Джон Ъпдайк

Заека се укроти

Енгстръм-Заека #4

I.

Флорида

Застанал на югозападното летище на Флорида сред загорелите, въодушевени тълпи туристи, току-що отпразнували Коледа, Заека Енгстръм изведнъж изпитва странното чувство, че това, което е дошъл да посрещне, това, което се носи невидимо из въздуха и всеки момент ще кацне, не е синът му Нелсън и снаха му Пру, и двете им деца, а нещо много по-зловещо и лично негово — собствената му смърт, слабо наподобяваща формата на самолет. Чувството го смразява много повече от климатиците на терминала. Но пък и срещите с Нелсън вече трийсет години го правят неспокоен.

Летището е относително ново. За да стигнеш до него, трябва да се отклониш при Изход 21 на междущатската магистрала 75 и да караш няколко километра по магистрала, която въпреки хилавите, подредени в редици палми и прекалено зелените, добре поддържани плоски стръкчета трева, засадена покрай мантинелата, сякаш води до никъде. По пътя няма билбордове и реклами, нито пък онези ниски къщи с хладни бели керемиди, които непрекъснато строят по тия места. Струва ти се, че си се объркал. В огледалото за обратно виждане едно червено камаро кабрио нетърпеливо се притиска в него.

— Хари, няма нужда да бързаме. И без това сме подранили.

Дженис, жената на Заека, му беше казала това при влизането им в магистралата. Гложди го търпеливият, внимателен тон, който напоследък е възприела, като че ли е изкуфял преждевременно. Беше погледнал към нея и видя как отмята един упорит развяващ се кичур посивяла коса от загрубялото си, дребно, мургаво лице.

— Скъпа, притиснат съм — беше обяснил той и се беше прибрал в дясната лента. Остави стрелката на километража с трепване да падне под стоте. Камарото бързо го беше задминало. Зад волана седеше негърка с какаова на цвят кожа и сива филцова шапка на стюардеса, с издадени напред устни и брадичка, която дори не го удостои с поглед. Това също го глождеше. Гледано отзад, с така направения багажник и броня, камарото сякаш има уста — две дебели метални устни, разтворени, като че ли ще изсъска. Вероятно тогава се беше появило усещането за призрачност.

Когато най-накрая виждат терминала, той се оказва дълга бяла, ниска сграда, подобна на големите, сгрени от слънцето клиники — зъболекарски, ортопедични, за ревматични болести, кардиологични, правни, правно — медицински — които опасват булевардите на този щат, посветен на възрастните. Паркираш само на няколко крачки от плъзгаща се врата от кафяво стъкло и целият щат те заобикаля с грижи. Вътре, на горния етаж, където се посрещат пристигащите, залите са дълги и ниски, облицовани с фина сива филцова материя, като шапката на онази самонадеяна стюардеса. Навсякъде се носи музика, която чуваш само когато асансьорът спре или когато зъболекарят престане да дълбае зъба с бормашината. Подръпвани струни, без вокали, музика, свикнала да не бъде забелязвана, нещо като килим във въздуха, покриващ тишината, която би могла да ти напомня за смъртта. Тези дълги, ниски, оформени с вкус пространства, където, както по магистралата, липсват реклами, напомнят на Заека за нещо. Въздухопроводи на климатици, решава първоначално, и след това се сеща — гробници. Това са футуристични пространства като онези квадратни тунели по филмите, които камерата изкривява с помощта на трик и ни внушава илюзията, че летим в космоса от една звезда към друга. 2001. Ще бъде ли жив тогава? С надеждата да успокои внезапно обзелото го чувство за смърт, той докосва талията на застаналата до него Дженис и усеща мократа й от пот бяла памучна рокля. Талията й е по-дебела, извивката й е по-заоблена, превръща се в онзи тип жени, които към края на петдесетте заприличват на буре, с кльощави крака и отпуснати ръце, като че ли кожата им ще се отдели от костите като на преварено пиле. Над роклята си за тенис е облякла жълта плетена жилетка, за да се предпази от хладния въздух на климатиците. Жилетката не е закопчана и виси на раменете й. Той се гордее с нея. С тази рокля, почерняла от слънцето, и въпреки белите кръгове от слънчеви очила около очите, тя изглежда като онези американски баби, които могат да си позволят да бъдат тук, в земята на неизменното слънце и вечната младост.

— Изход А 5 — казва Дженис, като че ли докосването му е въпрос. — От Кливланд през Нюарк — допълва тя с онази експедитивност на бизнес дама, която възприе на средна възраст, особено след като майка й умря преди седем години, завещавайки й фирмата, Спрингър Моторс, едно от двете представителства на „Тойота“ в Брюър, щата Пенсилвания, и всички активи. Цялото семейство продължава да я нарича „фирмата“, тъй като първоначално представляваше фирма за продажба на коли втора употреба, собственост на Фред Спрингър, мъртвия Фред Спрингър, който според вдовицата му Беси и дъщеря му Дженис се беше преродил в Нелсън. И двамата бяха жилави хитри дребосъци. Точно затова Хари и Дженис прекарваха половината година във Флорида, за да може Нелсън да поуправлява малко фирмата. Хари, главен търговски представител от десет години, а заедно с него и Чарли Ставрос, който лавираше между тях, изобщо не беше споменат в завещанието на мама Спрингър, въпреки че живя с нея толкова години в голямата й мрачна къща на Джоузеф стрийт и я слушаше да бръщолеви какъв светец бил Фред и да се оплаква от подутите си глезени. Всичко отиде на Дженис, като че ли той беше някакъв неприличен инцидент в династията на Спрингър. Къщата на Джоузеф стрийт, в която Нелсън и семейството му живееха, за да покриват поддръжката и данъците, сигурно в момента струваше триста хиляди. Юпитата настъпваха през планината от Северен Брюър към Маунт Джъдж и това оскъпяваше имотите. Вилата в Поконос, където дори цените на колибите в гората бяха скочили, и самата земя около фирмата — четири акра покрай шосе 111 на запад от реката, можеше да докара около един милион от някоя от високотехнологичните компании, които през последните години превзеха Брюър, за да се възползват от празните фабрики и опитната, но депресирана работна ръка и старомодния, евтин начин на живот. Дженис е богата. Заека би искал да сподели с нея чувството за внезапно обзелия го студ, сянката на някакъв божествен самолет, но черупката, в която се е скрила, го отблъсква. Роклята на талията й е плътна и студена като влажна кожа. Той е сам с предчувствието си.

Тълпа посрещачи се е събрала в този вторник след Коледа на последната година от властта на Роналд Рейгън. Дребен човечец с типичната за евреите прегърбена стойка и странна ловкост се мотае около тях и се провиква към жена си зад него, като че ли Енгстръмови не съществуват.

— Хайде, Грейс!

Грейс, мисли си Хари. Странно име за еврейка. Може пък да не е. Имат библейски имена като Рейчъл и Естер, но невинаги. Някои са Барбра, Бети. Още не е свикнал с евреите тук, учи се от тях, опитва се да възприеме философията, която ги кара така жадно да се вкопчват в живота. Опитва се да свикне с хора като този прегърбен стар човечец с розова карирана риза и червени като червило панталони, който се затичва като че ли кацащият самолет е последният влак от Варшава. Когато Хари и Дженис обмисляха да се преместят тук, техните съветници по избора на Флорида, и най-вече Чарли Ставрос и Уеб Мъркет, им казаха, че частта откъм залива е християнска, а онази откъм Атлантика е еврейска, но Хари не забелязва разлика. Що се отнася до кръга му от познати, цялата Флорида е толкова еврейска, колкото Ню Йорк, Холивуд или Тел Авив. Всъщност в блока, където живеят, двамата с Дженис са нещо като всеобщи любимци, тъй като не са евреи, и всички ги смятат за мили. Дребният старец беше поне на седемдесет. Наблюдавайки го как се втурва и подскача на зигзаг между облицованите столове, за да стигне пръв на изхода, Хари със съжаление усеща тежестта си — според най-щадящия кантар 104 килограма, които на петдесет и пет годишна възраст го обгръщат като одеяло и които десетилетията трупат върху него един след друг. Тукашният лекар непрекъснато му казва да намали бирата и похапванията. Всяка нощ, след като си измие зъбите, той се зарича да го направи, но на следващия ден отново изпитва глад за нещо солено и лесно за дъвчене. Какво му беше казал старият му треньор Марти Тотеро в края на дните си? Нещо от сорта, че когато остарява, човек непрекъснато яде, и то все неподходящата храна. Понякога Заека изпитва усещането, че ще припадне от влаченето на това тяло. Малки пробождания дразнят ребрата му и се надигат към лявата му ръка. Има моменти, когато се задъхва и усеща гърдите си напълнени с нещо тайнствено, с някаква притискаща го субстанция. Когато беше малък и се стряскаше, че нещо го боли, възрастните около него с усмивка отхвърляха притесненията му. Сега вече той определено беше възрастен и трябваше сам да се присмива на страховете си.

Едно пъстроцветно осмоъгълно магазинче, в което се продаваха вестници и списания, бонбони, коралови сувенири и смешни тениски с надписи, гласящи какъв рай е Югозападна Флорида, смекчава суровата сивота на летището. Дженис се спира и казва:

— Би ли ме изчакал за минутка да видя дали новият брой на „Ел“ е излязъл? Май е най-добре да се върна и да ползвам тоалетната, докато все още имам възможност. Движението до дома ни може да е натоварено в това горещо време.

— Сега ли се сети? — пита той. — Ами давай тогава.

Косата й, която все още носи на бретон като на Мами Айзенхауер, е изтъняла от годините и се е накъдрила от влагата и солената вода, я прави в момента да изглежда свежа, упорита и привлекателна, въпреки бръчките от слънцето.

— Имаме още поне десет минути, не знам за какво се беше разбързал тоя тип.

— Просто обича живота — отговаря й Хари и послушно зачаква. Докато тя се бави в тоалетната, той не устоява и влиза в магазина да си купи нещо за хапване, хрупкав десерт с фъстъци на фирма „Плантър“ за четирийсет и пет цента. На опаковката пише: „Оригиналният фъстъчен десерт на Плантър“. Беше счупен на две явно по време на транспортирането и той се замисля дали да не остави едната половинка и да я предложи на внуците си, докато се возят в колата към къщи. Ще ги зарадва. Но десертът е толкова вкусен, че той изяжда и втората половина и дори изтръсква в ръката си сладките трохи от опаковката и ги облизва с език като мравояд. Замисля се дали да не се върне и да купи още един десерт, който да си разделят в колата — „Вижте какво ви е купил дядо!“, докато завиват по междущатската магистрала 75, — но не е сигурен, че няма да изяде и него, и си налага да се въздържи. Зазяпва се през прозореца. Това летище е построено с големи прозорци, гледащи към пистите, така че ако има катастрофа, всички да й се насладят. Кълбовидната мълния, корпусът, който бавно се завърта с плъзгащо движение, падащите криле. Опитва се да избута с език лепкавите остатъци от десерта, карамелизирана захар и царевично нишесте между зъбите си, които, слава богу, още си бяха негови, дори предните му не бяха облечени с коронки. Гледа втренчено през стъклото към широкия пуст следобед. Пистата се заостря в триъгълник; равната Флорида пожълтява като слама отвъд зелената хватка на напоителните системи. Сянката на зимата, която пада тук, още не е дошла. Температурата продължава да е 26 градуса. След четири зими във Флорида той знае как вятърът от Залива те пронизва на първата голф площадка, ако си почнал рано, и можеш да си свалиш пуловера чак когато слънцето се е изкачило високо в небето, но този декември, освен няколко студени дни в средата на месеца, времето е като ранна пролет в Пенсилвания. Топло е, само кестените променят цвета си и някаква отегчена сухота във въздуха и жуженето на цикадите напомнят, че лятото си е отишло.

Докато десертът сляга в стомаха му, чувството за смърт отново сграбчва сърцето му като че ли с малки зъбци, подобни на онези, които придържат диамантите на пръстените. Напоследък по вестниците пишат за много смъртни случаи. Макс Робинсън, първият и единствен чернокож говорител на нацията, Рой Орбисън, който винаги беше облечен в черно, носеше черни очила и пееше „Хубава жена“ с онзи писклив женски глас, и след това точно преди Коледа онзи самолет на Пан Ам, полет 103, който се разцепи като гнил пъпеш на пет мили над Шотландия и разпръсна тела и запалени останки над игрището за голф и улиците на някакво забравено от бога градче, май се казваше Локърби. Представяш ли си да си седиш унасян от бученето на ролс-ройсовите двигатели, докато стюардесите бутат подрънкващите колички с питиетата, доволен, че си хванал самолета, и сега няма какво друго да правиш, освен да се отпуснеш, и изведнъж с рев и невероятен раздиращ звук и откъслечни писъци целият този удобен свят да се разпадне и под теб да няма нищо, освен черно пространство, и гърдите ти да се стегнат от нечовешки студ, който не можеш да си представиш, че съществува, но понякога почти може да се усети в куфарите, съхранявани в нехерметизираното багажно, когато разопаковаш дрехите си, мръсното бельо и плажните кърпи, с безмилостната студенина на смъртта от външния космос, която витае наоколо. Тъкмо вчера един джет на път от Рочестър до Атланта получил пробойна на девет хиляди метра височина. Във вестника пишеше, че дупката била десетина сантиметра и всички извадили късмет, че успял да се приземи във Вирджиния. Всичко се разпада, самолети, мостове, осем години под управлението на Рейгън никой не се грижеше за страната, и правеха пари от нищо, правеха дългове, уповавайки се на Бог.

Хари е летял по разни места на конференции, а един път преди девет години си бяха прекарали чудесно на Карибите с две други двойки, но двамата с Дженис винаги ходят до Флорида с кола, за да могат да я карат там. Нелсън сигурно ще се муси, че колата е само една, въпреки че е камри комби, в която спокойно могат да седнат шест човека. Нелсън обича да върши разни неща и мистериозно изчезва с часове. Нелсън. Болезнено място. Езикът на Хари започва да го щипе и той престава да го пъха в един развален зъб с дупка, където се е завряло нащърбено парченце сладък карамел.

Освен това във вестника на Форт Майърс, Нюз прес, тази сутрин имаше статия за някаква бременна жена от Форт Лодърдейл, която била застреляна при опит за грабеж. Сигурно е била чернокожа, но във вестника не пишеше. Жената беше починала, но лекарите бяха успели да спасят бебето с цезарово сечение. А на предната страница имаше интервю с осъдения на смърт, който беше отвлякъл едно дванайсетгодишно момиче, принудил я да пуши дрога и я беше изнасилил и след това изгорил жива, а сега се оплакваше от хлебарките и плъховете в килията, където чакаше изпълнението на смъртната си присъда. Казваше на журналиста: „Винаги съм се опитвал да правя най-доброто, на което съм способен, но не съм ангел. Не съм и убиец“. Хари се беше засмял, това му напомняше нещо. Не съм ангел, но не съм и убиец. Не като онзи тип Бънди, който беше избил десетки жени в няколко щата и чиято екзекуция се отлагаше вече десет години в Талахаси. Хирохито също не се притеснява. Хари си спомня времето, когато пропагандата през войната показваше Хирохито редом до Хитлер и Мусолини.

Никога не беше забравял и това, че този юни ставаха трийсет години, откакто бебето им, Ребека, се удави, и как се беше върнал в апартамента сам, а ваната още беше пълна с хладката сива вода, която я беше убила. Господ не беше дръпнал запушалката. За него би било толкова лесно, та нали беше сложил звездите на небето. Можеше да върне времето обратно. Или да заличи от вселената онова, което е взривило онзи Боинг 747 на Пан Ам над Шотландия. Онези тела с разтуптени сърца, премятащи се в тъмнината. Какво ли са си мислели, докато са падали през гъстия като хладка вода въздух, равнодушен и сив като този терминал, през който хората минават и си отиват, като прашинки във въздухопровод. За авиокомпанията ние сме само цифри в компютъра, една повече или по-малко, кой го е грижа? Светеща точка на монитора, която после изгасва. Онези тела, падащи като мокри семки от пъпеш.

В синевата на дневното небе под перата на слоест облак се появи звезда, един самолет проблясва, снишавайки се, насочен право към тях. В това проблясване, мисли си той, се намират най-близките му същества. Синът му Нелсън, снахата му левичарка, която наричаха Пру, въпреки че беше кръстена Тереза, Джуди, осемгодишната му внучка, и Рой — четиригодишният му внук, който се роди същата есен, когато Хари и Дженис започнаха да прекарват половината година във Флорида. Всъщност момчето беше кръстено и на двамата си дядовци, Харолд Рой, но всички му викаха Рой. Хари се дразнеше, защото Рой Лубел беше навъсен безработен машинист от Акрън, който дори не беше дошъл на сватбата и никога не беше направил нищо за седемте си гладни деца. Пру, изглежда, още не беше забравила глада и с това тя припомня на Хари собственото му детство. Звездата се увеличава, прилича на летяща чиния, проблясваща на няколко места, крилата алуминиева машина, пламтяща и уголемяваща се над мрачната равна земя и набраздения от палми хоризонт. Представя си, че самолетът експлодира при докосването на земята, подпален от някой от проблясъците си, и се превръща в кълбо червени пламъци на черен фон, точно като по телевизията. Шокира се, че не се разстройва, докато си представя гледката, усеща само студена тръпка от това, че е свидетел, и мрачно възхищение от яростта на химикалите, както и облекчение, че самият той не е в самолета, а стои в безопасност от тази страна на стъклото, обзет от слабо, пробождащо чувство за смърт.

Дженис се появява до него задъхана и развълнувана.

— Побързай, Хари — казва. — Вече са тук, десет минути по-рано, сигурно от Нюарк е духал попътен вятър. Излязох от тоалетната и отидох до изхода, но не те намерих, къде беше?

— Никъде, просто седях тук до прозореца. — Значи самолетът, който беше взривил във въображението си, не беше техният.

С разтуптяно сърце и досадно задъхан, той крачи след дребната си женичка по сивия мокет. Плисираната й поличка за тенис трепка около почернелите й бедра, удобните й бели маратонки „Найк“ изглеждат неестествено големи на кльощавите й крака, като Мини Маус с онези огромни обувки. Дрехите на Дженис не са по-различни от тези на останалите посрещачи: мъже с побелели коси и банкерски подстрижки, с банкерски издължени непроницаеми лица, облечени в жълто-зелени пуловери и доматено червени колоездачни шорти или бермуди с шарки, наподобяващи пържени яйца, са дошли с накъдрените си жени с налети талии, облечени в онези нелепи цели спортни екипи, прилични на памучно бельо, само че в розово или синьо, бебешки цветове върху кукленски форми. Екипите им рекламират вечната младост, която са открили, подобно на скиорите, тенисистите и играчите на голф, появяващи се по телевизията, отрупани с реклами като ходещи билбордове. Прегърбеният дребен евреин, който толкова бързаше, вече е посрещнал любимото си същество. Висока, захилена жена, някоя Рейчъл или Естер, със ситно накъдрена коса и широк блед профил, метнала през ръка анорака си от Нюарк. Пълната й, трътлеста майка стои до нея, името й май че беше Грейс, докато старецът им разказва нещо и сърдито ръкомаха с насечени движения. Те слушат с половин ухо най-новото нещо, за което той толкова се вълнува. Заека с учудване забелязва, че тази пораснала дъщеря, по-висока от родителите си с цяла глава, изглежда, си няма приятел. Неестествено близо зад нея се влачи висок, изискан на вид чернокож мъж, облечен в сив костюм от три части. Той небрежно носи от онези огромни провиснали чанти, които умните пътници ползват и които заемат цялото пространство за ръчен багаж. Не може да им бъде роднина, сигурно просто се опитва да се размине с тях като онази чернокожа майка в червеното камаро след отбивката на магистрала 15. В днешно време всички се движат опасно близо.

Хари и Дженис стигат до изход 5. Хората слизат от самолетите на тумби. Някой надут суетен тип с три чанти или някоя изкуфяла стара дама с бастун винаги принуждават останалите да се скупчват зад тях. Човек започва да се чуди дали не прекаляваме с грижите за инвалидите.

— Ето ги — най-накрая казва Дженис и тихичко промърморва на Хари: — Нелсън изглежда изтощен.

Не толкова изтощен, мисли си Хари, колкото гузен. Синът му държи собствения си син в лявата ръка, а дясното му око се присвива и клепачът сякаш трепва, като че ли някой може да го удари от тази незащитена страна. Рой сигурно е заспал по време на полета, защото е облегнал главичката си на врата на баща си, търсейки възглавница, но очите му са отворени с онзи чист детински поглед. Пълните му устнички са безмълвни, по тях проблясва слюнка. Хари отива напред да поеме тежестта от сина си, но Нелсън сякаш не иска да му го даде, като че ли собственият дядо на детето е някакъв похитител. Рой също не се пуска. Хари раздразнено свива рамене и се отказва. Навежда се и целува гладката бузка на Рой, по-нежна от кадифе, още топла от съня, и стисва малката, студена и влажна ръка на сина си. През последните няколко години Нелсън си е пуснал мустак — туфесто кафяво петно, не по-широко от носа му. Нежните устни под него, изглежда, никога не се усмихват. Хари напразно се взира в това боязливо лице с кафяви очи, за да открие някаква следа от собственото си синеоко лице. Нелсън е наследил напрегнатите, добре оформени черти на Дженис, както и прозиращото в очите смущение, но обърканият поглед отива повече на жена, отколкото на мъж. Лошото е, че високото чело на Дженис и рядката й мека коса в Нелсън са се превърнали в напредваща плешивост. Между слепоочията му е останал прозрачен триъгълник коса, която скоро щеше да се превърне в островче, или кръпка, а на задната част на главата му, когато се обръща да целуне майка си, ивицата гола кожа се разширява. Решил е да пътува с износено синьо дънково яке, облечено върху официална риза на розови райета с бели маншети и якичка. Изглежда леко наперен, като женена рок звезда или гангстер през почивните дни. На едното му ухо проблясва малка златна обеца.

— Мммуа! — казва Дженис в края на целувката си. Научила се е да издава такива звуци тук, сред прекалено изразителните еврейки.

