята.

— Внимавай! — подвикна ѝ Магнъс. Снегът и лавата под краката на Ингилейф изглеждаха сякаш всеки момент ще пропаднат. Силен мирис на сяра се носеше из въздуха.

Ингилейф извади нещо от джоба си.

— Какво е това? — попита Магнъс.

— Пръстенът.

— Пръстенът!? Мислех, че е у Петур!

— Той ми го даде. Може би за да ме накара да размисля.

— Но това не си го казала на никого!

— Не.

Магнъс беше само на два метра от Ингилейф. Приближи се към нея, за да огледа причината за всички нещастия от последните две седмици. Какви две седмици!? Последното хилядолетие!

— Какво ще го правиш?

— Ти как мислиш? — каза Ингилейф. — Ще го хвърля в бездната, както Толкин е посъветвал дядо. И както е искал Исилдур.

— Недей — каза Магнъс.

— Защо? Така ще бъде най-добре.

— Как защо!? Това е едно от най-значимите археологически открития в тази страна! Истински ли е? Не искаш ли да разбереш? Колко е стар? Кой го е скрил преди осемдесет години? Дали е фалшификат, или наистина е бил изкован още по времето на Атила? Не разбираш ли? Това са все интересни въпроси, дори ако нямат нищо общо с Толкин. А археолозите ще намерят отговорите им.

— Интересни въпроси, да — каза Ингилейф. — Ето, аз ще ти кажа: пръстенът е златен. Отвътре има рунически надпис, но не съм се опитвала да го разчета. Но това е без значение: пръстенът е въплъщение на злото и е нанесъл достатъчно поражения върху семейството ми. Затова искам да се отърва от него.

— Не, Ингилейф, чакай! — Магнъс усети непреодолимо желание да грабне пръстена от ръката й.

Ингилейф се усмихна.

— Исках да дойдеш с мен, за да съм сигурна, че няма да размисля в последния момент. А виж как се обърнаха нещата.

Магнъс виждаше пръстена между палеца и показалеца на Ингилейф. Не знаеше точно какъв е той — дали е на десет години, или на хиляда, но знаеше, че Ингилейф е права.

Той кимна.

Ингилейф приклекна и хвърли пръстена в цепнатината.

Не последва нищо: нито гръм, нито светкавици. Слънцето продължи да свети на бледото исландско небе.

Ингилейф отиде до Магнъс и бързо го целуна по устните.

— Хайде — каза тя. — Да се прибираме. Ако утре заминаваш за Бостън, имаме да правим много неща за малко време.

Широко ухилен, Магнъс я последва надолу.

Бележка от автора

Хората, които прочетат тази книга, ще се запитат колко от нея е истина и колко — измислица. Този въпрос заслужава отговор.

Гаукур наистина е съществувал. Живял е в Стьонг — просперираща ферма, изчезнала под лавата при изригването на Хекла през 1104 г. Останките от първия имот и от реконструкцията, на няколко километра от него по пътя Тьорсардалур, са изключително интересна гледка. Смъртта на Гаукур от ръката на млечния му брат Асгримур е спомената в Сагата за Нял. Имало е и сага за Гаукур, но последните следи от нея са от четиринайсети век и тя никога не е била превеждана. Историята, описана в нея, остава неизвестна.

Дж. Р. Р. Толкин е преподавал средноанглийски в университета в Лийдс между 1920 и 1925 г., където е учредил клуб „Викинг“ с неговите бири и исландски пиянски песнички. От писмата му се знае, че след като е завършил първата глава от „Властелинът на пръстените“ в края на 1937-ма, той е агонизирал няколко месеца в опит да измисли как да продължи историята и да я свърже с по-ранната си творба, „Хобитът“. „Където тегне мрак“ предлага едно възможно решение на този проблем.

Исландия е малка страна, където сякаш всички се познават. Възможно е някои от героите в тази книга да приличат на някого, но подобна прилика е напълно случайна.

Благодарен съм на покойните Олафур Рагнарссон и Петур Мар Олафссон, които ми отвориха очите за Исландия. Именно след посещението ми при тях, аз реших да напиша книга, чието действие се развива в тази страна — една амбиция, която ми отне петнайсет години. Искам също да благодаря на Свейн Х. Гудмарссон, Сигридур Гудмарсдотир, старши лейтенант Карл Стейнар Валссон от полицията в Рейкявик, Арман Якобссон от Исландския университет, Рага Олафсдотир, Дагмар Торстейнсдотир, Гаутур Стурлуссон, Бринар Арнассон и Хелена Панг за отделеното време и помощта им. На Райкенда Тод, Джанет Уофиндин, Вирджиния Манцер, Тоби Уайлс, Стефани Уокъл и Хилма Роест, за полезните коментари по ръкописа. Благодаря и на агентите си Каръл Блейк и Оли Мунссон, на издателите Никълъс Чийтъм в Корвус и Петур Мар Олафссон в Бяртур-Верьолд за оказаната помощ. Благодаря и на жена си Барбара за търпението и подкрепата.

Notes

[

←1

]

1 Brookline - градче в околностите на Бостън. — Б.пр.

[

←2

]

2 Beacon Hill — скъп квартал на Бостън. — Б.пр.

[

←3

]

1 Hells Angels — международна рокерска и престъпна организация. — Б.пр.

Content

lovech Kadeto tegne mrak