Хари внимателно поздравява Джудит и Пру. След по-малко от месец слабичкото момиченце ще стане на девет години. То е като скица на жена, но не в реални размери и не толкова оформена. Червенокоса като майка си. С красива кожа и поруменели под луничките бузи, чертите на лицето й — мигли, вежди, уши, нос, устни, които бързо разкриват зъбите й — са плашещо перфектни, прекалено лесно могат да бъдат разбити. Когато се навежда да я целуне, той вижда пред ухото й сиянието на незабележим детски мъх. Има ясните зелени очи на Пру и косата й с цвят на морков, но крехката й изправена фигурка и издълженото спокойно лице все още не са прекършени, както животът в един момент беше пречупил Пру, от което красотата й, дори когато беше на двайсет и четири, избледня, и сега тя изглеждаше леко непохватна, и сякаш отпусната. След девет години брак с Нелсън тя е още по-огорчена и тромава. Тя харесва Хари и той също я харесва, въпреки че така и не намериха начин да го изразят.

— Каква двойка красавици — казва сега той за майката и дъщерята.

Малката Джуди сбръчква носле и казва:

— Срамота, дядо пак е ял някакъв десерт. Усетих го, нещо с фъстъци, сигурна съм. Даже има малко залепнало по зъбите. Срамота.

Той се засмива на това обвинение, на точността му и на пенсилванско-холандския начин, по който момичето беше произнесло „срамота“. Местните диалекти вече бавно отмират, но децата имитират възрастните с абсолютна точност. Джуди сигурно е дочула как Нелсън и Пру, а вероятно и Дженис, обсъждат теглото му и провалените диети. Ако го обсъждат, значи здравословният му проблем е по-голям, отколкото смята. Явно, изглежда зле.

— Ужас — казва той засрамено. — Вече нищо не мога да скрия от вас. Пру, как се отнася светът с теб? — и той се навежда да я целуне по бузата.

Снаха му го изненадва, като го целува право в устата. Извитите й надолу устни сякаш са изпълнени с огорчение, но целувката й отеква в него топла, мека и пухкава като възглавница. Някогашната слаба, прегърбена фигура, бременната приятелка католичка на Нелсън от Охайо, секретарката в университета Кент на име Тереза Лубел се беше промъкнала в живота им и изведнъж се беше превърнала в преносителка на гените му във вечността. Пру е наедряла, без да изглежда дебела, от онова далечно лято, когато я видя за пръв път в сенчестата къща на мама Спрингър. Сякаш невидими лостове леко бяха раздалечили костите й и нов слой калций се беше вклинил в тях. Кожата нежно се беше разпънала, за да ги побере, и сега тя изглеждаше по-едра. Лицето й, някога тясно като на Джуди, сега на моменти прилича на сплескана маска. През годините, в които се бе превърнала в корава съпруга и майка, тя беше позволила да отрежат дългата й права коса и да я накъдрят на рунтави криле малко като прическата на Сфинкса. Беше си облякла лек кариран костюм, измачкан от трите часа път и грижи по децата. Под материята от триизмерни ромбове и квадратчета в черно, кафяво и бяло налетите й бедра и рамене изглеждаха още по-едри. През рамото й е преметната синя пътна чанта, а в ръцете си стиска сиво вълнено палто, две детски якета, няколко гланцирани детски книжки, илюстрирани по сутрешни телевизионни предавания, парцалена кукла с изпъкнало бежово лице и надут гумен динозавър. Ръцете й са големи, със зачервена, напукана кожа на кокалчетата. Ръцете на майка му бяха такива от пране и миене на чинии. Защо ръцете на Пру бяха станали такива във времето на технологиите? Той стои втренчен в нея, замаян от целувката й. Това, че имаше жена и деца, навремето скоро му беше писнало, но той не престана да се радва на факта, че имаше снаха. От плът и кръв.

Тя казва, за да прикрие първоначалното неудобство от срещата им:

— Добре изглеждаш, Хари. Слънчевият Юг ти се отразява добре.

Какво означаваше тази целувка по устата? Леката й настойчивост? Някакво тъжно съобщение. Двамата с Нелсън така и не си паснаха напълно.

— Май само ти мислиш така — отговаря той и хваща чантата на рамото й. — Дай да ти помогна с тоя багаж. Ще взема чантата — и започва да я дърпа.

Пру премества палтото и играчките, за да протегне ръка, и го пита:

— Мислиш ли, че е редно?

Хари се ядосва:

— Защо всички се държите с мен така, като че ли съм някакъв проклет инвалид? — все едно говори на въздуха. Дженис и Пру се прегръщат с фалшив ентусиазъм, а Нелсън крачи напред по дългия сив коридор със заспалия Рой на рамото. Хари с раздразнение забелязва, че Нелсън, явно, се е подстригал преди няколко дни, но бръснарят му е оставил от онези опашчици като опашка на плъх, която виси над яката му под уголемяващото се плешиво петно. На колко години си мисли, че е? На седемнайсет ли? Малката Джуди се мъчи да настигне баща си, но той не я изчаква и не поглежда назад. Момиченцето е достатъчно голямо, за да усети, че не трябва да жертва цялата си гордост и да хуква след него в хубавите си официални дрешки за из път. Облечена е с морскосиньо зимно палто над розова лятна рокличка, розовият й ръб се показва изпод палтото, а босите й крачета стърчат отдолу, по-дълги, отколкото си ги спомняше от ноември. Това, което го трогва обаче, е задната част на главичката й — лъскавата й морковеночервена коса е сплетена и вързана с ефектна колосана бяла панделка. В тази панделка има нещо от католическото възпитание на майка й, гиздейки девицата или малкия Исус, или който и да било за парада, сякаш отива на разходка из небето. Гладката косица на Джуди, подскачащата плитка, докато се опитва да не подтичва, послушният начин, по който носеше ефектната панделка, която майка й беше вързала, карат Хари да се усмихне. Ускорявайки крачка, той я настига, навежда се и казва:

— Хей, красавице. — Поема ръката, която тя му подава с детински рефлекс. Ръката й е влажна и той се изненадва както от целувката на майка й. Главата й с разделена на път коса стига малко над кръста му. Дженис му беше казала, че се оплаквала на майка си, защото е най-високото момиче в класа. Гадните момчета я дразнели.

— Как върви училището? — пита я.

— Мразя го — отговаря Джуди. — Пълно е с деца, които се мислят за големи клечки. Момичетата са най-гадни.

— А не смяташ ли, че ти си голяма клечка?

Тя се замисля над това:

— Някои от момчетата непрекъснато ме дразнят, но аз им казвам да отиват на майната си.

Той цъка с език:

— Това е доста грубичко за трети клас.

— Не е — отговаря му тя. — Дори учителката понякога казва „по дяволите“, когато я вбесим.

— Как я вбесявате?

Джуди се усмихва нагоре към него с бързата широка усмивка на майка си, но без гънките в ъгълчетата на устата.

— Понякога всички започваме да си тананикаме със затворена уста, за да не види кой си мърда устните. Преди няколко седмици ни беше накарала да пеем коледни песни и едно от онези момчета, дето се мислят за големи клечки, каза, че това е против религията на родителите му и че баща му е адвокат и ще я осъди.

— Той май е като таралеж в гащите — казва Заека.

— Дядо. Не говори мръсотии.

— Това не са мръсотии, просто казвам къде боде. Много по-мръсно щеше да е, ако бях казал, че е таралеж в задника. Хей, ето оттук си купих фъстъчения десерт, който подуши. Искаш ли един?

— Първо питай мама.

Хари се обръща и изчаква двете майки, които вървят рамо до рамо с наведени глави, да ги настигнат.

— Пру? — провиква се. — Нечии зъби ще се развалят ли, ако купя на Джуди захарна пръчка?

Тя разсеяно го поглежда, но не забравя да се усмихне:

— Предполагам, че от една няма да умре, въпреки че двамата с Нелсън се опитваме да не й даваме такива боклуци.

— Каквото и да й вземеш, Хари — добавя Дженис, — трябва да вземеш същото и за Рой.

— Но Рой спи и освен това е два пъти по-малък.

— Да, но ще разбере, че предпочиташ Джуди — казва Пру. — Тъкмо излиза изпод сянката й.

Малката Джуди да хвърля сянка? Той дали беше засенчвал Мим? Тя определено беше избягала доста далеч от Даймънд Каунти, ако това означаваше нещо. Беше минала в лентата за висока скорост към Лас Вегас и там беше и останала.

— И не се бавете — казва му Дженис. — Или ми дай ключовете да влезем в колата. Имат още две чанти, които са ги накарали да оставят в багажното в Нюарк. Нелсън сигурно вече е там.

— Сигурно, за какво се е разбързал така? На кого е сърдит?

— Най-вероятно на мен — казва Пру. — Вече съм се отказала да се чудя защо.

Хари бръква в джоба на карираните си панталони за голф и изважда няколко подставки за голфови топки и пластмасов маркер за топка с две букви В на него — Валхала Вилидж. После бръква в другия и напипва изпъкналите нащърбени ключове и ключодържателя. Подхвърля ги към Дженис:

— Дръж!

Ръцете й се стрелват нагоре в женска паника. Ключовете прелитат покрай тях и я удрят по корема. Това малко усилие, тършуването за ключовете и подхвърлянето, го изморява, като че ли ръцете му са от памук. Спонтанното удоволствие от купуването на сладкиш за внучката му беше изчезнало. Тя не си избира фъстъченото блокче „Плантърс“, както си бе представял, а „Скай бар“, което според него със сигурност беше вредно за зъбите с петте си вида лепкав пълнеж в петте изпъкнали отделни блокчета чист шоколад. Той рови в страничния джоб на панталона си, който е толкова стар, че карето е избледняло, а ръбовете на джобовете са потъмнели от години бъркане с потни ръце. Изважда портмонето и се застоява малко пред щанда с десерти, размишлявайки дали да не си купи още едно захаросано блокче слепени ядки. Този път може да извади късмет и да уцели някое, което да не е счупено в опаковката. После решава да не купува, и без това яде прекалено много боклуци, както казва Пру, а и тукашният му лекар, доктор Морис. В последната възможна секунда, когато чернокожата жена вече е застанала зад касата и брои рестото му за „Скай бар“-а, той решава в крайна сметка да си купи десертчето с карамелизирани фъстъци. Обожава не толкова дъвченето и поглъщането, колкото усещането на първото, нащърбеното ронливо парченце в устата си, първото правоъгълно блокче, което бавно се разтапя. За негова изненада и възмущение сега не само че не получава ресто от долара, който беше дал, ами дължи още пари на чернокожата жена зад касата, с кожа като неразредена черна матова боя, която рядко се среща в Щатите — сиво-черно, сигурно е хаитянка или доминиканка. Флорида е пълна с такива емигранти. Още няколко цента, за щатски данъци. Летищни цени, изнудват те, защото нямат конкуренция. А без конкуренция се стига до социализъм, където всеки се възползва, и икономика като в Куба и Хаити. Той поглежда към списанията на щанда. На горния рафт са подредени „голите“ списания, опаковани в прозрачно фолио, напечатани листове хартия, сред които се крият момичета с широко отворени уста, като че ли непрекъснато се чудят на собствените си материални придобивки — Хастлър, Галери, Клуб, Пентхаус, Уи, Лайв, Фокс. Той си представя как си купува някое, предизвиквайки неодобрението на хаитянката — всички от Карибите са евангелистки фундаменталисти, ходят в църкви с тенекиени покриви, където призовават света да свърши сега, — и как се промъква вкъщи със списанието и докато Дженис спи или готви, или е навън на някоя от сбирките си, разглежда до насита големите снимки на розови срамни устни и щръкнали цици, и надигнати дупета, снимани отзад така, че избръснатите путки да се виждат с тъжната си малка анатомия като стриди. С тъга си представя, че няма да се възбуди достатъчно, че ще бъде обзет от скука и ще се смути от цената. Тези дни списанията струват четири долара и двайсет и пет цента, обещавайки Секси сирени в сауната и Кара Лот се разгорещява, и Орален секс: гастрономически пътеводител. Колко сме отвратителни, като се замисли човек — месо за еднократна употреба, но настървени да получим удоволствие. — Хайде, дядо, какво се бавиш?

Те забързват след другите, които са изчезнали. Лъскавата, завързана с панделка главица на Джуди го изнервя, подскачайки първо от едната му страна и после от другата, като ключовете от колата, които трудно намери. Дженис непрекъснато му вика, че е непохватен и изкуфял, когато самата тя не можеше да хваща, нескопосана глупачка. Ако отвлекат внучката им докато е с него обаче, наистина ще се окаже изкуфял.

— Внимателно — казва той на Джуди на върха на ескалатора. — Избери си стъпало и застани на него. И внимавай да не стъпиш на процепа. — Когато стигат долния край, той й казва: — Добре, слизай, но не прекалено рано, не се притеснявай, ще стане. Добре, браво.

— Непрекъснато се возя на ескалатори по магазините — казва му тя, нацупвайки стиснатите си устни, с петънца разтопен шоколад в ъгълчетата.

— Къде, по дяволите, са другите? — пита той. Не среща нито едно познато лице сред загорелите от слънцето шумни пътници, които се блъскат на долния етаж на югозападното летище на Флорида. Металното усещане за смърт, което гложди корема му, отеква и в това пространство с високи тавани, което прилича по-малко на канал или гробница. Всички са му непознати, като че ли е слязъл в ада.

— Загубихме ли се, дядо?

— Не може да сме се загубили — отговаря й той.

В ненадейно сполетялото ги нещастие той отново осъзнава колко ценна му бе тя с шлифованите като бижута очи и мигли, пухкавия нежен мъх пред ушите и проблясването на всяка тънка нишка от тежката й, опъната в плитка коса, украсена с тази неестествена колосана бяла панделка. Чак сега забелязва, че в косата й симетрично са забодени две бели фибички с формата на пеперуди. Джуди поглежда нагоре към лицето му и се бори със сълзите, когато вижда изписаното на него съмнение.

— Много ми е топло с това палто — оплаква се тя.

— Дай да ти го нося — казва той и премята палтото през ръката си. Сега тя е като пеперуда в розовата си рокличка. В шумната сива аерогара, прилична на преддверието на ада, зелените й очи са се разширили под червено-кафявите й вежди. Едната вежда, близо до гладката издатина на малкия й, обсипан с лунички нос, е лизната и косъмчетата се обръщат в другата посока. Нелсън също е лизнат там, наследил го беше от Хари, който навремето си облизваше средния пръст и се опитваше да замаже косъмчетата пред огледалото в мъжката тоалетна на гимназията. Чудно, че нещо толкова дребно може да бъде предадено. Сигурно единственото постижимо безсмъртие е някаква генетична приумица, която се предава на поколенията като закодирано число в месечното ви банково извлечение. Призрачни празни очертания на хора, които не познава, се блъскат и минават покрай него. Те са като остров, заобиколен от шеги, шумни новини и прегръдки. Хора, почернели с онзи дълбок траен махагонов тен, който се постига само след месеци във Флорида, прегръщат бледи като лепило за тапети пристигащи. За да не изглежда скован, Хари казва на Джуди:

— Сигурно са при багажа.

Той поглежда нагоре и вижда над главите им табела с надпис БАГАЖ, поема малката й влажна ръка и я повежда към тълпата около лентата за багаж, която вече се върти. Но той не вижда нито Пру и Дженис, нито Нелсън и Рой. Нито едно лице не приема познатите очертания. Очите му, които никога не са му създавали проблем, му изневеряваха в това помещение с изкуствена светлина. Синята чанта за през рамо, която Пру му позволи да носи, е по-тежка, отколкото си мислеше, все едно я е натъпкала с тухли. Рамото и очите му горят.

— Предполагам — решава той, въпреки че не му звучи правдоподобно, — че вече са отишли при колата. Потупва джоба си за издутината от ключовете, не я напипва и в него се надига паника, след това си спомня как ги подхвърли на Дженис. Разбира се. Вече успокоен, той се приближава самоуверено до кафявите потъмнени стъкла на изходната врата, но я обърква с входната. Погрешната врата тръгва да се затваря, но когато тялото му попада под сензорите, тя се плъзга обратно. Погрешна, ако се отнася до него; Джуди го дърпаше в правилната посока, където струята топъл въздух бързо се увеличаваше. Слънцето беше пробило през млечните слоести облаци. То се отразяваше във восъчните листа на тропическите растения с неизвестни имена, които цъфтяха в краката му. Примигва, заслепен от морето движещи се коли, безмилостна река, втурнала се към платното за излизане. Стисва ръката на Джуди по-силно, да не би да реши да скочи от тротоара. Всички сме изпълнени с разни налудничави импулси. Пресичат до едно езеро от блещукащи коли, паркинга, където беше оставил колата. Къде точно беше? Осъзнава, че е забравил. Изобщо не може да се сети къде беше спрял колата — камри делукс комби, перленосив металик, с по-мощния 24 клапанов, V-6, 2,5 литра двигател. Тогава още беше ядосан на онова червено камаро и на Дженис, която критикуваше шофирането му, че изобщо не гледаше къде паркира. Спомняше си пешеходната пътека зебра и неголямата тревна площ в центъра на паркинга, където някакъв зажаднял за слънце студент се беше изтегнал, сложил глава на раницата си, за да попие малко слънчеви лъчи. Сещаше се за някакъв нервен старец, който си мислеше, че командва парада, и ръкомахаше накъде е изходът и къде е будката за плащане. Прекалено се вживяваше, като онзи евреин на летището, дето дърдореше на жена си, Грейс, като че ли беше луда, докато посрещаха накъдрената си, усмихната еврейска принцеса с дълги зъби, която беше по-висока и от двамата. Но не си спомня в коя редица беше паркирал. Все едно я беше паркирал в петно от мъртви, празни мозъчни клетки, в каквито ще се превърнат мозъците ни, когато умрем, освен ако вселената не ни е приготвила някаква наистина претенциозна изненада. В Нешънъл Инкуайърър, който Дженис понякога носи от Уин Дикси, непрекъснато пишат за хора, преживели собствената си смърт, но за Хари това беше твърде близко до малките зелени човечета и НЛО. Дори да съществуват, това не го успокоява. Ръката на Джуди се е изплъзнала от неговата, докато се чуди, застанал върху ивицата трева на края на паркинга, онази трева с широки стръкчета, която расте навсякъде, напоявана с пръскачки. Викат й Свети Августин. На него не му прилича на истинска трева, прекалено е гъста и широка, и някак си хрущи под краката като изтривалка. Гърдите започват да го болят. Потайна всеобхватна болка, нещо като силно обтегнат под кожата му обръч.

Гласчето на Джуди се носи към него като тънката нишка на живота:

— Какъв цвят е колата, дядо?

— Нали знаеш — отговаря й той с къси изречения, за да не възбуди болката. — Бледосива. Металик. Като половината коли по света. Не се притеснявай. Ще се сетя къде съм паркирал.

Бедното дете неуспешно се опитва да не се разплаче:

— Татко ще ни остави! — изтърсва тя.

— Да остави мене и тебе? Че защо ще го прави? Няма да ни остави, Джуди.

— Понякога направо побеснява, без никаква причина.

— Сигурно си има причина, която ти не знаеш. Ами ти, никога ли не си побеснявала?

— Не като татко. Мама казва, че трябва да отиде на лекар.

— Май всички трябва да ходим от време на време. — Усещането за смърт се процежда в стомаха на Заека като студена вода. Лекари. Личният му лекар въвежда сина си в практиката, така че ако умре, хлапето веднага ще поеме пациентите му, няма да пропусне нито една бланка по програмата „Медикеър“. Запълваш някаква празнина известно време и след това се преместваш, това е най-почтеното нещо, освобождаваш място. Той оглежда редовете проблясващ метал за ивица сиво, която да му се струва позната, и се чуди дали не бърка цвета — имал е толкова много коли, и е продал още повече. Казва на Джуди:

— Мисля, че я оставих от лявата страна. В третия ред. Всичко стана заради един старец, който ни сочеше накъде да караме, нали се сещаш, непрекъснато ръкомахаше, и ме разсея. Не те ли дразнят такива хора, които си мислят, че знаят всичко по-добре от теб?

Лъскавата червена главица на момичето безмълвно кима, прекалено притеснена, за да отговори.

Заека продължава да дърдори, за да я разсее:

— Всеки път, когато някой ми казва какво да правя, сякаш инстинктите ми подсказват да направя точно обратното. Това ми е докарало доста проблеми, но пък и много съм се забавлявал. Това старче ми разпореди да отида нанякъде и аз нарочно завих на другата страна и си намерих място за паркиране.

И за секунда, в нещо като прозорец между две пристягания на обръча в гърдите си, той вижда мястото: до някакъв ван в кремав цвят, форд бивак с онези воднисто сини регистрационни табели от Минесота, паркиран небрежно върху бялата линия, което беше още една причина да се подразни. Трябваше да се промъкне внимателно, за да остави достатъчно място Дженис да си отвори вратата надясно, без да я чукне в паркираното отляво галакси. В този момент той вижда в далечината, в трептящата мараня на Флорида, тясна, кремава ивица, издигаща се над останалите метални покриви. На третия ред, паркирана малко навътре. Той казва триумфиращо:

— Джуди, виждам я. Хайде.

Отново стиска ръката й да не би детската й перфектна красота да бъде смачкана от някой шофьор, който търси място за паркиране между редиците коли. Някои стари дребни шофьори едва виждаха над предните капаци на тези големи бели кадилаци и олдсита, сграбчили волана, превили сбръчканите си от остеопороза тела. Той още не я е пипнал, висок си е сто и деветдесет сантиметра, доколкото знае, поне панталоните не му се влачат по земята, но Дженис говори за нея, а и по телевизията непрекъснато показват онази реклама с двете жени. Засяга повече жените, отколкото мъжете, нали са с по-крехки кости. Тя пие калций на таблетки заедно с всички останали витамини, които си слага до чашата с портокалов сок на закуска. Господи, здрава е като бик. Ще живее вечно, напук на него.

Двамата с малката Джуди стигат по нагорещения асфалт до перленосивата му кола. Сигурен е, че е тя, по тенис ракетата на Дженис и калъфа, захвърлени отзад поотделно. Тъпа глупачка, за какво й е калъф, като не слага в него ракетата? Но там няма никой, колата е заключена, а Хари беше подхвърлил ключовете на Дженис. Малката се разплаква. Добре че има кърпичка в джоба на избелелите карирани панталони за голф. Оставя синята чанта на Пру с товара от тухли на асфалта и слага зимното палтенце на покрива на колата, като че ли да докаже, че е негова. Прикляква, за да обърше парченцата разтопен шоколад от устничките на Джуди и после сълзите от бузите й. И на него му се ще да се разплаче, докато клечи до нагорещения метал на колата. Отгоре на всичко го болят коленете, а топлият панически дъх на момичето увеличава жегата. В нещастието й изпъстреното й с лунички носле е протекло, а устата й е стисната като на Нелсън, когато е сърдит или изплашен.

— Можем да останем тук и да чакаме другите да ни намерят — обяснява Хари на внучката си, — или да се върнем и да ги потърсим. Май сме прекалено уморени и сгорещени, за да правим каквото и да било. Дай да останем, можем да изиграем някоя игра. Да видим колко регистрационни номера от различни щати ще открием.

Подсмърчанията се превръщат в малка влажна усмивка.

— Така пак ще се загубим. — Клепачите й са зачервени от сълзите. Малки искрици светлина блещукат в зелените й ириси като микроскопичните кристали, които придават лъскавина на металика.

— Виж — казва й той. — Ето Минесота с групичката борове. Десет хиляди езера, пише. Заплюй едно за дядо.

Този път Джуди само се усмихва, без да се засмее. Знае, че той се опитва да я накара да му прости за това, че загубиха другите.

— Не ние сме се загубили, ние си знаем къде сме — казва той. — Те са се загубили. — Той се надига до малкото докачливо момиченце, за да отпусне напрежението в коленете си и притискането в гърдите.

Тогава ги вижда. Точно пресичат пешеходната пътека, идвайки към тях, борейки се с куфарите. Вижда първо Нелсън, който носи Рой на раменете си и прилича на двуглав змей, след това червената коса на Пру, бухнала като на сфинкс, и бялата рокля на Дженис. Хари, който се показва от гърдите нагоре над покривите на колите, размахва ръце като отшелник на необитаем остров. Дженис му отвръща, леко махване с ръка, като че ли в момента не й е до него.

Но когато стигат до тях, Нелсън е бесен. Лицето му е бледо, а горната устна стисната. Мустакът му е наежен.

— Господи, татко, къде изчезнахте? Върнахме се горе до онзи глупав магазин с шоколади, когато не дойдохте при багажа.

— Бяхме там, нали Джуди? — казва Хари, чудейки се на увеличаващата се плешивина на сина си, изложена безмилостно на слънцето, което се процеждаше през оредяващите кичури коса, и на мустака му, неясно, случайно петно с миши цвят, подобно на валмата мъх, които се събират под мебелите. Беше забелязал тези промени още преди години, но те продължават да го удивляват заедно с бръчките около очите и дълбоките линии, издълбани от времето по лицето на детето му, обляно от слънчевата светлина. — Не сме се бавили повече от минутка в магазина и веднага слязохме с ескалатора до багажното — казва Заека, доволен, че си спомня всичко толкова добре, че може дори да си представи двата магазина за шоколад, монетата от пет цента, която трябваше да пусне в обърнатата нагоре, сребристо полирана длан на чернокожата жена на касата, порносписанията с момичета с отворени уста, разперените зъбци на стъпалата на ескалатора, притеснението му, че Джуди може да си заклещи крака.

— Сигурно сме се разминали — допълва той в опита си да е полезен и безвреден. Синът му го плаши.

Дженис отключва колата. Нагорещеният въздух отвътре обгръща лицата им като пуснат на свобода дух. Слагат куфарите в багажника. Пру вдига замаяното момче от раменете на Нелсън и го намества на сенчестата задна седалка. Палецът на Рой е пъхнат в устата му и невиждащите му очи се отварят за секунда. Вече със свободни ръце, Нелсън удря по покрива на колата и крещи, изпаднал в нервна агония.

— По дяволите, татко! Побъркахме се заради тебе! Решихме, че си я изгубил!

Когато е сърдит или уплашен, Нелсън добива изражение, което Хари свързва с думата „пребледнявам“ — някакво напрежение изсмукваше цвета от лицето на детето му и очите хлътваха в черепа му. Наследил го е от майка си, а Дженис от нейната, мургавата пълничка Беси, която, както обичаше да му повтаря, беше една сприхава Кьорнер.

— През цялото време бяхме заедно — спокойно му отговаря Заека. — И не ми удряй колата, ще вдлъбнеш ламарината. Достатъчно коли си изпотрошил през живота си.

— Да, а ти си провалил достатъчно живота през твоя. Сега пък отвличаш дъщеря ми!

— Не мога да повярвам… — започва Хари. Студена болка се стрелва под лявата му ръка и плъзва през подмишницата. Примигва. — Собствената ми внучка. — Успява да каже само това.

Дженис го поглежда и казва:

— Какво ти е, Хари?

— Нищо — отговаря й рязко той. — Това проклето дете. Нещо го тормози, но не ми се вярва да съм аз. — Някаква странна газообразна тежест, обгръщайки главата и гърдите му, го притиска след рязкото пробождане. Той се отпуска зад волана, чувствайки се леко дезориентиран, но решен да кара. Когато се пенсионираш, навлизаш в определена рутина и останалите хора, дори тъй наречените ти любими, се превръщат в тежест. Всички от другото семейство се настаняват зад него. Пру намества хубавия си широк задник в нейния триизмерен кариран костюм на задната седалка до спящия Рой, Нелсън се качва от другата страна, точно зад Хари, така че чувства дъха му по врата си. Той обръща глава назад и казва на Нелсън, виждайки го с ъгълчето на окото си:

— Не ми харесва думата „отвличам“.

— Ами не я харесвай. Но точно така ми се стори. Изведнъж се огледахме и видяхме, че ви няма.

Точно като самолета на Пан Ам 103 на монитора на радара.

— Ние си знаехме къде сме, нали Джуди? — провиква се Хари назад. Момичето се е плъзнало покрай родителите и брат си и е седнало в багажника при куфарите. Хари забелязва силуета й с плитката и триъгълната панделка в огледалото за задно виждане.

— Аз не знаех къде сме, но бях сигурна, че ти знаеш — отговаря тя лоялно, а тъничката нишка на гласчето й се носи напред.

Нелсън се опитва да се извини:

— Нямах намерение да се ядосвам толкова — казва, — но ако знаеш колко е трудно да имаш две деца, да пътуваш с тях цял ден и след това собственият ти баща да открадне едното.

— Не съм я откраднал, за бога! — казва Хари. — Просто й купих шоколад! — усеща как сърцето му препуска в галоп. Запалва колата и включва на първа, после натиска спирачки, когато тя подскача напред, и включва на задна, опитвайки се, докато излиза, да не ожули колата от Минесота, изпъкналото й огледало и страничната състезателна ивица, изрисувана в три тона на кафявото.

— Хари, искаш ли аз да карам? — пита Дженис.

— Не — отговаря той. — Защо?

Тя се колебае. Без да я поглежда, той вижда как малкият й остър език се стрелва и докосва горната й устна, както прави, когато се опитва да мисли. Познава я толкова добре, че разговорите с нея са като борба със самия него.

— Ами преди малко лицето ти беше… — казва тя, — изглеждаше някак…

— Пребледнял — допълва той.

— Да, нещо такова.

Старецът, който си мисли, че ръководи шоуто, ги насочва по изрисуваните на асфалта стрелки към будката. В колата пред тях, жълто-кафява хонда акорд с регистрационен номер от Ню Джърси, ЩАТ ГРАДИНА, се виждат тиловете на глави, които изглеждат познати на Заека. Това е онзи нервен дребосък, който прескачаше столовете в залата за чакащи, добрата стара Грейс седи до него, а на задната седалка е къдрокосата им дъщеря и още един пътник — главата му е дори по-висока от нейната, а косата още по-къдрава. Това е чернокожият мъж в бизнес костюма, който Хари предположи, че няма нищо общо с тях. Старецът дърдори и ръкомаха, а чернокожият кима точно като Хари, когато говореше с Фред Спрингър. Гадно е дори когато тъстът ти е със същия цвят на кожата. Хари така се заглежда, че едва не удря задницата на хондата.

— Скъпи, спри! — извиква Дженис. С ъгълчето на окото си я вижда като размазано бяло петно, което му подава петдесет цента за паркинг. Някакво китайче със запушени от слушалки на уокмен уши взима монетите с ръка, подскачаща в ритъма на музика, която само той чува, раираната бариера се вдига и те са свободни, свободни да си отидат у дома.

— Е — казва Хари, вече на магистралата, — ужасно е собственият ти син да те обвини в отвличане. Що се отнася до това колко е трудно да имаш две деца, надали е по-лошо, отколкото да имаш едно. И в двата случая си губиш свободата.

Всъщност, съзнателно или не, Нелсън беше докоснал болезнено място, защото Хари и Дженис имаха две деца. Мъртвото им дете живееше с тях като мълчалива спойка от вина и срам, неизлечима рана в основата на всичко. Освен това Заека се съмняваше, че има незаконна дъщеря, с три години по-млада от Нелсън, от жена на име Рут, която не пожела да потвърди съмненията му последния път, когато Хари се видя с нея.

Нелсън продължава да спори, безпомощен в хватката на обидата:

— Хващаш Джуди и изчезвате, а дори не си казал „здрасти“ на малкия Рой.

— Да му кажа „здрасти“ ли? Нали ще го събудя, през цялото време спи, като дрогиран е. И докога ще му разрешавате да си смуче палеца? Не трябваше ли вече да е надраснал този навик?

— Какво те интересува, че си смуче палеца? Нещо пречи ли ти?

— Ще му се изкривят зъбите.

— Татко, това са бабини деветини. Пру попита педиатъра ни и той каза, че човек не си смуче палеца със зъбите.

Пру казва тихичко:

— Но той наистина каза, че скоро трябва да го надрасне.

— Защо си толкова критичен, татко? — изхленчва Нелсън. Изглежда, не е в състояние да намери друг тон. Хлапето се дразни и гласът му стърже. — Навремето беше толкова спокоен човек, сега във всичко, което казваш, има някакъв негативизъм.

Заека изпитва желание да провокира момчето, за да види колко лош ще го изкара пред жените:

— Безкомпромисен — усмихнато се съгласява той. — Колкото повече остарява човек, толкова повече уляга, и става роб на навиците си. Никой във Валхала Вилидж не си смуче палеца. Даже може и да не е разрешено. Като къпането в басейн без плувна шапка. Или с обеци. Я ми кажи какво означава обецата, когато си женен с две деца?

Нелсън пренебрежително си замълчава и Хари излиза лошият.

Те се движат бързо между банкети с илюзорна трева, палмите профучават като телеграфни стълбове. Пру се обажда от задната седалка, за да смени темата:

— Така и не можах да свикна колко равна е Флорида.

— Навътре става по-хълмиста — казва й Заека. — Страната на фермите и портокаловите горички. Бедни бели земеделци и много мексиканци. Някой ден трябва да се разходим във вътрешността. Да видим истинската Флорида.

— Джуди и Рой нямат търпение да отидат в „Дисни уърлд“ — казва Нелсън, опитвайки се да се успокои.

— Много е далече — бързо отговаря баща му. — Все едно да караме до Питсбърг от Брюър. Щатът е голям, трябват ни резервации за нощувка, а по това време на годината няма да намерим места. Абсолютно невъзможно е.

Всички онемяват от този категоричен отказ. Над бръмченето на климатика и свистенето на гумите Хари вече за втори път за половин час чува, че е разплакал внучката си. Пру се обръща и й прошепва нещо. Хари се провиква назад:

— Има много други неща за правене. Можем пак да отидем в онзи музей на цирковото изкуство в Сарасота.

— Мразя този музей — чува той тихото гласче на Джуди.

— Не сме ходили в къщата на Едисон във Форт Майърс — обявява той, говорейки като патриарх, на всички в колата. — Съседите от блока казват, че е страхотна. Разбрах, че той е изобретил и телевизора.

— А и ще ходим на плаж, скъпа — нежно казва Пру. — Нали много обичаш плажа. — Тя казва на Дженис и Хари с не толкова майчински глас. — Джуди вече е отличен плувец.

— Ходенето до плажа на Джърси беше най-скучното нещо — казва Нелсън на родителите си, опитвайки се да изплува от лошото си настроение и да се настрои на семейна вълна, с желанието отново да е дете.

— Шофирането е досадно — авторитетно казва Заека, — но го правим. По-голямата част от американския живот минава в това да караш донякъде и обратно, чудейки се защо изобщо си ходил дотам.

— Хари, пак караш бързо — казва Дженис. По 75-а ли ще завиваш или ще тръгнеш по шосе 41?

От всички пътища, които Хари беше виждал през живота си, шосе 41, старият път за Тамиами, беше най-тягостен. Той е по-широк от останалите подобно на всички търговски северни магистрали с неограничен достъп. Конкуриращите се крайпътни заведения изглеждат някак си още по-зле под постоянното слънце, сякаш никога няма да изгният. Като найлоновите чували за боклук. Уин Дикси, Пабликс, Аптеката на Екерд, Кмарт, Уолмарт, Тако Бел Арк Плаза, Хранителни стоки Джой, Старвин Марвин. Сред множеството заведения, които продават бензин, храни, напитки и лекарства на едно място по онзи странен незаконен начин, който тукашните жители са възприели, ниски бледи сгради обслужват болни и възрастни: Център за рехабилитация, Осигуряване на медицински сестри, Център за сърдечно болни, Център за заболявания на гръбначния стълб и ставите, Правни кантори, Медикеър, слухови апарати и очни лещи, Център за ставни болести, протези, Национално общество за кремация. По телеграфните стълбове са накацали самотни ястреби и мишеловци вместо врабчетата и скорците, които човек може да види в Пенсилвания. Сградите на банките, големи постройки от опушено стъкло, се издигат над жиците с лъскавите си реклами: Първа федерална, Югоизточна, Барнетбанк с рекламата на новата си супер карта; C&S обявява, че извършва всякакви услуги, обслужвайки милионите и милиардите долари, които хората докарват тук заедно с грохналите си тела; парите, събирани от тях през целия им живот, заливат равната песъчлива низина и понасят тези огромни суперлайнери от опушено стъкло.

Покрай шосе 41, между банките, заведенията, магазините за домашни любимци и пръскачки, се простира дълга няколко километра редица от къщи с дебели бели керемиди, които държат хладно. Една или две пресечки по-навътре от магистралата, сред леката мъгла от изгорели газове, се разперват като баобаби високи розови жилищни блокове, прилични на испански замъци или на китайски пагоди. Хари е запленен от баобабите, от начина, по който се разпростират, ронейки семената си, които пускат корени. Приличат му на огромна дъвка, залепена за обувка. Аптека, Ню Вю, Амери — живот и здраве, Мотел Старлайт, Исус Христос е Господ. Семейството му, изпълнило колата, притихва и се одрямва, докато той поглъща километрите, като от време на време спира на светофарите, сигнализиращи за кръстовище или второстепенен път, водещ на запад към плажовете и оцелелите блата, и на изток към мръсната прерия, която разкрояват на огромни квадратни парцели за застрояване. Застрояване! Ще ни задушат от застрояване. Всяка пресечка на шосе 41 води някой до дома му, до малката му ниша в лабиринта, до собствения му гараж, до закупеното с труд място под слънцето. Слънцето вече се е спуснало ниско над Залива и е обагрило всичко в розово, червената светлина на светофарите едва се вижда. Пътят, по който завиват Енгстръмови, продължава две мили, пресечен от няколко улици, някои прави, други със завои, между редици еднофамилни къщи с полуумрели предни дворчета, украсени със стръкчета трева и цъфтящи храсти, занемарени по това време на сухия отпускарски сезон. Първоначално Дженис и Хари искаха да си купят една от онези бледи едноетажни къщи, скътани зад тропическите дървета и портокали, тъмни прохладни пещери, със скрити в задния двор басейни до гаражи с автоматични врати. Те обаче тъжно им напомняха за къщата им в Пен Вилас, която беше станала свидетел на толкова брачни нещастия и чудатости, преди да изгори половината от нея. Спряха се на апартамент с две спални, високо на четвъртия етаж, с изглед към игрище за голф от тясното балконче, засенчено от горните клони на норфолски борове. От всички адреси, на които беше живял Хари — Джексън Роуд 303; Батарея А, 66-та ФА Форт Ларсън, Тексас, Уилбър стрийт 447, апартамент №5; Съмър стрийт еди-кой си номер, където живя с Рут Леонард през онази далечна пролет; Виста Кресънт №26; Джоузеф стрийт №89, където прекара десет години благодарение на Мама Спрингър; Франклин Драйв №14,5 — това определено е най-големият номер: 59600, Пиндо Палм булевард, блок Б, №413. Не беше във възторг от цифрата 13, дори смяташе, че строителите не я използват, но явно хората вече не са толкова суеверни. Едно време, когато беше дете, имаше толкова много причини за притеснения, и то не особено забавни, свързани с черни котки, разсипана сол, отварянето на чадър вкъщи, ритането на кофи и минаването под стълби. Хората си мислеха, че въздухът има уши и очи и трябва да се предразполага.

ВАЛХАЛА ВИЛИДЖ: голям надпис върху цимент, двете думи извити около златен пръстен от истински месинг, вграден и след това покрит с епоксидна смола, за да обезкуражи вандали и крадци. Завивате при будката на охраната, пазачът ви разпознава, паркирате на едно от двете места с номера на апартамента ви, изписан направо на асфалта, отключвате си външната врата на блок Б, набирате кода на алармата, за да отворите вътрешната врата, взимате асансьора и свивате вляво. Коридорът е застлан с мокет с цвят на праскова и мирише на ароматизатор, за да разсее миризмата на плесен, която се промъква във всяко затворено пространство във Флорида. От фирмата за почистване идват три пъти седмично да чистят с прахосмукачка, а мокетът се пере и стените се почистват веднъж месечно. До всяка врата с номер са закачени изкуствени цветя в нещо като малък баскетболен кош, а срещу асансьора има огледало и една ваза с размазани зелени и златни шарки, поставена върху мраморна масичка с формата на луна. Въпреки всичко това не е мястото, където би ти се приискало да се забавиш.

Докато куфарите им се блъскат в сребристите стени и прасковения мокет, Дженис и Пру продължават весело да си дърдорят, а малкият Рой, който се е събудил и е накаран да върви сам, мрънка на всяка крачка, Хари има усещането, че нарушават някакво гробно спокойствие, въпреки че в действителност почти всички хора зад тези врати са измислили нещо за правене през деня — голф или тенис, или посещение в козметичния салон, или разходка с автобуса до Евърглейдс. Тук се живее като че ли апартаментът ти е само някаква база, нещо като климатизирано преддверие към слънчевото жилище на всички във външния свят. Останеш ли вътре, започваш да мухлясваш. Около пет и половина зловещата тишина на множество едновременни дремки се спуска над жилищата, но в четири часа е прекалено рано за това.

Вратата на номер 413 е с двойна брава, с два ключа, единият от които отключва и външната врата долу. Притиснат от нетърпеливата маса на цялото си семейство и куфарите, Хари опипва непохватно, ръката му се разтреперва както когато чувства тежест в гърдите, назъбеният ключ драска около тясната дупка на ключалката, изплъзва му се, но изведнъж се намества, пасва, прещраква, вратата се отваря и той си е вкъщи. Апартаментът би могъл да принадлежи на всеки един от милионите временно пребиваващи във Флорида, но всъщност е негов, негов и на Дженис. Влиза се в нещо като фоайе, вратата на килера е вляво, вдясно е секцията с полици, от лакирано дърво, която няма гръб, и през нея се вижда. Дженис е претъпкала рафтовете с птици и цветя от мидени черупки и раковини, изработени от самата нея в един курс, който посещаваше, когато все още се увличаше по такива неща. Увлечението по раковините не трая дълго, както и уроците по испански, на които ходеше, за да може да си говори с персонала. Това е просто етап, през който наивниците, новите преселници, трябва да преминат. Малките миди служат за перца и венчелистчета, или за човки на птици, по-големите вдлъбнати миди — за малки лодки. Секцията, върху която са подредени и част от джунджуриите на Мама Спрингър, включително едно голямо зелено стъклено яйце с мехурче въздух в него, отделя фоайето от кухнята, а трапезарията е зад нея. Направо е всекидневната с телевизора, удобните ракитови столове и ниската кръгла стъклена масичка, където често вечерят, когато гледат телевизия. От лявата страна има светъл разтегаем диван с квадратни подлакътници, а една плъзгаща се врата води до голямата спалня със самостоятелна баня и килер, където Дженис държи дъската за гладене, въпреки че никога не я използва, и велоергометър, който кара, когато реши, че е надебеляла, под звуците на старите, изоставени от Нелсън касети с Би Джийс. Отдясно на всекидневната се влиза в спалнята за гости, която също има самостоятелна баня. Канализацията й е свързана с кухненските тръби. Предишни години Нелсън и Пру се настаняваха в тази спалня и слагаха детско креватче за бебето, а Джудит спеше на разтегаемия диван, но Хари се чуди дали това разпределение още е подходящо. Децата са пораснали: сигурно Рой е прекалено голям и наблюдателен да спи в една стая с родителите си, а момичето вече е станало истинска дама и заслужава малко уединение. Той обяснява плана си:

— Мисля си тази година да сложим креватчето за Джуди в килера, така ще може да ползва нашата баня и после да си затваря вратата, а пък Рой да спи на дивана във всекидневната.

Момчето поглежда нагоре към дядо си и палецът му се промъква към устата. Устната му е мека и отпусната и напомня на Хари за семейство Любел. Нито Енгстръмови, нито Спрингър имат такива пухкави, сочни устни, като ред едри малини, но бащата на Тереза имаше. Поне доколкото Хари си спомняше от единствения път, когато той беше дошъл в Акрон, защото така или иначе отиваше на конференция в Кливланд. Но тогава беше с двудневна брада и цигарата не излизаше от устата му. Сякаш некадърният безотговорен баща на Пру беше предрешен като дете и пратен да ги шпионира. Момчето попива всичко и не казва нищо. Хари грубо го пита:

— Пречи ли ти нещо?

Палецът се плъзга още по-навътре и очите на детето, по-тъмни дори от тези на Нелсън и Дженис, проблясват с недоверие. Джуди се опитва да обясни:

— Страх го е да спи сам в стаята, горкото бебче.

Пру се опитва да помогне:

— Миличко, мама и тате ще са точно до теб, в стаята, където спяхме, преди да пораснеш.

Нелсън казва:

— Можеше първо да го обсъдиш с нас, татко, преди да променяш всичко.

— Да го обсъдя? Имам ли изобщо някаква възможност да обсъдя нещо с теб? Винаги когато се обадя във фирмата, теб те няма. Преди поне си говорех с Джейк и Руди, сега вечно попадам на ония приятелчета с медени гласчета, които си наел.

— Да, Лайл ми казва как го въртиш на шиш за всичко.

— Изобщо не го въртя на шиш, просто проявявам интерес. Все още имам интерес във фирмата, нищо че ти си мислиш, че я управляваш през половината година.

— Половината година! Цялата година, според приказките на мама.

Дженис се намесва:

— Според мама краката я болят от седенето в колата и според нея часът за коктейли ще бъде изместен напред, ако ще се държите така през тези пет дена. Нелсън, баща ти просто проявява загриженост. Двамата с него обсъдихме въпроса. Джуди, какво предпочиташ, дивана или килерчето?

— Старият начин си ми харесваше.

Малкият Рой се опитва да следи развоя на събитията и леко изважда палеца си, оформяйки с меките си устнички нещо, което Заека не разбира. Каквото и да казва, от това очите му се насълзяват. „Иияя“ е единственото нещо, което Хари успява да чуе в края на изречението.

Пру превежда:

— Казва, че тя си гледа телевизия.

— Отвратителен дребен клюкар — казва Джуди и бързо като водно конче, стрелкащо се над водата, се плъзва през мокета и цапардосва малкия си брат с отворена длан по кръглата глава. Пру го подстригва във формата на обърната с дъното нагоре купа. Точно както кранчето на чешмата зее празно за части от секундата, след като е отвъртяно, така и яростта на Рой не му позволява да издаде звук, въпреки че устата му е отворена. Когато най-накрая се отприщва, ревът му е пронизителен. Джуди снизходително обяснява на всички, надвиквайки го:

— Само Джони Карсън понякога, когато всички са заспали, и Сатърдей Найт Лив Шоу веднъж, доколкото си спомням.

Хари я пита:

— Значи предпочиташ да спиш тука със скапания телевизор, вместо да си имаш малка уютна стаичка?

— Там няма прозорци — казва тя срамежливо, за да не го обиди.

— Добре, добре — казва Хари. — Изобщо не ми пука кой къде ще спи. — И за да демонстрира безразличието си, той отива в собствената си спалня, заобикаля огромното легло, което си бяха купили с тапицирана табла от ватиран нефритенозелен сатен и същата на цвят покривка за легло, която се сгъва трудно като онези по хотелите, влиза в стаичката без прозорци и грабва сгъваемото креватче заедно с чаршафите и бебешко синьото одеялце. Влачи ги през вратата, блъскайки се в рамката и събаряйки един ракитов стол във всекидневната на път към спалнята за гости. Чувства се засрамен: беше решил, че Джуди е пораснала, и искаше да я закриля като принцеса, но явно, не познава малките момиченца. Единствената му дъщеря беше починала, а другата дъщеря не беше негова.

Дженис казва:

— Хари, лекарят каза да не се напрягаш.

— Лекарят каза — подиграва й се той. — Той преглежда само седемдесет и пет годишни старци и ми казва точно това, което казва и на тях.

Той обаче диша тежко и Пру забързва след него да му спести усилието от разгъването на прибрания крак, метална U-образна тръба, който се е откачил и подгънал под леглото, и след това изпъва чаршафите и одеялото. Когато се връща във всекидневната, Хари казва на Нелсън, който пак е взел малкия Рой на ръце:

— Сега доволни ли сте двамата с малкия?

Вместо отговор Нелсън се обръща към Дженис и казва:

— Господи, мамо, не знам дали ще издържа на това пет дена.

Но когато всички се настаняват — куфарите са разопаковани и багажът подреден по чекмеджетата, Джуди и Рой са нахранени с мляко и курабии, преоблечени в бански костюми, и майка им и Дженис са ги отвели при топлия басейн на Валхала Вилидж — Хари и Нелсън сядат с по една бира около кръглата стъклена масичка и се опитват да се държат като приятели.

— Е — казва Хари, — как е автомобилният бизнес?

— Много добре знаеш как е — отговаря му Нелсън. — Нали виждаш отчетите всеки месец. — Придобил е дразнещия нервен навик да гримасничи и да прегърбва раменете си така, сякаш някой отзад всеки момент ще го удари по главата. Пуши цигарата си като че ли се храни с тръбичка и непрекъснато си играе с пепелта по ръба на бялата раковина, която е взел от колекцията на Дженис.

— Харесва ли ти модел ʼ89? — пита Хари, решен да не отлага, след като така или иначе двамата са сами. — Не съм виждал коли, само брошурите. Какви красиви брошури. Колко милиона, мислиш, получават рекламните агенции за такива брошури? Разглеждах брошурата на королите, за да разбера дали наистина са закарали онзи седан и комбито в планината, или всичко е фалшива работа. Колите бяха снимани върху сняг, но никъде не се виждаха следи от гуми! Разгледай я някой път.

Нелсън не е толкова въодушевен. Той оформя пепелта в идеален конус и внезапно изгася цигарата, рязко завъртайки угарката. Ръцете му треперят повече отколкото би трябвало за такъв млад мъж. Отпива от бирата си, оставяйки мехурчета пяна по редкия си мустак, поглежда разумно баща си и казва:

— Питаш ме какво мисля за модела на 89-а ли? Същото, което мислех и за модел ʼ88. Слаб, татко, сандък. Продължават да ни пробутват икономични коли вече десет години, когато пазарът е преситен с гориво. Американците искат пак да се возят на коли с крила, на кабрио и лимузини, а японците продължават да се опитват да ни продават тия спретнати кутийки. А те изобщо не са евтини. И това е най-лошото. Въшливият долар срещу йената. Защо да плащат хората по седемнайсет хилядарки за една GTS, когато за същите пари могат да си купят мустанг или берета GT или дори мазда МХ-6?

— Селиката не струва седемнайсет хилядарки — казва Хари. — Моята струваше по-малко от петнайсет.

— С няколко екстри и става точно седемнайсет.

— Не пробутвай екстри на хората, ще ти излезе име, че ги товариш. Те идват с намерението да си купят базисен модел и твоята работа е да им ги продаваш, без да ги караш да се чувстват скъперници.

— Кажи го на Калифорния — отговаря Нелсън, — на практика всички искат да си купят модели с екстри. Автоматични гюруци, ол трак турбо. Ако поръчаш основен модел ST или GT, трябва да чакаш с месеци. Луксът е там, където е голямата печалба, тоест в Токио. А ние трябва да продаваме това, което ни пращат — единствената кола, която произвеждат, дето наистина се движи, е камрито, а ние не можем да измъкнем достатъчно бройки от копелетата. Държат се с нас като е боклуци, татко. Смятат ни за мекушави. Мекушави мързеливи американци от планините. След още десетина години и ще са купили цялата страна. В едно телевизионно шоу казаха, че са изкупили цял Хавай и половината Лос Анджелис, и Невада. Купуват хиляди декари пустиня в Невада! И какво ще я правят? Ще пускат японски атомни бомби ли?

— Не се настройвай така срещу японците, Нелсън. Досега я карахме доста добре с тях.

— Карахме я, добре го каза. Все едно да караш някой раздрънкан терсел. Говориш за тях с такова страхопочитание, като че ли са богове. Но те не са. Дизайнът на някои от моделите, като изключим евтината стабилна семейна кола, е пълна скръб. Ланд круизерът е като куче, изобщо не може да се мери с черокито, още по-малко моделът 4-ранър. Той пък изобщо нямаше мощност и се наложи да му слагат V-образен, 6-цилиндров двигател, който харчи гориво като змей. Пет литра за трийсет километра! Прочетох го в Консюмър рипортс. А онзи ван! Направо е смешен. Така, както са сложили двигателя между предните седалки, ако седиш отзад и искаш да се преместиш на предната седалка, трябва да заобиколиш цялата кола. А през зимата в Пенсилвания на хората това не им харесва. И много клиенти се оплакват. Онзи ден покарах един ван, за да се убедя, и въпреки че изобщо не съм великан, направо имах чувството, че съм натясно. Нито има място за краката, нито има къде да си подпреш лакътя. И изобщо не може да набира. Ако се включиш в скоростното платно на магистралата, някой веднага ще ти се лепне отзад. Вятърът ме носеше из цялото шосе 422, тъпата кола е толкова висока, че едва влязох в нея.

Наистина, мисли си Хари, изобщо не си великан. Нелсън му се струва странно точен, възмутен и възбуден, като скъп часовник, на който някое зъбче от зъбното колело се е счупило или смазката е клеясала. Хлапето непрекъснато подсмърча и си пали друга цигара, въпреки че изобщо не можа да се наслади на току-що изгасената. Непрекъснато си пипа носа, като че ли мустакът го боли.

— Е, вярно е — казва Хари спокойно, за да успокои сина си, — вярно е, че вановете никога не са вървели по мед и масло, и Тойота са наясно, че имат негодна кола. Смятат напълно да обновят асортимента до 91-ва година. Харесва ли ти новата кресида?

— Адски е тъпа, ако питаш мене. В нея няма нищо ново. Е, малко по-голяма е, двигателят е увеличен от 2,8 на 3,0 кубика и е с двайсет и четири клапана вместо с дванайсет, така че е по-мощна, но за основен модел човек очаква малко повече мощност, за бога. Таблото е пълна скръб. Панелът на климатика се плъзга като чекмедже и не ще да се помръдне, докато не запалиш двигателя, което е отвратително, това едно, и второ, от миналогодишния модел са запазили шантавата си идея за два панела за касетофона, така че в колата има копчета като в пилотска кабина. Струва колкото луксозна кола, татко, и може да се каже, че вози като луксозна кола, но отвътре изглежда адски евтина, а отвънка прилича на ауди. Откровено казано „Тойота“ имат въображение колкото мишка. Колите им не изразяват нищо. Добрите коли, класните коли — пакарда от трийсетте, малките ягуари с издължения капак и спици на джантите, колите с крила от петдесетте, дори фолксвагенът костенурка — те изразяваха нещо, правеха впечатление. Тойота не изразяват нищо, освен че играят на сигурно и крадат идеите на хората. Само им погледни пикапа. Пикапът им беше страхотен, но те допуснаха „Форд“ и GM отново да се наложат на пазара. Погледни модела MR-2. Никой не ще да го купува.

Хари се опитва да спори:

— Високите застраховки удрят всички с двуместни коли. „Тойота“ предлага доста солидна кола. Държат се добре на пътя и са стабилни, и хората знаят това и го уважават.

Нелсън го прекъсва:

— Освен това са такива диктатори — казват ти точно за колко да ги продаваш, какво да слагаш на витрините, с какво да са облечени продавачите ти, колко квадрата да е това и онова, трябва да сме достатъчно добри да им ближем задниците. Когато поех нещата, останах изненадан какви тъпотии е трябвало да преглъщате двамата с Чарли през всичките тези години. Те очакват да сме като роботи.

Сега вече Заека наистина се обижда:

— Добре дошъл в реалния свят, хлапе. Все трябва да си част от някоя организация в тоя живот. „Тойота“ са се държали добре с нас и с дядо ти и недей да забравяш това. Спомням си, че Фред Спрингър казваше, че се чувства като дете по Коледа, когато получи представителството на „Тойота“. — Жените в семейството непрекъснато повтаряха, че Нелсън приличал на дядо си, и Хари се надява, че ще вразуми хлапето, като спомене покойния Фред. Всичките тези ругатни срещу „Тойота“ почваха да го дразнят.

Нелсън обаче продължава:

— Дядо беше търговец, татко. Обожаваше да сключва сделки. Често ми разказваше как понякога е губел, а понякога се е измъквал като бандит и му е било забавно. Било е нещо като игра, можел е да прояви въображението си. Пробутването на употребяваните коли май вече е единственото нещо, в което можеш да проявиш въображение, а „Тойота“ ти казва, че не иска купчина грозни американски боклуци пред фирмата. Вече едва ли не трябва да ги продаваме тайно. При тях поне можеш да изкараш по някоя хилядарка отгоре, ако попаднеш на глупак. Продажбите на новите коли само си ги пишем в регистъра. На това не му викам продаване, просто си висим на касата.

— Не е зле за двайсет и пет хилядарки плюс бонуси. — Толкова печели годишно Нелсън. Хари и Дженис непрекъснато се карат за това; той казва, че е прекалено много, тя казва, че има семейство да издържа.

— Когато бях на твоята възраст — казва той на момчето, вероятно не за първи път, — едва изкарвах по 13 500 като линотипер и се прибирах мръсен всяка вечер. Непрекъснато ме болеше главата и си развалих очите. Едно време имах невероятно зрение.

— Това е било едно време, татко, говоря ти за сега. Ти си живял в работнически квартал, бил си работник, роб. Хората вече не получават пари на час, просто трябва да си намериш подходящата работа и парите си текат. Познавам хора, адвокати, агенти по недвижимо имущество, които правят по 200–300 хилядарки само от една сделка. Сигурно познаваш много богати пенсионери тук. Лесно е да си богат, нали за това става въпрос в тази държава.

— Сигурно точно те разпродават земите в Невада на японците дето толкова се притесняваше. И защо ламтиш толкова за пари? Не изплащате ипотека на къщата, която майка ти ви даде, така че сигурно спестявате доста. Като говорим за употребявани коли…

— Татко, съжалявам, че трябва да ти го кажа, но четирийсет хилядарки изобщо не са много пари, ако искаш да живееш стилно.

— Господи, колко стил ви е нужен на двамата с Пру? Къщата ви е без ипотека, само трябва да си плащате парното и данъците…

— Данъците на този хамбар вече станаха над четиристотин долара. Цените на имотите в Маунт Джъдж направо хвръкнаха с новото увеличение на раждаемостта. Дори къща близнак в бедняшкия квартал на Джексън Роуд, където си живял, вече струва шестцифрена сума. Освен това федералната данъчна реформа не засегна хората от моята категория. Само богатите се ползват от облагите. Лайл ми показваше баланса…

— Исках да те питам още нещо. Чия идея беше да назначиш тоя тип на мястото на Милдред Круст?

— Татко, тя работеше в „Спрингър Моторс“ от цяла вечност…

— Именно. Можеше да води счетоводството насън.

— Всъщност не можеше, въпреки че през повечето време наистина спеше. Първо, така и не можа да се оправи с компютрите. Вярно, че се опитваше, но при всяко малко объркване или съобщение за грешка, което се показваше на монитора, тя веднага винеше машината и се обаждаше на компанията, която ни ги достави, да пратят човек да я поправи. Той взима по сто и двайсет долара на час, а всъщност проблемът е, че тя не е прочела инструкциите и е натиснала грешния клавиш. Много е стара. Трябваше да я освободиш още когато стигна пенсионна възраст.

Външната врата бавно се открехва:

— Сама съм — долита гласът на Дженис. — Пру остана с децата на басейна и аз дойдох да приготвя вечерята. Смятам да доядем остатъците тая вечер, ще видя дали има супа. Вие продължавайте да си говорите. — Не им досажда; стъпките й се насочват към кухнята. Сигурно си мисли, че баща и син се сдобряват. В действителност Хари гледа сина си така, като че ли е компютър. Тук има някакво пренатоварване в електрическата мрежа, някаква тайна. Говори прекалено много и прекалено бързо. Нали беше доста необщителен и мрачен, а сега непрекъснато бръщолеви, говори повече, отколкото го питат. Нещо го форсира, нещо не е наред. Хари казва за Милдред Круст:

— Всъщност не беше толкова стара. Шейсет и осем? Шейсет и девет?

— Татко, беше на седемдесет и отгоре. Лайл върши цялата й работа, като идва само два-три дни в седмицата.

— Прави всичко по различен начин, нали виждам по балансовите отчети. Тъкмо исках да те питам за цифрите за употребяваните коли в ноемврийския отчет.

По някаква причина хлапето пак е пребледняло. Пъха цигарата си в бирената кутийка и после смачква кутийката с една ръка. Вече не е толкова трудно, кутийките са от тънък като хартия алуминий. Надига се от стола и тръгва към майка си, която трополи в кухнята.

— Дженис! — провиква се Хари, трудно обръщайки глава, вратът му се е вдървил от дебелина.

Тя застава на вратата на кухнята. Облечена е в мокър черен бански, над който е метнала лилава пола, за да може да ползва асансьора. Има вид на леко объркана: беше отворила бутилката Кампари, преди да отидат на басейна, и сигурно е бързала да пийне още една чашка. Рядката й коса е мокра и сплъстена.

— Какво? — пита тя, виновно откликвайки на настоятелния глас на Хари.

— Къде се дяна последната купчина документи от фирмата? Не бяха ли на бюрото?

Бяха купили едно евтино бюро в бързината да обзаведат апартамента. Беше в същия стил като масичките от двете страни на светлия разтегателен диван и скрина в спалнята им — боядисано в бяло дърво с крачета, които на равни интервали бяха насечени със златна боя като имитация на бамбукови възли. Бюрото има само три плитки чекмеджета, които лепнат от влагата, а отгоре — уютни вдлъбнатини, където поканите и сметките се изгубват. Плотът, изработен от гланцирана, подобна на мрамор повърхност като вкаменен сладолед ванилия с мед, обикновено е покрит от купища неотворени писма, банкови извлечения, съобщения от борсовите им посредници и фонда за управление на средствата им, картички с резултатите от голфа и фотокопирани обяви от Вилиджния Активен комитет, наречен ВАК, нали животът тук се смяташе за ВАКанция без край. Освен това Дженис имаше навика да изрязва статии от здравни списания, „Нешънъл Инкуайърър“ и „Нюз Прес“ на Форт Мейърс и след това да забравя на кого е възнамерявала да ги изпрати. Изглежда изплашена.

— Там ли бяха? — пита. — Може да съм ги изхвърлила. Ти, Хари, явно смяташ, че можеш да трупаш всичко отгоре и че след една година, когато ти дотрябва, то пак ще е там.

— Но тези неща пристигнаха миналата седмица. Бяха финансовите отчети за ноември.

Устата й се свива и лицето й сякаш се заключва, сляпо решена да се придържа към версията си, независимо от последствията, както правят жените.

— Не знам къде са. Най мразя картичките ти от голфа да ми се мотаят наоколо. Защо изобщо ги пазиш?

— Пиша си бележки на тях, какво съм научил от играта. Не сменяй темата, Дженис. Трябват ми тъпите финансови отчети.

Нелсън стои до майка си на вратата на кухнята със смачканата кутийка в ръка. Без дънковото яке ризата му изглежда още по-женствена с тънките розови райета и бели френски маншети и яка със заоблени връхчета. Двамата с Дженис са почти еднакво високи, с напрегнати дребни мрачни лица. И двамата изглеждат потайни.

— Голяма работа, тате — казва Нелсън с пресъхнала уста. — След няколко седмици ще получиш декемврийските отчети. — Когато се обръща към хладилника да си вземе още една бира, Заека зърва сърцераздирателната гледка на тила му — внимателно вързаната миша опашчица, извитото резенче на обицата му, разрастващото се плешиво петно.

Когато Пру и децата се връщат от басейна, всички с гумени джапанки и наметнати с хавлии, с прилепнали към черепите коси, а двете дечица весело треперят с посинели от студ устни и побелели и сбръчкани от водата миниатюрни пръстчета, Хари вижда Пру по нов начин — като най-тънката нишка в някаква конспирация срещу него. Онази мека целувка по устата на летището. Ханшът й, който в дълбоко изрязания й и все пак скромен бял бански, изглежда леко разширен от изминалите години.

Това е петата им зима тук, но Хари продължава да се събужда учуден, че наистина е във Флорида, до Мексиканския залив. Е, не точно до него, но го виждаше, или поне го виждаше преди новата редица шестетажни блокове с декоративни кулички и покриви с испански керемиди да закрият и последното далечно късче вода на хоризонта. Когато двамата с Дженис купиха това място през 1984 г. от балкона им все още можеха да се зърнат отрязъци от Залива, гладка повърхност към света, над покривите и между новите кули, назъбени като точките и тиретата на морзовата азбука. Те въодушевено си бяха купили телескоп и триножник от един морски магазин на пазара, надолу по булевард „Пиндо Палм“. В трепкащото кръгче на зрителното му поле през тази първа зима успяваха да уловят някоя платноходка с издуто раирано платно или луксозна яхта с високи бели бордове, която безмълвно пори вълните, или рибарски кораб с подобни на криле платформи за рибата, а още по-навътре, като отделен свят, ръждив сив петролен танкер, неподвижно устремен към Мобил или Ню Орлиънс или пък обратно към Панама и Венецуела. През годините гледката им към водата беше закрита, покрай брега се издигаха хотели небостъргачи и сгради с цвят на овесена каша или малинов крем или просто изцяло направени от стъкло, като вертикални дестилатори, студени и чисти, синьо-зелени като водата в Залива.

Преди на тяхно място имаше само пясък, мангрови мочурища и змиевидни поточета, които се промъкваха между гнездата от корени и се диплеха, когато се плъзнеше алигатор или водна змия. Имаше и няколко разпръснати, боядисани в бяло къщи и олющени бараки, които бегло наподобяваха Юга, около които хората отглеждаха малко памук и пасяха добитъка си по песъчливата почва, и по време на Гражданската война изпращаха на север тътрещи се стада говеда за гладуващите въстанически отряди. До тях се виждаха няколко построени близо една до друга къщи, някои от тухли и ковано желязо или от варовик и гранит, докаран с шлепове от каменоломните в Алабама. След това, в ерата на възстановяването, в този придатък на Юга се появи железницата и заприиждаха богатите, болни и обнадеждени аутсайдери и границите на населения район се разшириха в неочаквани посоки. Процъфтяването бе последвано от разоряване, но оптимизмът не секваше. Сега със самолетите и социалните помощи и националния култ към слънцето не успяват да го застрояват достатъчно бързо този град, наречен Делеон, на името на някакъв испански изследовател, убит въпреки лъскавата си черна броня от отровната стрела на Семинол през 1521 г. някъде наблизо. Местните произнасяха името Дилайън, като че ли ти предлагаха някаква сделка. Миналото проблясва като сън в съзнанието на Хари, когато се събужда; в полупенсионните си години той започна да чете история. Винаги се е интересувал от тази зловеща купчина тор, от която произлиза животът ни, преди самите ние да се превърнем в нея, деликатните кафяви гниещи пластове на предишна смърт, пластове, които ако се намират достатъчно дълбоко и се смачкат достатъчно силно, се превръщат във въглища като в Пенсилвания. През тихите вечери, докато Дженис седи на дивана и се налива до забрава пред някое тъпо телевизионно шоу, той лежи на леглото с книга в ръка, облегнат на облицованата сатенена табла за глава като в нефритенозелена къщичка високо в клоните на някое дърво, замаяно втренчен в миналото.

Звукът, който нахлува в сънищата му и ги пропъжда, е от работещата косачка в голф игрището, с която косят тревата, и след това не толкова механичния ридаещ крясък на чайките, които се събират по току-що полятата трева, където червеите излизат да пият. Таблата на леглото им е до голямата стъклена плъзгаща се врата. През отворената пролука влиза сутрешният хлад на малкото зимни месеци, когато климатикът е безполезен. Хладният солен въздух, подсладен с мириса на прясно окосена трева, погалва лицето му и му напомня къде се намира — в този серийно произведен Рай, в който парите на Дженис ги отведоха. Тя е станала, но топлината на тялото й посреща коляното му, когато се протяга към нейното място. Съобразявайки се с ръста му от 190 см, най-накрая бяха купили голяма спалня, така че за първи път в живота му краката му не висят от леглото и не се налага да спи по корем като носещ се по водата мъртвец. Трябваше му доста време, за да свикне, че ходилата му вече не се закачат за матрака, както преди, когато беше принуден да ги свива в глезена или да ги остави да стърчат отстрани. Краката му се схващат. Опитва се да спи на една страна, леко свит; така диша по-лесно, коремът му се разлива настрани и слабото му сърце не се притиска, както ако лежи с лице към дебелия матрак. Не може обаче да си намери място за ръцете. Ако сложи ръката си под главата, тя изтръпва и той се събужда като ударен от ток. Ако лежи по гръб, Дженис казва, че хърка. Вече и тя хърка, нали остаряват, но той се опитва да не я вини за това: бедната глупачка, не е виновна за това, което прави насън — хърка и понякога пърди толкова гадно, че той трябва да си зарови носа във възглавницата. Напомня си, че и тя е просто човек. Горките жени: имат много дупки там долу, телата им са сложно устроени. Чува я в кухнята, гласът й е неестествено писклив и висок, както когато говорим на деца.

Заека се заслушва за звънтенето на по-ниския, по-млад глас на майката на децата, но вместо това чува близо до главата си писукането на някакво птиче в норфолкския бор, чиито клони може да докосне от балкона. Още не може да свикне с тези борове, приличат му на изкуствени коледни елхи с разположени като ребра клони, всеки от тях украсен с пера точно като перушината на птиците, а цялото дърво беше с абсолютно правилна конусовидна форма. Писукането на птичето е като скрибуцането на две влажни пръчки, които ритмично се търкат една в друга. По-голямата част от природата във Флорида е като че ли изкуствено направена. Мокети, които покриват целия под, зелени килими върху циментовите пътечки отвън, скриптяща трева по пространствата между пътечките, всичко натрапено върху пясъка, мръсния сив пясък, който полепваше по обувките, когато удряш със стика.

Днес е сряда, има уговорка да играе голф. Редовната четворка на голф площадката в девет и четирийсет: самата мисъл му дава повод да се измъкне от леглото, вместо да лежи там завинаги, опитвайки се да си спомни съня. В съня си той се протягаше към нещо, което сънените му очи не позволяваха да види през клепачите, нещо обло, сенчесто и тъжно, бременно със смътното чувство за гибел, което се опитваше да потисне през деня.

Заека става и разглежда изкуствените на вид клони на бора, за да зърне шумната птичка. От самочувствието, с което се обажда, той очаква да види някой папагал, какаду или поне тукан, някаква крякаща тропическа птица с провесени дълги пера на опашката, но вижда само една кафява птичка, като тези, които постоянно се мяркат в Пенсилвания. Може пък наистина да е от Пенсилвания, преселник като него. Прелетна птичка.

Отива в банята, измива си зъбите и уринира. Странно, едно време шуртеше гърлено в тоалетната чиния, а сега несигурната му струя неохотно излиза. Понякога нощно време му се налага да става по един-два пъти и той сяда на тоалетната чиния като жена; кожичката на пениса му сънливо се надипля и не е сигурен накъде ще изпръска. Зле е като жена, и те не могат да се прицелват. Бръсне се и се претегля. Качил е половин кило. Ех, тези фъстъчени десертчета. Тръгва да излиза от спалнята, но осъзнава, че не може. Във Флорида започна да спи по бельо; пижамите се увиват около него и към два сутринта се събужда от горещина и от натиска в пикочния си мехур. Сега, когато Пру и децата са тук, не може просто да се появи в кухнята по бельо. Чува ги да трополят. Трябва да си облече панталоните за голф и някоя тениска или пък да си намери халата. Решава се за халата, бургундско червено със сиви ревери, защото е по-… коя беше онази дума, дето непрекъснато среща в средновековната история — феодален. Гостоприемен. Дядовски. Изразява нещо, както би казал Нелсън.

Когато Заека най-накрая отваря вратата, в кухнята е започнала първата кавга. Скъпоценната малка Джуди е нещастна; солени сълзи са зачервили ъгълчетата на очите й, въпреки че се опитва да не се разплаче, гласчето й трепери.

— Но половината деца от училището са ходили. Някои даже са ходили по два пъти, а дори нямат баби и дядовци във Флорида! — тя не може да отиде до Дисни уърлд.

Дженис й обяснява:

— Но това е като отделно пътуване, миличка. Трябва да отидете със самолет до Орландо, ако искаш да ходиш там. От тук е все едно…

— Да отидем до Питсбърг — завършва Хари вместо нея.

— Татко ни обеща! — протестира детето с такава ярост, че четиригодишният й брат, който стиска лъжицата си над купа с овесени ядки, които мачка, без да яде, се разхлипва от съчувствие. Две капки мляко капват от отпуснатата му долна устна.

— Освен това пътуването е скучно — продължава Хари. — По цялото шосе 27 има светофари. Понякога минаваме оттам, когато си идваме.

Пру казва:

— Татко не е имал предвид този път, а някой друг път, когато имаме повече дни.

— Той каза този път — настоява детето. — Винаги си нарушава обещанията.

— Татко е зает да печели пари, за да получавате всички неща, които искате — казва й Пру с онзи превзет тон, когато една жена изгуби търпение с друга. Тя също е облечена в къс ватиран халат на дребни грамофончета и листенца. Изпъстрените й с лунички бедра са широки и успокоително гладки, като брони на кола. Стъпалата й са издължени и кокалести, пръстите й са порозовели в ставите и побелели отгоре в червеното като червило сабо с коркови подметки. Лакът на ноктите й е олющен и на Заека това му се струва доста секси.

— Да, бе! — отговаря детето с яростно саркастично ударение, което Хари не разбира. Семейният живот, животът с деца е нещо от миналото му, което не съжалява, че е оставил зад себе си; за него той беше като храст в някой занемарен, обрасъл с плевели ъгъл в задния двор, люляков храст, около който се е увил плевел, листата им толкова си приличат и ластарите им така здраво са се сплели, че градинарят получава главоболие на слънцето, докато ги раздели. Както и да е, всъщност той беше останал само с едното дете, Нелсън, едно отвратително дете, въпреки че онзи ден прочете някъде, че мъжете произвеждат достатъчно сперма, за да населят не само планетата Земя, но и Марс, и Венера, ако там имаше живот. Потиска го самата мисъл, която беше прекалено планетарна, като онзи недостижим кръгъл предмет в съня му, че единствената цел на земното му съществуване е била да произведе малкия Нели Енгстръм, за да може той на свой ред да произведе Джуди и Рой, и така нататък, докато слънцето прегори.

Нелсън се е събудил и врявата в кухнята го привлича. Сигурно е чул, че се говори за него, и пристига от спалнята за гости гол до кръста и небръснат, облечен в изпомачкано, опушено сиво долнище на пижама, което изглежда скъпичко. Чувство на безпокойство се прокрадва към корема на Хари, нещо, което се мъчи да си спомни за цифрите, нещо, което не може да достигне. Дженис беше казала, че хлапето изглежда изтощено, и той наистина е слаб, смътни сенки потрепват между ребрата му. В голите му гърди има някаква агресия, нещо настъпателно, превзето, като късия халат на Пру. Като в онзи мюзикъл с пижамите. Дорис Дей и кой беше другият, Джон Райт? Въпреки скъпата си пижама Нелсън изглежда измършавял, развлечен и зъл с небръснатите бакенбарди и редкия мустак като на покойния Фред Спрингър и оредяващата си коса, която стърчеше на влажни кичури. Заека си спомня колко дълбоко спеше Нелсън като дете и как възглавницата под скалпа му ставаше топла и влажна.

— Какви са тия приказки за обещания? — пита той ядосано, втренчен в пространството между Джуди и Пру. — Изобщо не съм обещавал да ходим до Орландо този път.

— Тате, в тази тъпа част на Флорида няма нищо интересно за правене. Онзи музей на цирковете миналата година беше ужасен, и после на връщане Рой повърна на паркинга на Кентъки Фрайд Чикън.

— Шосе 41 е доста гадничко — признава Хари.

— Има куп неща за правене — казва Нелсън. — Идете да плувате в басейна. Идете да играете шуфълборд[1]. — Той незабавно млъква и панически поглежда към майка си.

Дженис казва на Джуди:

— В квартала има тенис кортове, където двете с теб можем да удряме топки.

— Рой ще трябва да дойде с нас, а той винаги разваля всичко — оплаква се малката и сълзите й потичат от самата представа за това.

— … освен това има плаж — продължава Дженис.

Джуди отговаря само за да противоречи:

— Учителката ни каза, че слънцето е вредно за кожата и колкото по-рано ти се увреди, толкова повече рак ще хванеш по-късно.

— Не ми се прави на толкова умна — казва й Нелсън. — Баба ти се опитва да бъде мила.

От забележката му сълзите на детето се изливат през извитите й мигли и потичат по бузите като сребристи бразди дъжд по прозорците.

— Не съм се правела… — опитва се да каже.

На нейната възраст това момиче би трябвало да е по-щастливо, мисли си Хари.

— Правеше се и още как — казва й той. — И защо не? Скучно е да ходиш някъде със семейството си, далеч от приятелите ти. Всички си спомняме какво е, нали влачехме баща ти до Джърси Шор и после го карахме да идва с нас в Покопос, където го хващаше сенна хрема сред тези ужасни мрачни борове. Мъка! Какво ли само не си причиняваме в името на забавлението! Добре. Ето моя план. Някой иска ли да чуе плана ми?

Момичето кима. Останалите, дори Рой, който внимателно оформя овесената си каша в нещо като пирамида с обратната страна на лъжицата си, го гледат като че ли е фокусник. Не е толкова трудно да си припомниш семейния живот. Просто трябва малко да излезеш от кожата си. Както при баскетбола едно време, първите две-три минути, когато сред блъскането и крясъците и топлите човешки тела, и шума на тълпата изведнъж осъзнаваш, че ще трябва да го направиш сам, и че никой няма да го направи вместо теб.

— Днес трябва да играя голф — започва той.

— Чудесно — казва Нелсън. — Голяма помощ. Няма да накараш Джуди да ти носи стиковете, ако това е планът ти. Ще й се изкриви гръбнакът.

— Нели, ставаш параноичен — казва му Хари. От онази случка с Джил преди двайсет години, момчето се опитва да предпази всички жени от баща си. Синът му е единственият човек в света, който го смята за опасен. Хари усеща първото пробождане в гърдите си за деня, малко игриво изгаряне като дете, което си играе със запалена клечка. — Не ми е това планът, но защо пък не понякога? Може да ми носи леката чанта, ще извадя два дървени стика и един от металните, и двамата можем да се разходим до няколко дупки някой следобед, когато играта е приключила. Мога да й покажа удара. Но когато играем четирима, караме електрокар. Аз лично предпочитам да се разхождам заради упражнението, но другите глупаци настояват. Всъщност те са много приятни хора, всички имат внуци, Джуди ще им хареса. Може да се вози на моето място. — Представя си как тя седи там като малка принцеса, а Бърни Дречсел кара електрокара с пура в уста.

Губи аудиторията си на фокусник, като мисли така на глас. Рой си изпуска лъжицата и Пру прикляква да я вдигне, късият й халат се разтваря над едното бедро. Късче лъскави черни дантелени бикини. Лъскав кръгъл белег от ваксина в горната част на бедрото. Нелсън простенва:

— Хайде казвай, татко. Трябва да отида до банята. — Издухва си носа в една хартиена кърпичка. Защо носът му непрекъснато тече? Хари беше чел някъде, май в списание „Пийпъл“ по повод смъртта на Рок Хъдсън, че това е един от първите симптоми на СПИН. Хари казва:

— Никакви циркови музеи повече. Всъщност те го затвориха за ремонт. — Беше видял някаква статия във вестника преди една-две седмици, озаглавена Циркът се завръща. Мрази тази дума, среща я навсякъде, а не знае как точно се произнася. Като арбитраж и перестройка. — Планът ми е следният. Днес трябва да играя голф, но довечера в ресторанта ще има бинго и мисля, че на децата ще им хареса, или поне на Джуди. На всички ще ни дойде добре една истинска вечеря за разнообразие. Утре можем да отидем до музея на раковините и влаковете Лайънъл, за който Джо Голд каза, че бил страхотен, или пък в другата посока, на юг, до къщата на Едисон. Винаги ми е било интересно да я видя, но може да е прекалено рано за децата, не знам. Сигурно изобретяването на телефона и телеграфа не е особено вълнуващо за деца, отглеждани с тези компютърни боклуци, дето ги има сега.

— Татко — казва Нелсън с измъчения си глас, подсмърчайки. — Това дори на мен не ми звучи вълнуващо. Няма ли някъде по шосе 41 място, където да отидат да играят видео игри? Или мини голф. Или да ходят на басейна или на плажа, за бога. Мислех, че сме дошли тука да си починем, а ти го превръщаш в някакво учебно изпитание. Престани, остави ни.

Заека се обижда:

— Да ви оставя? Просто се опитвах да направя някаква организация.

Пру се намесва в негова защита:

— Нелсън, децата не могат да седят по цял ден на басейна, ще поемат прекалено много ултравиолетови лъчи.

Дженис казва:

— Това горещо време със сигурност няма да продължи и ще се захлади по това време на годината. Много е променливо.

— Това е парниковият ефект — казва Нелсън, обръщайки се на път към банята, показвайки отвратителната си миша опашчица и проблясващата обеца. Колко ли ексцентрично е това хлапе? — Алчното потребителско общество е нарушило озоновия слой и всички ще се изпържим до 2000-ата година. Вижте! — Нелсън посочва вестник „Нюз Прес“ на Форт Майър, който някой е оставил на кухненската маса. Заглавието гласи: 1988 — суша на една карикатура напуканото слънце изстисква някакви облаци за капчица вода. Сигурно Дженис е внесла вестника от коридора, въпреки че чете само рубриката Лайфстайлс. Кой кого чука и кой с кого се развежда. Обикновено си лежи в леглото и чака съпругът й да донесе вестника от коридора. Поддържа Лайфстайл.

Пру връща лъжицата на Рой и му взима ужасната купичка с овесена каша, която се е втвърдила като кучешка храна, престояла цяла нощ.

— Искаш ли едно бананче? — пита тя с гукащ, ласкав секси глас. — Ще хапнеш ли едно бананче? Мама ще ти го обели и нареже.

Дженис признава:

— Тереза, не съм сигурна, че имаме банани. Всъщност сигурна съм, че нямаме. Хари мрази плодове, въпреки че трябва да яде, а аз смятах да направя един голям пазар по случай идването ви с Нелсън, но тенисът се проточи и изведнъж стана време да тръгваме за летището. — Тя се въодушевява, гласът й се извисява; опитва се да се превърне във фокусник. — Ето какво можем да правим тази сутрин, докато дядо играе голф! Можем всички да отидем във Виен Дикси и да направим един огромен пазар!

— Мен не ме бройте — провиква се Нелсън от банята. — Но бих искал да взема колата по някое време.

За какво му е кола на малката голяма клечка?

Сълзите на Джуди са пресъхнали и тя се е промъкнала във всекидневната, където по шоуто Тудей повтарят новините и прогнозата за времето. Уилард Скот, излъчван пряко от Ноум, Аляска, кара Браянт и Джейн да се превиват от смях.

Пру тършува из шкафовете и моли Рой:

— Искаш ли малко захаросани пуканки, миличко? Баба и дядо имат много захаросани пуканки. И бурканчета печени фъстъци и кашу. Хари, знаеш ли, че ядките са фрашкани с холестерол?

— Да, непрекъснато ми го повтарят. Но аз пък прочетох някъде, че човешкото тяло има нужда от холестерол и че цялата врява е дирижирана от пилешкото лоби.

Дженис, облечена в розова риза, имитираща кожа на алигатор и лилави спортни панталони, които жените тук носят, когато ходят на пазар, се е настанила на кухненската маса с „Нюз Прес“, отворено пакетче сухари и пластмасова кутийка сирене крема. Напоследък се е влюбила в тия сухари. И пушената сьомга. Извадила е рубриката Лайфстайлс от списанието и Хари, който все още разчита букви от всякакъв ъгъл от дългогодишната си работа като линотипер, вижда заглавието странично (използват удебелен шрифт и множество цветни графики в стил USA Today[2]).

Назовават мъжете с най-много

И отгоре с главни букви ОГРОМНА ЗАГУБА и „РАБОТИ“ ПО ДРУГА СВАТБА. Накланя глава, за да погледне страницата както трябва и вижда, че имат предвид „Работещо момиче“ със звездата Мелани Грифит и оцелелите от арменската трагедия и „уникалната им скръб“. Странно как, когато жена ти чете вестника, всяка статия в него ти се струва интересна, а после, когато го разглеждаш сам, всичко се оказва тъпо. Кафе машината Браун с мътно хладко кафе до половината на каничката стои на края на плота зад Пру, която търси нещо за ядене за Рой. За да направи място на корема на Хари да се плъзне покрай нея, тя се надига на пръсти и с леко изсумтяване под носа си, притиска бедрата си плътно към ръба на плота. Цялата тази семейна близост е почти като в африканска колиба, където всички спят и се чукат пред очите на останалите. И какво, пита се Хари, е постигнал западният човек с цялото си безценно лично пространство? Ако съдим по историческите книги, нищо особено, освен оръжията и психоанализата.

Тук, във Флорида, хлябът и бисквитите трябва да се държат в чекмедже и в голяма консервена кутия, за да не ги нападнат мравките, въпреки че са на четвъртия етаж. Неудобно е да отваряш чекмеджето и после да повдигаш капака, но той го прави и намира няколко празни опаковки от бисквити, които децата са изяли. Там има само трохи и една изсъхнала поничка, която дори те не са посмели да изядат. Заека я взима заедно с пълната с мътно кафе чаша и пак се провира покрай Пру, съсредоточавайки се върху усещането в чатала си, когато късият й халат се отърква в него, докато някакъв злобен импулс го кара да бутне кухненската маса с бедро, от което чашата с кафе на Дженис се разклаща и разплисква.

— Хари! — извиква тя, повдигайки вестника. — По дяволите.

Звукът от течащия душ се процежда в кухнята:

— Защо Нелсън е толкова нервен, по дяволите?

Пру, която сигурно знае отговора, не го казва, и Дженис, след като попива разлятото кафе с хартиена салфетка, която й подава, казва:

— Под напрежение е. Светът на колите е много по-конкурентен, отколкото преди десет години, и Нелсън върши всичко сам. Няма си Чарли, зад когото да се крие като тебе.

— Можеше да задържи Чарли, но не пожела. Чарли искаше да остане на половин ден — казва той, но никой не му отговаря, освен Рой, който го поглежда и казва:

— Дядо изглежда нелепо.

— Добър речник — Хари поздравява Пру.

— Не знае какво точно означава, чува подобни думи по телевизията — отговаря му тя, отмятайки коса от челото си с мил жест с двете ръце, който е придобила заедно с прическата.

Кухнята е боядисана във воднисто морскосиньо, студен цвят, който изглеждаше по-изтънчен на каталога с цветовете, който двамата с Дженис разглеждаха преди четири години, когато пребоядисваха. Тогава се чудеше как ще изглежда, но Дженис смяташе, че ще бъде весело и леко предизвикателно като самото купуване на апартамент. Дори хладилникът и пластмасовите плотове са в този цвят и само като погледнеше цялата кухня с онези същества и цветя от миди, които Дженис беше натрупала по рафтовете към антрето, у него се надигаше паника и почваше да се задъхва. Един от кошмарите му е да сънува, че е под вода. Най-обикновено мръсно бяло като у семейство Голд отсреща не би било толкова потискащо. Той си взима чашата с кафе и поничката и останалата част от „Нюз Прес“ във всекидневната и се настанява на дивана до кръглата стъклена масичка, тъй като Джуди е седнала на ракитения стол пред телевизора. Снимките на първата страница са на Доналд Тръмп (мъжки зов: най-горещия на годината), карикатурата на гримасничещото слънце, което изстисква облаците (валежи 33% под средното, най-сухата година от 1927 насам) и кмета на Форт Майър, Уилбър Смит, който изглежда като дългокосо хлапе, по-младо дори от Нелсън. Цитирано е изказването му, че неотдавнашното арестуване на футболната звезда Дион Сандърс за обида и побой над полицейски служител може отчасти да се дължи на неуправляемата тълпа, която се била насъбрала да наблюдава инцидента. Има статия за годишния правителствен доклад за автомобилите, където бяха поместени и потребителски оплаквания: в сивото каре, където пише „Най-доброто“, под четирите категории — леки автомобили, седани, пикапи и миниванове, няма тойоти. Усеща малко болезнено мушване в стомаха.

— Хари, трябва да хапнеш нещо стабилно за закуска — провиква се Дженис, — щом ще играеш голф до обяд. Доктор Морис ти каза, че кафето на гладно е най-вредно за високото кръвно.

— Ако нещо ми вдига кръвното — провиква се той обратно, — то е, когато жените непрекъснато ми казват какво да ям. — Отхапва от застоялата поничка и захарта се посипва по хартията и полепва по тъмночервените ревери на феодалния му халат.

Дженис се обръща към Пру:

— Мислила ли си за диетата на Нелсън? Изглежда все едно не яде нищо.

— Никога не е ял много — отговаря Пру. — Сигурно Рой му е наследил капризния вкус.

Джуди е открила сред всички канали на кабелната телевизия някакъв стар филм за Ласи и Хари се премества в края на дивана, за да може да гледа. Колито побутна заспалото в купа сено момче и го отвежда у дома по един прашен път към лилавия шотландски залез. Музиката се надига като болка в гърлото; Хари глупаво се усмихва на Джуди през сълзи. Очите й, които се бяха изплакали по-рано, са сухи. Ласи не е част от детското й минало, изгубено завинаги.

Когато бучката в гърлото му изчезва, той й казва:

— Трябва да отида да играя голф, Джуди. Мислиш ли, че ще се справиш с тия откачени?

Тя го изучава сериозно, неуверена, че се шегува:

— Мисля, че да.

— Те са добри хора — казва той несигурно. — Искаш ли да ветроходстваме някой ден?

— Какво значи ветроходстване?

— Плаване с малка лодка. Ще тръгнем от някой хотелски плаж в Делион. Те са само за гости на хотела, но аз познавам човека, който ги дава под наем. Играя голф с баща му.

Очите й не помръдват от лицето му:

— Правил ли си го някога, дядо? Ветроходството?

— Естествено. Няколко пъти.

Всъщност само един, но пък беше блестящ урок. Със Синди Мъркет, облечена в черен бански, от който косъмчетата между краката й се подаваха. Гърдите й се полюшваха в малките черни чашки на сутиена. Вятърът ги теглеше, водата плискаше, слънцето мълчаливо жареше кожата им, двамата бяха сами и полуголи.

— Звучи страхотно — решава Джуди и добавя: — В курса по плуване получих награда за най-дълго стоене под вода.

Тя отново се заглежда в телевизора, бързо превключвайки каналите с дистанционното — децата му викат сърфиране.

Хари се опитва да си представи света, видян през ясните й зелени очи, всяко малко нещо е ярко и ясно, и ново, преизпълнено със същността си като сатенена възглавничка. Собственото му зрение е замъглено, независимо кои очила си слага — за четене или за далечно гледане. Последните си ги слага само когато ходи на кино или за нощно шофиране, и отказва да си купи бифокални. Очите почват да го болят, когато носи очила повече от час. А и стъклата винаги са прашни и всичко му изглежда уморено, прекалено често е виждал всичко това и преди. Някаква суша е налегнала света; той избледнява като стара цветна снимка. Дори онези, които си държат в чекмеджето, избледняват.

Освен, колко странно, окосената трева на игрището за голф, преди да направи първия си удар. Тази гледка е вечно свежа. Там, на купчинката пясък, върху която слага топката, обут в големите си бели обувки за голф и сини спортни чорапи, изваждайки дългия изтънен стоманен стик „Линкс“ от чантата, той отново се чувства висок. Висок, както се чувстваше, когато стоеше на дървения под на баскетболната площадка. Там след първите минути на смущение нарастващата му сила и удължаващи се отскоци смаляваха площадката до детски размери, до размерите на тенис корт; след това на маса за тенис, докато краката му несъзнателно гълтаха разстоянията, напред-назад, до коша с фината, прилична на пола мрежа, който висеше надолу, за да поема ударите. Така беше и при голфа — разстоянията, метрите, се разтваряха и превръщаха в няколко лесни удара, стига да успееш да откриеш вътрешната магия, ключа. Голфът за него винаги бе свързан с надеждата за съвършенство, за абсолютна безтегловност и пълно спокойствие, и понякога наистина постигаше това чувство, постигаше го в три измерения, удар след удар. Но тогава той пак ставаше човек и се опитваше да го предизвика, да го накара да се случи, да спечели допълнителни 10 ярда, да го направлява и чувството изчезваше; би могъл да го нарече благоволение, това чувство на сътрудничество, чувството да си по-голям, отколкото всъщност си. Когато застанеш до първата купчинка пясък, то е там, връща се от мястото, където живее през останалата част от живота ти, една безкрайна възможност за безупречен тур, тур без никакви грешки, без пропуснати дупки или криво летяща топка, без бутнати дръвчета или извадени колчета; първата затревена част е пред теб, палмовите дръвчета са отдясно, а водата отляво, гладка като на картичка. Трябва само да направиш един прост, чист удар и да пробиеш картичката по средата с топката, която се смалява и за секунда се превръща в главичка на карфица, миниатюрен тунел към безкрая. Това би било то.

Но когато изпробва удара си, усеща силно болезнено дръпване в гърдите и по някаква причина се сеща за Нелсън. Детето дразни в съзнанието му. Когато застава до топката, той се чувства притиснат, но е нетърпелив и я удря, натискайки прекалено силно с дясната ръка. Топката полита обещаващо, но после завива надясно все повече и повече и изчезва прекалено близо до брега на продълговатото, покрито с пяна езерце.

— Това май е територия на алигатори — казва Бърни тъжно. Бърни му партнира този тур.

— Мълиган[3] ли? — пита Хари.

Следва пауза. Ед Силбърстайн пита Джо Голд:

— Какво ще кажеш?

Джо казва на Хари:

— Не съм забелязал ние да си пишем мълигани.

Хари му отговаря:

— Вие, двамата инвалиди, не запращате топката достатъчно далече и си нямате проблеми. Винаги си пишем мълигани на първата пясъчна купчинка. Това си е традиция.

Ед казва:

— Енгстръм, как ще почнеш да използваш потенциала си, ако непрекъснато те глезим с мълигани?

Джо казва:

— Колко потенциал мислиш, че има човек с такова шкембе? Май всичкият му потенциал е отишъл в дебелото му черво.

Докато го подкачат, Заека вади друга топка от джоба си, слага я за удар и с вдървен полузамах сигурно, но безславно я запраща надолу към лявата страна на затревената част. Всъщност като че ли не е било толкова сигурно, топката, явно, е ударила на нещо твърдо и продължава да подскача към едно палмово дърво.

— Извинявай, Бърни. Ще се отпусна.

— Изглеждам ли ти притеснен? — пита Бърни, натискайки педала на електрокара секунда преди Хари да е седнал на мястото до него. — С твоите мускули и моя акъл ще ги размажем, тия глупаци.

Бърни Дречсел, Ед Силбърстайн и Джо Голд са по-възрастни от Хари и по-ниски и обикновено го карат да се чувства добре. Викат му Енгстръм и с тях той е един едър швед, смешен сладък неверник, едър блед необрязан индивид от бяло американско тесто. На свой ред той цени истинската им същност, изглежда му по-мъжествена от неговата, по-тъжна и мъдра и не толкова разклатена. Дългата им история е прибрала всичкото страдание в джоба си и е продължила да крачи напред. Докато електрокарът минава по отъпканата, блещукаща трева към топките им, Хари пита Бърни:

— Какво мислиш за тая шумотевица около Дион Сандърс? Тази сутрин във вестника пишеше, че дори кметът на Форт Майърс се опитва да го оправдае.

Бърни леко премества пурата в устата си и казва:

— Много е жестоко, знаеш, да взимаш разни черни деца от нищото и да им предлагаш цялата тази публичност, и да ги превръщаш в милионери. Нищо чудно, че се побъркват.

— Във вестника пише, че тълпата е попречила на полицаите. Той изгубил самообладание с една продавачка, която го обвинила, че е откраднал някакви обеци. Дори й налетял на бой.

— Не знам за Сандърс — казва Бърни, — но голяма част употребяват дрога. Кокаин. Навсякъде е.

— Чудя се какво ли му харесват хората — казва Заека.

— Това, което харесват — казва Бърни, като спира електрокара и поставя пурата си на пластмасовата поличка за напитки и бирени кутийки, — е моментното щастие.

Той се подготвя за втория си удар и заема ужасната си голф поза. Краката му са прекалено близо, плешивата му глава се накланя надолу, измествайки центъра на тежестта му и удря топката с железен стик номер четири с целите си ръце и китките. Топката обаче полита в права линия и се спира на удобна позиция пред затревеното хълмче.

— До щастието има два пътя — продължава той, отново зад волана на електрокара. — Да работиш за него ден след ден, както правим аз и ти, или да тръгнеш по прекия химически път. Какъвто е станал светът в днешни дни, хлапетата поемат по краткия път. Дългият път им се струва прекалено дълъг.

— Така е, но той наистина е дълъг. И когато накрая го изминеш, къде е щастието?

— Зад теб — допуска другият мъж.

— Сандърс и хлапета като него са ми интересни — казва Заека, докато Бърни набира скорост по обляното от слънцето голф игрище, заобикаляйки паднали палмови листа и кокосови орехи — защото и аз навремето опитах от техния живот. Спорт. Всички ти се възхищават. Обичат те. Искат да са като теб.

— Знам, знам. Личи ти отвсякъде. Дори само по начина, по който размахваш стика. Страхувам се обаче, че уцели палмата. Стайми, приятелю.

Бърни спира електрокара прекалено близо до топката, за да е удобно на Хари.

— Мисля, че мога да я извъртя.

— Не се опитвай. Направи къс висок удар. Нали знаеш какво казва Томи Армър: в такива ситуации просто ударете топката и се целете на зелено следващия път. Не се опитвайте да правите чудеса.

— Е, значи точките са ни в кърпа вързани. Нека да опитам фалцов удар. — Палмовото дърво е от тези, чиито дънери приличат на огромна плитка. Диша над него с нежното си шумолене и с едва доловимия мирис на приветливо таванско помещение, пълно със стари изсъхнали ученически тетрадки и любовни писма. Във Флорида има много смърт, ако се огледаш. Палмите растат, като долните им клони увяхват и скапват. Горещото слънце ускорява циклите на живота. Хари заема позиция, тазът му почти докосва грапавия твърд дънер и стик номер пет и си представя извитата дъга на вълшебния удар и доволния поздравителен вик на Бърни.

Но близостта на дървото и вероятно на Бърни в количката задържа удара му и той запраща топката право наляво с извития стик, така че тя удря върха на следващата палма и пада право в неравната част на игрището. Тази част от игрището във Флорида обаче не е като на север; тя представлява пружинираща бледа трева, един-два сантиметра по-висока от затревената част на игрището. Нагаждат тези игрища за застаряващите и инвалидите. Тук всички те глезят.

Бърни въздиша:

— Инат — казва той, докато Хари се качва в количката. — Вие, момчета, си мислите, че само да свирнете, и светът ще падне в краката ви.

Хари знае, че за евреите „момчета“ е просто любезната форма на „неевреи“. Мисълта, че може да греши, че препятствията няма да паднат, ако им свирне, подновява онази тъпа вътрешна болка и чувство на гибел, които усещаше на летището. Докато се наглася за третия си удар със стик номер осем, неодобрението на Бърни тежи на ръцете му и го кара да удари малко по-плътно, достатъчно, за да отнеме от скоростта на топката, която спира на десетина ярда от дупката.

— Съжалявам, Бърни. Направи къса висока топка и ще вкараш.

Бърни обаче удря несполучливо — пак със стегнати китки и прекалено бързо — и двамата получават по шест точки, отстъпвайки дупката на Ед Силбърстайн. Ед е жилав пенсиониран счетоводител от Толедо с тъмна щръкнала коса и деликатна, издадена напред челюст, която го прави да изглежда така, сякаш всеки момент ще се засмее. Никога не успява да вдигне топката на повече от десет фута[4] от земята, но неотклонно я придвижва към дупката.

— Момчета, приличахте на Дукакис с този удар — злорадства той. — Прецакахте се.

— Не обиждайте човека — казва Джо. — Той ни предложи честно правителство, за промяна. Бостънските политици не могат да му го простят.

Джо Голд притежава няколко магазина за алкохол в някакъв град в Масачузетс, наречен Фрамингам. Той е набит и русоляв и носи толкова дебели очила, че стрелкащите му се очи сякаш се опитват да избягат от два малки аквариума. С жена му Бю, Бю от Бюла, те са тихите им съседи, врата до врата. Човек се чуди какво ли правят през цялото време, че никога не вдигат шум.

Ед казва:

— Той се скри не навреме. А трябваше да се изправи и да заяви: „Естествено, че съм либерал, и се гордея с това“.

— Да бе, и как щяха да го изтълкуват на Юг и в Средния запад? — пита Джо. — Както и в Калифорния, и във Флорида, между другото, единственото, което ги интересува тия стари глупаци е „никакви данъци“.

— Гадна работа — признава Ед. — Но той така или иначе нямаше да спечели гласовете им. Единствената му надежда беше да предизвика вълнение сред бедните. Остави номер три, Енгстръм. И без това съм ви написал шестте точки.

— Имам нужда от упражнения — отговаря Хари и удря, наблюдавайки как топката отива наляво. Днес не беше неговият ден. Ще има ли някога пак такъв момент? На петдесет и пет и вече увяхваше. Собственият му син не можеше да стои в една стая с него. Рут веднъж го беше нарекла господин Смърт.

— Целеше се в онези Рейгънови демократи — продължава да обяснява Джо. — Само че Рейгънови демократи не съществуват, те са просто едни бедни бели земеделци от Юга. Сега, когато съм тук на юг, разбирам нещата много по-добре. Става въпрос за чернокожите. Сто и трийсет години след Ейб Линкълн и републиканците получиха антинегърски вот и той е много по-мащабен, отколкото който и да било кандидат за президент на демократите може да понесе, освен тежка депресия или груба грешка от сорта на Уотъргейт. Оли Норт не го прави. Рейгън, глупакът, не го направи. Погледни фактите в лицето: по-голямата част от нацията ни е изплашена до смърт от черните. Това ни е най-големият проблем.

След онзи епизод със Скийтър преди двайсет години Заека винаги е изпитвал противоречиви чувства към чернокожите и всеки път, когато се повдигне този въпрос, той си държи езика зад зъбите, за да не се издаде по един или друг начин.

— Ти какво мислиш, Бърни? — пита той, докато гледат как останалите двама удрят от втория маркер, 136 ярда за три удара над същото онова, покрито с пяна езерце. Смята, че Бърни е най-умен от тримата, най-флегматичен и бавно говорещ. Така и не се възстанови напълно след някаква открита сърдечна операция, която му правиха преди няколко години. Движи се тромаво, има емфизема и лека гърбица и отпуснатия вид на пълен човек, който е отслабнал, защото лекарят му е наредил. Цветът на лицето му е нездрав, а в профил долната му устна стои отпусната.

— Мисля — казва той, — че Дукакис се опита да говори интелигентно с американския народ, а ние не сме готови. Буш ни говори, сякаш сме тълпа малоумници, и ние го приехме с възторг. Можете ли да си представите, клетвата за вярност, вижте ми устните — можете ли да си представите подобни глупости в днешни дни? Ейлс и онези другите го превърнаха в реклама за бира — отправете се към планините. — Бърни изпява тази последна фраза, гласът му трепери, но е трогателно точен. Заека е впечатлен от тази способност на евреите да пеят и да танцуват, и да се отдадат на мига. Танцуват на празничната вечеря в първата вечер от Пасхата, знае, защото Бърни и Ферн ги бяха поканили на такава вечеря веднъж през април, точно преди да заминат на север. Пасха. Ангелът на смъртта бе подминал. Хари по-рано не бе осъзнавал значението на думата. Нека тази чаша ме подмине. Бърни заключава:

— Според мен има две възможности по отношение на Буш — вярвал е в това, което говори, или не е вярвал. Не знам коя от двете е по-ужасна. Той е това, което наричаме пишер.

— Дукакис винаги изглежда, все едно е сърдит за нещо — вметва Заека. С това стига най-близо до признанието, че единствен в тази четворка е гласувал за Буш.

Бърни може би го усеща. Казва:

— След осемте години с Рейгън си мислех, че повече хора ще са сърдити, отколкото се оказа. Ако някога успееш да накараш бедните да гласуват в тази държава, щяхме да имаме социализъм. Но хората искат да разсъждават като богаташи. Ето това е геният на капитализма: или си богат, или искаш да бъдеш, или смяташ, че ти се полага да бъдеш.

Хари харесваше Рейгън. Харесваше мънкащия му глас, усмивката, широките рамене, как главата му постоянно се поклащаше по време на дългите паузи, как се носеше над фактите, въпреки че бе наясно, че в управлението има и друго, освен факти, и как умееше да променя посоката, твърдейки, че върви право напред, а се изтегляше от Бейрут, сближаваше се с Горби, увеличаваше националния дълг. Странното бе, че освен безнадеждно мизерстващите, светът бе станал по-добро място заради него. Комунистите се разпаднаха, с изключение на Никарагуа, а дори и там ги бе поставил в отбрана. Човекът имаше вълшебна ръка. Той беше вълшебен. Хари се осмелява да каже:

— При Рейгън, знаеш ли, беше като в упоено състояние.

— Правили ли са ти операция някога? Истинска операция?

— Всъщност не. Сливиците, като бях малък. Апандисита, като бях в казармата. Махнаха го, в случай че ме изпратят в Корея. А после така и не ме изпратиха.

— Преди три години ми правиха четворен байпас.

— Зная, Бърн. Помня, че ми каза. Но сега изглеждаш чудесно.

— Когато излезеш от упойката, болката е адска. Не можеш да повярваш, че е възможно да се живее с подобна болка. За да се доберат до сърцето, ти отварят целия гръден кош. Разтварят те като кокосов орех. И изтеглят най-добрите вени от бедрото ти. Така че като излезеш от упойката, те болят и слабините, и гръдния кош.

— Иха — Хари се разсмива съвсем не на място, тъй като докато Бърни говореше с него в количката, Ед с тази негова надута, предвзета стойка полага ръце върху стика пръст по пръст, сякаш подрежда букет, а след това надзърта към дупката пет или шест пъти, преди да замахне, сякаш се опитва да изтръска закачени паяжини или кърлеж от яката си, поглежда нагоре по време на замахването и пернатата в горната част топка се стрелва във водата, подскачайки три пъти, преди да потъне, като оставя три разрастващи се, преплитащи се кръга. Храна за алигаторите.

— Шест часа бях върху масата — настойчиво нарежда в ухото му Бърни. — Събудих се и не можех да помръдна. Не можех дори да си отворя очите. Замразяват те, така че кръвообращението ти да спадне почти до нулата. Все едно че бях заключен в черен ковчег. Не. Все едно аз самият бях ковчег. И след това от тази чернота чух един странен глас с плътен индийски акцент, анестезиолога пакистанец.

Джо Голд, след като партньорът му вкара топката във водата, се опитва да удари твърде бързо, да вкара топката в играта, отмята стика назад с две резки движения, какъвто си му е стилът, а след това замахва ненужно силно, с онзи плосък замах, типичен за набитите играчи. Изкривява удара, така че топката се забива в пясъчния ров.

Бърни имитира пронизителен, накъсан пакистански акцент.

— Бър-ни, Бър-ни, твърди този глас, тъй че, честна дума, си мисля, че това, явно, е гласът на Бог, опера-цията е успеш-на!

Хари и преди е чувал историята, но въпреки това се разсмива. Историята си я бива, страшничка история за ръба на смъртта.

— Бър-ни, Бър-ни — повтаря Бърни, — гласът е точно като онзи, дето излязъл от облаците към Авраам, за да пререже гърлото на Исак.

Хари пита:

— Същият ред ли ще спазим? — Усеща, че се е изложил при предишната дупка.

— Давай ти пръв, Енгстръм. Мисля, че прекалено се вълнуваш, когато удряш последен. Давай. Покажи на тези нищожества как се прави.

Точно това се бе надявал да чуе Заека. Взима стик номер седем и се опитва да мисли за пет неща: да държи главата надолу, замахът му назад да не е прекалено дълъг, да нагласи таза си, докато стикът все още е отгоре, замахът надолу да е плавен и главата на стика да е насочена към топката в онази точка върху сферата, където стрелките сочат три и петнадесет. От свистящия, вълшебен начин, по който топката изчезва от центъра на сведеното му полезрение, разбира, че ударът му е бил прекрасен; всички заедно гледат как тъмната точка се издига, задържа се във въздуха за онзи кратък призрачен допълнителен миг, който дава дължина на удара, и след това пада право върху игрището, на косъм разстояние по-наляво, но успоредна на флагчето, и отскача надясно заради наклона на игрището.

— Красота — принуден е да признае Ед.

— Какво ще кажеш за един допълнителен удар — пита Джо. — Този път ние ще ти отпуснем един.

Бърни пита, измъквайки се от количката:

— Кой номер стик беше това?

— Седем.

— Ако ще удряш така, приятелче, трябва да използваш осмица.

— Мислиш, че съм подминал дупката?

— Много я подмина. Чак на задния ръб си.

Ама че партньор. Вечно е недоволен. Като Марти Тотеро преди почти четиридесет години. Ако направиш двадесет и пет точки в мач, Марти искаше тридесет и пет, и говореше за пропуснати позиции. Войникът в Хари, мазохистичният християнин, уважава такива хора. Именно безусловната, некритикуваща любов, каквато жените предлагат, те прави мекушав и те погубва.

— За мен смятам да ползвам ниско хваната шестица — казва Бърни.

Но в опита си да направи удара по-къс, той отнема твърде много от замаха и разстоянието се оказва недостатъчно, топката прехвърля водата, но пада на брега, където трудно ще успее да заеме нужната стойка.

— Оттам ще е труден късият — казва Хари, понеже не успява да устои на желанието леко да го жегне. Все още смята, че Бърни е виновен, задето бе паркирал количката прекалено близо при онзи опит за умишлено завъртане на топката.

Бърни приема жегването.

— Особено след последния ми скапан къс, нали? — казва той и вкарва окастреното си, смалено, прегърбено старо тяло в количката, а Хари се настанява на шофьорското място и усеща прилив на сили, ще ги разбият тези дебелаци. Плъзва се над водата по извито дървено мостче с червени гумени коловози върху дъските.

— Там, където е топката ти — казва му Бърни, докато излизат от количката, — игрището има наклон надолу. Ако удариш твърде силно, ще се търколи на мили по-надолу.

Еди, след като вкара топката си във водата, е извън играта. Стойката на Бърни върху стръмния бряг е толкова неудобна, че при първия удар въобще не уцелва топката, при следващия я удря не с главата, а там, където влиза дръжката на стика, и предава дупката. Но изравнилият резултата Джо Голд е в стихията си, разтърсва крака, за да стъпи по-стабилно, и успява да направи добър, мощен удар, вдигайки голямо количество пясък от малкия ров. Тъй като съветът на Бърни виси в съзнанието му и пречи на собствените му инстинкти, Хари подхожда колебливо към дългия си удар и топката пада на три метра от целта. Отбелязва мястото с флагче на Валхала Вилидж, докато Джо прави двата си удара заедно с допълнителния за дупката. Джо не бърза и оставя на Хари прекалено много време да изучава трите метра до дупката. Уж вижда нужната траектория, но след това му се губи. Опитвайки се да не перне ръба на дупката отляво както предния път, последния за тази дупка удар, съвсем постижим, минава на два сантиметра по-вдясно.

— Майната на всички майни — казва, а безсилието натиска зад очите му с такава сила, че за миг решава, че може да избухне в сълзи. — С още един щях да вкарам, но стават три шибани удара.

— Е, случва се — казва Ед, докато записва четворката с отработената педантичност на счетоводител. — Равен за тази дупка.

— Съжалявам, Бърн — казва Хари и се покатерва обратно в количката, този път на мястото до шофьора.

— Аз те прецаках — казва партньорът му. — Трябваше да си държа плювалника затворен, че игрището било наклонено надолу. — Той смъква целофана от нова пура и натискайки педала, се обляга удобно назад за поредния дълъг ден.

Лош ден за Хари. Флоридското слънце вече не е единична топка над главата му, а комплект прожектори, които те преследват навсякъде.

Слънцето те намира дори под клоните на палмовите дръвчета и в сянката на оградата от десетметрови борове. То зачервява върха на носа на Заека, изпичайки ръцете му от лакътя до китката и горната страна на ръката му, която е без ръкавица и която вече е осеяна с малки бели грапавини от кератозис. В чантата за голф си носи тубичка с масло против слънце и непрекъснато се маже с него, но ултравиолетовите лъчи проникват, превръщайки неговите люспещи се клетки в рак на кожата. Тримата мъже, с които играе, никога не се мажат с нищо и получават идеален тен, дори плешивото теме на Бърни, гладко като щраусово яйце, изпъстрено само с няколко лунички, които се виждат, когато се навежда да удари с онази ужасна обратна стойка със стиснати крака. Хари усеща постоянната му, механично повтаряща се несръчност — къси удари, ниски топки — и днес това му тежеше, не можеше да го понесе, и се чуди защо човек като Бърни, който излъчва такава мъдрост, никога не научава нищо за голфа и дори не се и опитва. Хари предполага, че за него това е просто една игра, начин да убие времето под слънцето на този етап от живота си. Бърни някога е бил момче и после е станал мъж, с пари и жена (фирма за килими в Куинс, две дъщери, омъжени за приятни стабилни мъже, и син, който отиде в Принстън и Уартън Скул във Филаделфия и после стана специалист по поглъщанията на Уолстрийт) и сега беше от другата страна на дъгата на живота и ето какво правеше: Бърни понасяше пенсионерските забавления във Флорида така, както беше понасял целия си живот, изсмуквайки от него същия парлив вкус на влажна пура. Той не вижда в играта това, което виждаше Хари — безкрайност, безкрайна възможност за усъвършенстване. Днес Заека също те я виждаше. На единайсетата дупка, където трябва да изкара пет точки, той се проваля, нанасяйки втория си удар със стик номер четири, така че топката излита и пада в страничния двор на някакъв блок между пластмасови кофи за боклук и бетонна плоча с ръждясали метални колове за простор, които стърчат от нея (една завързана за простора немска овчарка се разлайва и се втурва срещу него, така че опънатата тел звънти и Голд и Силбърстайн, които обикалят с електрокара, се кикотят, а Бърни захапва пурата по-навътре и се навъсва). Взима излязлата от очертанията топка и докато кучето не спира да лае, се опитва да я удари с трети номер толкова силно, че забива стика 6 инча в земята зад топката и посипва обувките и чорапите си с пясък, запращайки съседното метално колче в туфа от изсъхнали ронещи се азалии до дванайсетата дупка. Поставя топката за нов удар и я изстрелва над затревената част (тримата му партньори шокирано мълчат или пък сдържат радостта си). Топката се удря в ръба на дупката и от голямата скорост подскача обратно. Хваща отвратен греблото и дори се удря с него по коляното, след което изравнява пясъка и после го захвърля настрани. След тази дупка играта и целият ден го докарват до депресия. Тревата му изглежда груба и неестествена, палмите умират от сушата и твърдите им кафяви листа увисват, жилищните блоковете очертават всички пътища и стърчат като високи циментови клозети и дори небето, където обикновено очите могат да намерят покой, е прорязано от самолетни следи, които се разсейват, докато станат неразличими от божии облаци.

Часовете се нижат, настава пладне и си отива, ярката светлина намалява, но горещината става още по-непоносима. Свършват към три без петнайсет, Хари и Бърни с двайсет долара по-малко.

— Ще им го върнем следващия път — обещава Хари на партньора си, без да е убеден в думите си.

— Днес не беше много на себе си, приятел — признава Бърни. — Да нямаш проблеми с гаджето или нещо друго?

Вечно са възбудени, тези евреи. Веднъж беше чел някаква холивудска история за женкарството им. Хари Коен, Гручо Маркс, Уорнър Брадърс, побъркали са се от слънцето, басейните и всички фусти от Средния запад, които са готови на всичко, за да станат звезди — участват в оргии, правят свирки на големите клечки, докато говорят по телефона. Даже всичките му партньори по голф имат еднакви жени, между четирийсет-петдесет годишни, жени с буйни, боядисани коси, дебели гривни и пълни ръце, жени, които не могат да спрат да говорят, когато ги виждаш, издокарани за вечеря, докато Бърни, Ед и Джо седяха мълчаливо усмихнати до тях, като че ли всичкото това говорене на жените им е като правенето на секс. Сигурно е така — енергия, живот. Как го правят? Как носят живота си като готов костюм, който им приляга идеално.

— Не ти ли казах? — обръща се Хари към Бърни. — Синът ми и семейството му ни дойдоха на гости.

— Ето какъв ти е проблемът, Енгстръм: гузен си, че се мотаеш с нас. Трябваше да забавляваш близките си.

— Да бе, ще ги забавлявам. Пристигнаха вчера и вече се правят на отегчени. Ще им се да живеехме точно до Дисни уърлд.

— Заведи ги до Джангъл Гардънс[5]. Нагоре в Сарасота, по шосе 41 при Ринглинг Мюзиъм[6]. Двамата с Фърн ходим там три пъти годишно и никога не ни втръсва. Мога с часове да наблюдавам как онези фламинги спят. Как го правят? Как изобщо балансират на един крак, дълъг два фута и по-тънък от пръста ми. — Той показва пръста си, който изглежда дебел. — По-тънък от това, кълна се.

— Не знам, Бърни. Когато съм наоколо, собственото ми дете се държи така, като че ли не иска внуците ми да имат нещо общо с мен. Малкият, вече е на четири, направо ми е като непознат, но двамата с момичето се разбираме. Тя е почти на девет. Даже си мислех да я взема в електрокара и да я понауча да удря. Или пък да наемем някоя платноходка, Ед, ако синът ти може да ме запише като гост в Бейвю.

Четиримата пият бира и дъвчат безплатен чипс в Клуб Деветнайсет до спортния магазин, на приземния етаж на Блок А във Валхала Вилидж. Около кръглата бяла маса, под чадъри с надпис бира Куурс, сумракът — тъмни плотове и греди като в английска кръчма — се засилва от тропическата светлина отвън. От басейна между блок А и Б се чуват плясъците на водата в басейна и пулсирането на генератора от другата страна на стената, зад съблекалните и таблата за дартс и видео игрите. Понякога нощем Хари има чувството, че чува шума на генератора през апартаментите, които ги делят, през мокетите, климатиците, разговорите, матраците и тапетите с цвят на праскова в коридора. Шумът някак си заобикаля и се прилепва до стените, и се носи към него и големия плъзгащ се прозорец, промъквайки се през пролуката, оставена да пропуска въздуха от Залива.

— Няма проблеми — казва Ед, докато пресмята резултата. — Просто иди на рецепцията и потърси Грег Силвърс. Така иска да му викат, не ме питайте защо. Ще ти разрешат да минеш през фоайето и да слезеш в съблекалните. Не те съветвам да се мотаеш по бански във фоайето, не е разрешено. Имаш ли предвид някой определен ден, за да му кажа?

Хари остава с впечатлението, че това е по-сериозна услуга, отколкото смяташе, по-голяма сделка, отколкото струваше.

— Петък, ако изобщо стане — отговаря. — Грег задължително ли трябва да знае точен ден? Смятах утре да тръгнем към Сарасота.

— Джангъл Гардънс — настоява Бърни.

— Музеят на влаковете „Лайънъл“ — включва се Джо Голд.

— Освен това точно срещу „Ринглинг Мюзиъм“ е музеят за коли „Белмс“ и за музиката от вчера, май така му викаха. Има над хиляда музикални инструменти, представяш ли си? И антични коли от 1897, изобщо не предполагах, че тогава е имало коли. Ти си в бизнеса с коли, нали, Енгстръм? Заедно с момчето ти. И двамата ще се втрещите от изненада там.

— Не съм сигурен — казва Хари, търсейки подходящи думи да опише странния облак, който Нелсън носи със себе си и който попарва всеки опит за излет.

— Странна работа, Хари — казва Ед. — Даваме ви седем точки за онзи удар при единайсетата дупка и още шест по милост за шестнайсета, когато запрати две топки във водата, и въпреки това печелите цели деветдесет. Значи не си играл толкова лошо, колкото изглеждаше. Ако правиш по-малко плоски удари, ще изкарвате по осемдесет точки всеки път.

— Нещо не бях във форма, не можех да се освободя — отговаря му Хари. — Не се отпуснах.

Иска да зададе на тези трима евреи един невъзможен въпрос: какво мислите за смъртта? Вместо това ги пита:

— Какво мислите за онзи самолет на Пан Ам?

Следва мълчание:

— Сигурно е било бомба — казва Ед. — Когато има забити парчета стомана в кожените куфари и отломки, разпръснати на петдесет мили из Шотландия, значи става въпрос за бомба.

Бърни въздиша:

— Пак са те. Шиитите.

— Араби — казва Джо Голд. Патриотично ликуване просветва в шарещите му очи. — Щом го докажат, F 111 пак ще отлетят за Либия. Трябва просто да продължаваме да навлизаме в Ий-ран и да му го начукваме на дъртия Аятолах.

Езиците им обаче не са толкова бързи като обикновено; Хари ги затрудни с въпроса, който не допускаше да е толкова политически. За евреите всичко, което пишеха по вестниците, се въртеше около Израел.

— Просто питах — казва той. — Какво си мислите, че е усещането? Да си седиш там, когато самолетът избухва?

— Бас ловя, че ще те събуди — отговаря Ед.

— Не са почувствали нищо — намесва се Бърни загрижено, усетил притеснението на Хари. — Абсолютно нищо. Станало е много бързо.

Джо казва на Хари:

— Нали знаеш какво казват израелците? „Щом трябва да имаме врагове, то слава богу, че са араби.“

Хари е чувал това и преди, но се опитва да се засмее. Бърни казва:

— Мисля, че на Енгстръм му трябва нов партньор. Аз го потискам.

— Нямаш никаква вина, Бърни. Аз си дойдох потиснат.

В Клуб Деветнайсет предлагат чудесен асортимент от мезета в малки китайски купички, изрисувани с логото на Валхала Вилидж — две преплетени морскосини на цвят букви V. Не обикновените печени фъстъци, лешници и бадеми, а тънки солени пръчици, осолени тиквени семки, както и стегнати спирали, подобни на царевичен чипс, само че по-фини и люти в устата в онзи блажен момент, когато езикът ги докосваше, преди кътниците да ги схрускат. Другите си взимат по малко от тази солена салата само от време на време, но скоро купичката остава празна. Заека е изял осемдесет процента от съдържанието.

— Тия боклуци са фрашкани с натрий — предупреждава го Бърни.

— Да, но са полезни за душата — отговаря му Хари с възможно най-религиозната шега, която се осмелява да направи. — Кой е готов за още една бира? Падналите черпят.

Започва да се отпуска: мрачното му настроение изтънява като струйка мастило в слаб спиртен разтворител. Той махва на сервитьора и му поръчва да донесе с четирите бири още една купичка солени мезета. Сервитьорът, приличащ на кентавър млад испанец с обеца, по-голяма от Нелсъновата, и златни верижки на китките, плахо кимва; Хари сигурно му изглежда огромен, застрашително бял и розов, подпухнал от задържане на вода заради натрия. Четиримата сигурно му се струват шумни и неконтролируеми: грозни застаряващи гринговци. Още една струйка мастило. Хари отново се усеща тежък. Добрите моменти във Флорида никога не са толкова приятни като онези пиянски следобеди в стария му голф клуб в Даймънд Каунти — „Летящия орел“, преди Бъди Ингълфингър да се ожени за онази луда дългунеста хипарка Валери и да се премести в Ройърсфорд, преди вълчанката на Телма Харисън да се влоши толкова, че да не смее да се покаже навън, поради което те се отказаха от членството си, и преди Синди Мъркет да надебелее и Уеб да се разведе с нея. Във Флорида хората бяха толкова предпазливи, като че ли можеха да паднат и да си счупят таза от две бири. Целият щат беше чуплив.

— Синът ти играе ли голф? — пита го Джо.

— Не. Никога не е имал желание. Нито пък време. — И, можеше да добави, никога не го беше канил.

— Какво прави за развлечение? — пита Ед.

Тези мъже, осъзнава Хари, се опитваха да бъдат любезни. Поръчвайки по още една бира, той беше довел приятелското отношение, установено при деветнайсетата дупка до точка, отвъд която вече беше лесно. Сексапилните застаряващи съпруги на тези мъже ги чакаха. Трябваше да наваксат с клюките. Да прочетат писмата от отговорните си, проспериращи деца. Трябваше да си изчислят лихвите. Да учат Мойсеевия закон.

— Представа си нямам — казва Хари. — Шляе се с някакви типове от Брюър, които май не са женени. Не съм го виждал да се забавлява много. Никога не си е падал по спорта.

— Така както ни го описваш — казва Бърни, — май той може да ти е баща, а ти негов син.

Хари ентусиазирано се съгласява; с малко помощ от втората бира, той почти си го представя.

— Да, и при това син, който не изпълнява дълга си. Точно така ме вижда той, като стар вдетинен човек, без задължения. Жена му изглежда нещастна.

Това пък откъде се взе? Вярно ли беше? Помогнете ми, приятели. Кажете ми как сте превъзмогнали мисълта за секса и Смъртта, така че вече да не ви тормози. Продължава:

— Цялото семейство, и двете хлапета също, изглеждат изнервени. Не знам какво става.

— А жена ти знае ли какво става?

Тази тъпачка. Хари отминава въпроса.

— Тъкмо снощи се опитах да поговоря най-приятелски с хлапето, а той през цялото време псуваше „Тойота“. Компанията, която ни храни, която направи хора от него и стареца му и дядо му мошеника, а той само се оплаква, че тойотите не били ламборгинита! Господи, тази бира ми влезе бързичко. Вътрешностите ми са като пустинята Гоби.

— Хари, не ти трябва още една бира.

— Трябва да се прибереш и да предложиш на близките си да отидете в Белмс. Б, Е, Л, М, С. Знам, че си мислите, че не мога да го кажа буква по буква. Всякакви стари коли, които можете да си представите. Още отпреди да измислят волана. Даже преди скоростите.

— Честно казано, никога не съм си падал особено по колите. Карам ги, продавам ги, но никога не съм ги разбирал тия проклети машини. За мен те всички са еднакви. Страхотни са, ако вървят, ужасни, когато се развалят. — Мъжете започват да стават.

— Утре следобед да си тук с малката. Научи я на основните неща. Главата приведена, бавно замахване.

Това беше Бърни. Ед Силбърстайн му казва:

— Упражнявай се да съкратиш замаха си назад, Хари. Не трябва да махаш чак над раменете. Ударът е точно тук, точно до члена ти. Това е най-добрият съвет, който съм получавал от професионалист: „Представи си, че удряш топката с члена си“.

Има чувството, че те са усетили мълчаливия му вик за помощ, за утеха, и стават още по-ревностни евреи заради него.

Бърни се е изправил и се надвесва над Хари. Кожата му е посивяла, по увисналата му гуша пробягват сенки:

— Ние имаме един израз, — казва той. — Тсурис[7]. На мен ми се струва, приятелю, че имаш тсурис. Е, май още не е станал гехокет тсурис, но си е тсурис.

Приятно опиянен от алкохола, въпреки че гърдите слабо го наболяват, а върхът на носа му започва да пари от слънчевото изгаряне, Хари няма никакво желание да се помръдне, макар че светът около него е в движение. Двама млади перковци от колежа, които ги притискаха отзад през целия следобед, са приключили играта си и карат видео игрите до съблекалните да чуруликат, бръмчат, подсвирват и блеят. Анимационни образи в хиляди цветове се появяват на екрана и изчезват. Той вижда как белите му пръсти с големи луни на ноктите, разсеяно бърникат в купичката с мезета, като че ли се опитваше да хване преплетените букви V. Вредната храна е изядена. Не си спомня добре дали сервитьорът донесе друга купичка.

Джо Голд с пясъчноруса гъста коса и увеличени от квадратните му очила трепкащи очи се навежда леко, като че ли наглася крака пред някоя дупка, и казва:

— Ще ти кажа един еврейски виц: „Ейб среща Изи, след като не са се виждали дълго време, и го пита: «Колко деца имаш, Изи?». Изи отговаря: «Николко». А Ейб му вика: «Николко ли? А кой ти досажда?»“.

Смехът им изглежда забързан като действието в реклама на бира; неестественият унисон в присмеха им прилича на Хари на предупреждение, че е пропилял деня си и че сега трябва да бърза, да бърза, за да навакса, както когато закъсняваше за училище и тичаше с онова блудкаво стягане в стомаха. Тримата му партньори, които се прибираха в сигурните си домашни огнища, го тупат по гърба и дори пощипват врата му, като че ли да го изтръгнат от някакво духовно вцепенение. Във Флорида, мисли си той, дори приятелството имаше някакво чупливо, временно качество, тъй като хората всеки момент можеха да си купят друго жилище и да се преместят, или пък да се разболеят и умрат.

Стиковете и обувките се оставят в клуба. Заека си тръгва, обут в мокасини, които са толкова големи, че краката му не се протриват в кожата им; минава през паркинга по пешеходната пътека, разчертана на асфалта, през малко пешеходно островче, покрито със зелен външен мокет, и се насочва към входа на блок Б. Отключва си и набира кода на алармата в тясното пространство, където го следят две телевизионни камери, дърпа вратата — тя не жужи, а издава звук като на отдалечаваща се пожарна кола — и се качва с асансьора до четвъртия етаж. В апартамент 413, неговият дом далеч от дома, Дженис, Пру и децата играят на карти. Тоест тримата играят, а Рой държи няколко карти и майка му му казва коя да пусне и коя да изхвърли. Лицето му изглежда подпухнало, като че ли е прекарал следобед, изпълнен с неуспехи и разочарования. Всички посрещат Хари като че ли ще ги спаси да не умрат от скука, но той се чувства толкова изтощен, че единственото, което иска, е да си полегне и да остави тялото си да се потопи в нищото. Пита:

— Къде е Нелсън?

Въпросът не е много подходящ, особено пред децата. Дженис и Пру се споглеждат и Пру решава да отговори:

— Излезе с колата да свърши някаква работа.

Тук, във Флорида, имат само една кола, камрито. Бяха оставили селиката на Хари в Пен Парк. Една кола им върши работа, защото почти всичко, от което имат нужда — лекарства, списания, фризьор, бански, топки за тенис — може да се намери в комплекс Валхала. Магазинчето за хранителни стоки беше доста скъпо и Дженис обикновено правеше голям пазар веднъж седмично в Уин Дикси, на километър надолу по Пиндо Палм булевард. Пак веднъж седмично двамата ходеха до банката в центъра на Делион, на две пресечки от плажа. В банката винаги се носеше музика, даже отвън на площада; сигурно бяха скрили колони между клоните на дърветата. Един-два пъти месечно ходеха на кино в огромния търговски център на Палмето Палм булевард, на три километра от блока им. Но понякога минаваха по няколко дни, през които колата им просто си седеше на паркинга и събираше ръжда и бели птичи курешки.

— И каква работа има?

— Стига де, Хари — казва Дженис. — Хората имат нужда от разни неща. Той например не харесва бирата, която купуваш. Предпочита други конци за зъби. И освен това обича да шофира, иначе го хваща клаустрофобия.

— Всички ни хваща клаустрофобия — отговаря й той, — но повечето хора не крадат коли, за да се оправят.

— Изглеждаш изтощен. Изгуби ли?

— Как позна?

— Ти винаги губиш. Играе с трима евреи — обяснява тя на снаха си — и те винаги му измъкват по двайсет долара.

— Не бъди толкова предубедена, звучиш като майка си. И за твое сведение, печеля точно толкова често, колкото и губя.

— Не съм разбрала някога да си спечелил. Те непрекъснато ти говорят колко си добър и после ти взимат парите.

— Глупачка, нали един от тях изгуби двайсет долара заедно с мен, той ми беше партньор!

Тя казва спокойно, точно като майка си, без да се обръща към никого:

— Сигурно му ги връщат; наговорили са се.

Изведнъж му хрумва, че тя говори тези ужасни и абсурдни неща, за да му отвлече вниманието от невъзпитаното мистериозно отсъствие на Нелсън.

Джуди казва:

— Дядо, вземи картите на Рой и ела да играеш. Той дори не знае как да ги държи и е ужасно нервен.

Рой услужливо доказва мнението й, като хвърля картите върху кръглата стъклена масичка, точно както сутринта беше хвърлил лъжицата си.

— Мразя игрите — казва той изненадващо ясно, като онези старовремски кукли, които говореха, когато им дръпнеш една връвчица на гърба.

Джуди светкавично го плясва със свободната си ръка. Блъска го с юмрук по раменете и врата, а когато той изпищява, за да се защити, обяснява:

— Провали това раздаване и сега никой не може да играе. А аз щях да спечеля!

Пру внимателно слага на масата разперените си карти, обърнати надолу, и с другата си ръка, пухкава ръка с дълги нежни кости, придърпва ревящото момче към гърдите си. Виждайки това, Джуди пламва от ревност, очите й се зачервяват като на жена, решила да се разплаче, и се скрива в спалнята на Хари и Дженис.

Пру едва доловимо се засмива. Самата тя изглежда изтощена:

— Всички са уморени и изнервени — тя сякаш изпява над главата на Рой, така че Джуди да може да я чуе.

Дженис се изправя, залитайки леко. Блъска стъклената масичка с крак и чашата й с портокалов сок и кампари до изоставените й карти потреперва, аленият пръстен течност се разклаща, напомняйки му за езерцето, когато топката на Ед падна вътре. Пак си е облякла роклята за тенис. Засъхналите петна от пот под мишниците й приличат на континенти върху избледняла карта.

— Май ги преуморихме — обяснява тя на Хари. — Направихме един огромен пазар, ходихме да обядваме в Бъргър Кинг, после си дойдохме и Пру ги заведе на басейна за около два часа. След това двете с Джуди отидохме до тенис корта да поудряме малко топки.

— Как се справи?

Дженис се засмива, като че ли се изненадва:

— Всъщност, страхотно. Ще стане спортистка, точно като теб.

Заека отива в спалнята си. Ако с Дженис бяха сами, той щеше да си полегне на леглото, да прелисти няколко страници от историческата книга, която Дженис му подари за Коледа, да затвори очи на фона на пресипналото цвърчене на птичето на бора и да се отдаде на огромната тежест на съществуването. Но Джуди е легнала преди него на огромното легло с нефритено зелена покривка. Свила се е на кълбо, скрила лице. Той ляга близо до ръба и й позволява да опре колене в тялото му. Възхищава се на косата й, на удивителното й съвършенство, на дългите бледи кичури, които на слънце потъмняват до лъскаво оранжево.

— По-добре си почини за бингото довечера.

— Няма да идвам, ако Рой ходи — казва тя.

— Не се сърди на Рой — отговаря й той. — Той е добро момче.

— Не е. Щях да спечеля. Вече бях взела дама спатия, асо купа и валето бяха в мен, а той развали всичко и мама мисли, че е сладък. Откакто се е родил, получава всичко само защото е момче!

Той признава:

— Наистина е трудно. И аз съм бил на твоето място, само дето беше обратното. Имах сестра, а не брат.

— Не я ли мразеше? — Тя отмества лице от сплетените си ръце и го поглежда със зелените си очи, които явно е търкала.

Отговаря й:

— Не. Всъщност, честно казано, я обичах. Обичах Мим.

Тази истина го шокира: той осъзнава колко малко хора в живота си е обичал така сляпо, без следа от присмех, като жилавата малка Мим. Лицето й беше по-тясно и по-сурово от неговото. Имаше същата къса горна устна, само дето беше брюнетка, и момиче. Той самият беше проектиран в друга тоналност и въпреки това мелодията беше позната. Спомня си лепкавата й ръка в своята, когато майка му и баща му ги извеждаха на неделната им разходка нагоре в планината, до хотел Пинакъл, и после обратно, покрай каменоломната. Мим се вкопчваше в него и той изпитваше някакъв порив да я защити. Сигурно го беше изразходвал за други, за всички останали жени. Мим, неговата кръвна сестра, имаше някаква спонтанна власт над него, каквато никоя друга жена оттогава не бе успяла да наложи.

— Тя по-малка ли беше от теб?

— Да. По-малка от мен, както Рой е по-малък от теб. Но пък беше момиче, а момичетата не са толкова опаки, както момчетата. — Въпреки че по свой начин Мим също беше опака. — Когато стана на шестнайсет, направи живота на нашите истински ад.

— Дядо, какво значи „опак“?

— Ами, нали се сещаш. Подла. Инатлива. Непокорна.

— Като татко ли?

— Не мисля, че баща ти е опак, просто е, коя беше онази дума? Нервен. Хората го дразнят повече, отколкото дразнят останалите. Много е чувствителен. — От тези думи езикът му надебелява и съзнанието му се замъглява. — Джуди, хайде да си направим едно състезание. Ти легни ей там, а аз ще легна тук и да видим кой ще заспи пръв.

— А кой ще бъде съдия?

— Майка ти — казва той, оставяйки мокасините му да се изхлузят от краката му. Затваря очи за слънчевата светлина на Флорида, която е като от картичка, и в интимното червено пространство на съзнанието си си представя как се спуска с колелото надолу по Джексън стрийт и после по Потър авеню. Мим е седнала на кормилото на раздрънканото му синьо колело. Тя е на около шест, а той на дванайсет. Ако минат през някой камък или дупка, тя ще полети, а той и колелото ще паднат върху нея, притискайки я към асфалта, съсипвайки красивото й лице завинаги. Лицето на жената е нейна съдба. Но уверена в Хари, тя си пее. Той не си спомня песента, само усещането на откъслечните думи, които свистят покрай ушите му, докато дългата й черна коса го шиба през очите и устата, правейки карането още по-опасно. Беше въвличал Мим в опасност, но винаги я бе измъквал. Плодов пай. Това беше една от песничките, които пееше из къщата, ден след ден, докато не ги побъркаше. Плодов пай и старомоден ябълков щрудел карат очите ти да горят, а коремчето пита: „Как си?“. „Пудел!“ И след това така поглеждаше, че разсмиваше цялото семейство.

Усеща как Джуди се измъква от мястото до него и крадешком, като малко дете, се промъква покрай долната част на леглото и излиза от стаята. Вратата щраква, женски гласове шушукат. Шепотът им се смесва със съня му — някакво дълбоко пространство, амфитеатър с публика, пред която той изпълнява нещо, въпреки че в съня му няма друг човек, само това усещане за присъствие, за кънтящо, внушително, страшно значително присъствие. Събужда се изплашен, струйка слюнка е потекла от ъгълчето на устата му. Чувства се като барабан, който току-що е бил ударен. Сега осъзнава, че мястото, което сънуваше, е собственият му гръден кош; сякаш се бе превърнал в собственото си сърце, запъхтян, дишащ тежко, задъхан мъж по средата на баскетболната площадка, очакващ свирката и високия скок. Гърдите бяха започнали да го болят насън — стара, жалка болка, която свързва с крещящо лошото си представяне на голф игрището следобеда — не можа да се съсредоточи, нито да се отпусне. Чуди се колко време е спал. Картичката от слънчева светлина, върхове на палми и далечни сгради с червени покриви, залепена от външната страна на плъзгащия се прозорец, е потъмняла, очертанията й са размити, а звуците на голф, прицелните удари, редуващи се с напрегната тишина и несъзнателни викове на триумф или разочарование, са престанали. Във въздуха отвън, като трептящи гирлянди над паркинг с употребявани автомобили, птичките си чуруликат една на друга, разменяйки новини от деня. Тези час-два преди вечеря, когато играта — последни забивки в коша, закачен на гаража в двора — беше най-напрегната, сега са се превърнали във време за дрямка, през което той бавно потъва към земята с изхабените си мускули и увеличаваща се тлъстина. Трябва малко да поотслабне.

Джуди е сама във всекидневната и мълчаливо прехвърля каналите напред-назад. Различни лица, чернокожи в „Семейство Джеферсън“, бели в „Семейни връзки“, умолително се появяват и изчезват между кадри на бирени кутийки, хвърляни във водопади на забавен кадър; Джордж Буш влачи пушка из шубраците на Тексас, някакъв фермер от Флорида ръкомаха към изгорелите си ниви, детектив от Скотланд Ярд изнася малка лекция, сочейки скица на багажното отделение на самолет.

— Какво казва? — пита Хари, но образът изчезва, заменен с друг — на морска крава, на която някакъв ненормален еколог с конска опашка имплантира устройство за проследяване. Страстното нетърпение у това дете, ненаситността му за образи изтрива морската крава.

— Дай два канала назад — моли Хари. — За самолета на Пан Ам.

— Било е бомба, глупчо — отговаря му Джуди. — Няма какво друго да е.

Деца. Вярват, че което пишат по заглавията на вестниците, се случва само с други хора.

— За бога, успокой се с това дистанционно. Чакай да си взема една бира и ще те науча на една игра на карти. Къде са останалите?

— Баба отиде на някаква женска сбирка. Мама приспива Рой.

— А баща ти… — По средата на изречението се сеща, че не трябваше да повдига въпроса, но думите му вече са изскочили.

Джуди вдига рамене и довършва изречението му:

— Още не се е появил.

Оказва се, че тя знае да играе руми и дори го хваща с три еднакви карти, които изчакваше да хвърли, когато му дойдеше джин. Хванат е. Смехът им довежда Пру от спалнята, облечена в къси бели панталонки, които широките й бедра са изпънали на хоризонтални гънки. Лицето й се е набраздило от гънките на възглавницата и изглежда леко размазано и подпухнало от сън или от плач. Колко показателна е женската плът. Краката й са дълги и боси, олющеният й лак се вижда. Хари пита снаха си:

— Какво става?

Тя също вдига рамене.

— Освен да отидем да вечеряме, когато Дженис се върне. Ще дам на Рой малко ябълково пюре, за да издържи дотогава.

Хари и Джуди изиграват още една ръка руми, докато Пру тихо потропва в кухнята и след това гука на Рой. Вечерите тук идват без много да се церемонят; изведнъж въздухът отвъд балкона посивява като лека мъгла, мирисът на морето се носи през плъзгащите се врати, а звуците на птиците и голфа замират. Спокойствие. Дразни се, когато Дженис се връща с онази агресивна жар, която придобива от женските сбирки.

— О, Хари, вие, мъжете, сте толкова ужасни! Не само че са ни смятали за роби, но и всички тези патриархални религии са се опитвали да ни накарат да се чувстваме виновни, че имаме менструация. Твърдели са, че сме нечисти.

— Съжалявам — отговаря той. — Гадна работа.

— Професорката ни каза, че това е първородният грях на Ева — продължава Дженис, вече към Пру. — Имаше нещо общо с ябълката, която била червена като кръв, но не можах да разбера какво точно.

Хари я прекъсва:

— Случайно някоя от вас, Еви, да умира от глад като мен?

— Купихме ти доста здравословни неща за похапване — казва Пру. — Сушени кайсии без сяра, безсолен бананов чипс.

— Това ли има в онези найлонови пликчета? Реших, че са за китайска храна и че не трябва да ги пипам.

— Хайде наистина да отидем на вечеря — решава Дженис. — Ще оставим бележка на Нелсън. Пру, сложи си някаква стара рокля. Вечер не разрешават къси панталони и мъже без сака.

Мийд Хол, в блок Б над Клуб Деветнайсет, е комбинация между ресторант и тържествена зала. От една страна, има менюта с цени и сервитьорки в къси златисти униформи, които наподобяват логото с преплетените букви на Валхала Вилидж, изрисувано тук-таме из интериора, когато декораторът се е сетил, и дори има отделен сервитьор за вино с летен смокинг и синджирче на врата, приличащо на верига за заключване на колело. От друга страна, още с влизането се вижда информационно табло, отрупано с обяви, брошури и цветни листовки за тази или онази лекция, Концерт или танцова забава, или беседа, която можеш да посетиш, а докато се храниш, в сряда и събота вечер в отдалечения край на залата се играе бинго. То се излъчва от нещо като сцена с микрофон зад една огромна широка колона, която поддържа куполообразния, обсипан със звезди таван. Част от тавана всъщност е прозорец. Възможно ли е онова странно, дълбоко, лично пространство в съня му всъщност да е било тази зала, която бе изникнала във въображението му, защото беше гладен? Заека се чувства като Марти Тотеро, загледан така в менюто, изправен за хиляден път пред същия стар избор между бифтек и телешко, свинско и шунка, скариди и миди, риба меч по каджунски и филета от морски език с миди, гъби и артишок, нарязан на сърчица.

От двете широки страни на колоната има огромни зацапани керамични фрески, изобразяващи викинги: мечове с широки остриета, шлемове с рога и кораби с глави на дракони стърчат от емайлираната купчина в безброй хабени цветове, но мъжете, които притежават и носят, и плават в тези изпъкналости, са погълнати от налудничава плетеница от ръце, крака и мълнии, нещо като кървава кошница в чест на историята.

— Седемдесет и едно — монотонно напява мрачният мъжки глас иззад колоната. — Седем едно.

Трудно е да се разговаря, докато цифрите кънтят от тонколоните. Пру се грижи за Рой и го придумва да хапне печено картофче и една-единствена пържена скарида. Дженис убеждава Джуди да си поръча омар и след това й показва как да го разчупи, как да избута с пръст голямото извито парче бяло месо нагоре по сварения задник на бедното същество и как да изсмуче малките парченца от опашката, така, както смучем листата на артишока. Заека, който си е поръчал бифтек, едва издържа тази гледка. За него яденето на омар — множеството му меки крачета, очите върху стълбчета, изпечените му до червено антенки — прилича на кошмар, падение до гърчещото се, дращещо зараждане на живота. Раците и мидите също, гледа как старците из цяла Флорида се тъпчат с тези мръсни, лепкави, отвратителни неща, и на всичкото отгоре ти разправят, че са полезни, много по-полезни от бифтеците и хамбургерите, които обикновено си поръчва, въпреки че няма нищо против свински шишчета или телешка пържола, или резен шунка с пръстен ананас, или парченца печена ябълка, нарязани като луна, с гарнитура от мазни холандски пържени картофи, като разпадаща се купчина чипове за покер. Така поне сервираха шунката в Пенсилвания. Тук, във Флорида, човек не можеше да си поръча наденица, или поне не онази пикантна свинска наденица, с която беше израснал, или наденички, накиснати в кленов сироп, или ябълков пай с много канела и дори пай, плодов пай. Преди няколко години Дженис ходеше по разни сбирки за здравословно хранене и когато се върнеше, непрекъснато му повтаряше, че си задръства артериите с всичката тази мазнина и тесто. Известно време у тях имаше бум на салати, на нискокалорични спагети и риби, и птиче месо, но когато ходят в Мийд Хол, той може да си поръча каквото си поиска. Когато поръчваш бифтек, трябва да уточниш, че го искаш препечен, в противен случай ти го сервират суров, гумен. Отвратително. Всички неща, които задоволяват апетита на човек и изглеждат толкова красиви, ти се струват отвратителни, когато не си гладен. Месо за еднократна употреба.

Съвършените малки ръце на Джуди лъщят от омара. Тя пита майка си нещо и той вижда как устните на Пру мърдат в отговор, но божественият глас веднага заглушава думите им с тържественото си:

— Двайсет и седем. Две седем.

— Какво казваш, миличко? — пита той засрамено. Да не би слухът му да се влошава, или сега хората говорят различно? В телевизионните предавания с английски актьори има цели откъси, в които не разбира нито думичка, особено когато говорят с акцента на простолюдието. В някои филми също, най-вече в любовните сцени, когато звездите доказват своето охлаждане на чувствата пред тийнейджърската аудитория и само си подхвърлят реплики.

Пру му обяснява:

— Притеснява се, че баща й няма да има какво да яде. — Тя се насилва да се усмихне с кривата си усмивка. Да не би тази гримаса да е някакъв знак към него, вопъл, приканващ го да се съюзи с нея срещу Нелсън?

Искрящите зелени очи на Джуди се обръщат към дядо й, като че ли очаква той да направи някаква коравосърдечна забележка. Той обаче й казва:

— Не се притеснявай, Джуди. Тук сервират до девет часа, в Клуб Деветнайсет на долния етаж правят сандвичи до полунощ. И нали видя шосе 41: във Флорида има милиони заведения за бедния ти гладен татко.

Долната устна на момичето потреперва и тя изтърсва:

— Може да няма пари.

— Защо пък да няма пари?

Тя обяснява:

— Той често няма пари. Сметките пристигат и дори понякога вкъщи идват някакви мъже и мама не може да им плати. — Осъзнава, че е казала прекалено много, и очите й се преместват върху лицето на майка й.

Пру поглежда встрани и избърсва някаква трохичка от устата на Рой.

— Напоследък сме малко притеснени. Хари иска да продължи.

— Така ли? Не е възможно. Той изкарва по петдесет хилядарки годишно заедно с бонусите и премиите. Баща ми ни изхранваше с по-малко от две хиляди.

— Хари — намесва се Дженис с гласа на майка си, преди да умре, когато старата вдовица беше придобила навика да се разпорежда. — Сега хората имат нужда от повече неща, отколкото е имал баща ти. Тогава светът беше по-простичък. Много добре си спомням, нали и аз съм живяла по онова време. Как се забавлявахме, когато ходехме по срещи? Отивахме на кино за седемдесет и пет цента на човек или пък на мини голфа на шосе 422, който беше още по-евтин. После пиехме по една сода в Пенсюприйм и смятахме, че сме прекарали добре.

Повече от добре, спомня си той, особено ако после в колата след всичкото целуване и стискане на голите й цици, за да се възбуди, Дженис го допуснеше в себе си, в топлите си, влажни и леко хлъзгави като копринен пантоф местенца. Понякога, когато беше неразположена, или пък се правеше на целомъдрена, го хващаше в ръка, докато той правеше движенията и свършваше. Бяла като месо на омар течност. Шокиращо бяла и се бършеше трудно. Най-много му харесваше, когато Дженис сядаше върху него и задникът й беше в ръцете му, а циците в лицето му. И грижливо отнасяше спермата му със себе си. Все едно пускаш писмо в пощенска кутия.

Тя продължава, но мисълта й е поела съвсем различна посока от неговата:

— Нелсън е длъжен да има хубави костюми, за да изглежда подобаващо във фирмата, а днешните деца вече не се задоволяват само с площадка и топка, искат видеоигри…

— Господи, с петдесет хилядарки може да се купят доста видеоигри, ще му стигнат да отвори цяла видеотека, ако само за това ги харчи.

— Шегувай се, но онзи огромен хамбар на мама не спира да гълта пари, нали Пру?

Изтръгната от учтиво усмихнатия си унес, Пру се ухилва и признава:

— Наистина гълта доларите.

Крият нещо от него, чувства го. Невидимият мъж злокобно изрича:

— Петдесет и шест. Пет, шест.

Някакъв разтреперан старец, толкова обезумял от радост, че едва не се задавя, изграква:

— Бинго!

Еф сто и единайсет, беше казал Джо Голд. Пуснете ги да полетят до Либия.

Хари казва:

— Не знам какво, по дяволите, става тук.

Никой не му противоречи.

Рой се унася, тънка люспа от скарида проблясва по отпуснатата му долна устна. На Хари изведнъж му се дояжда орехов пай. Опитва се да придума Джуди да си поръча десерт, за да му прави компания:

— Лимонов пай — тихо напява той. — Можеш да го поръчаш само във Флорида. Единственият шанс в живота ти.

— И защо е толкова специален?

Не е много сигурен. Излъгва:

— Миниатюрни нежни зелени лимони, които растат само във Флорида. По другите места условията са прекалено сурови за тях, много е студено и ветровито.

Тя се съгласява, но после само човърка коричката, така че след като я е накарал да си го поръча, той се чувства длъжен да изяде и нейния пай, след ореховия си пай, гарниран с огромна топка сметанов орехов сладолед. С напредването на вечерта отсъствието на Нелсън се усеща още повече. Дженис и Пру пият безкофеиново кафе и зажаднели да си побъбрят, наблюдават как Хари дояжда десерта на Джуди. Всъщност лакомията е нещо като спортен подвиг, упражнение за разтягане. Коремчето пита: „Как си?“. Сервитьорката в златиста униформа най-накрая идва със сметката им и докато подписва чека, Хари се чувства като Бог, който пуска мълнии. Сумата ще се появи в месечния им отчет през следващата година, когато светът значително ще се е променил. Колко натъпкан се чувства, излизайки на нощния въздух! Един величествен мъж сред подчинените си. Хари носи Рой, който заспа по време на десерта. Дженис и Пру са хванали Джуди за ръце и понеже се е държала добре през цялата скучна вечеря, й разрешават да се люлее между тях. Тя се кикоти, докато двете пъшкат от усилие.

Няколко улични лампи между блок А и Б са мистериозно разбити на високите си, излъскани алуминиеви стълбове. Те са там някъде, престъпниците, наблюдават и чакат охраната да им даде знак да щурмуват крепостта със заспали пенсионери. В този тъмен участък звездите скачат отгоре им от топлото черно небе. Нощем Флорида възвръща част от субтропичната си същност, преди хората да култивират плодородните й равнини. Тук е възбуждащо като на палубата на кораб; въздухът има привкус на сол, на гниещи палмови листа и на блато. Звездите тук са по-ярки, по-многобройни. Просналата се като килим трева „Свети Августин“ има странна пореста матова текстура и всяко стръкче изглежда като тъмен металик, моравата плътно закрива кръглите глави на пръскачките. Кожата, която хората са натрапили на природата, е толкова тънка, че става на дупки, в които се навират броненосци. Трогателните, объркани същества се появяват на разсъмване по средата на Пиндо Палм булевард и стават жертва на ранното сутрешно движение на колите. Те дори не се сещат да се свият на кълбо, а скачат нагоре във въздуха. Докато дъхът на Рой навлажнява врата му, а детската му главичка тежи като камък на рамото му, Хари поглежда към звездното небе и си мисли: Няма милост. Ярките големи звезди го притискат и галактическата бездна за миг го кара да се почувства като увиснал с главата надолу. Входът на блок Б примамливо се мержелее, огрян в жълтеникава светлина. Петимата Енгстръмови се справят по свой начин с мъчителната болка в тях — тормозещото отсъствие на Нелсън. Те минават пипнешком през охранявания вход, влизат в асансьора, вървят по коридора в сребристо и прасковено, смутено отбягвайки погледите си.

Докато майка й завива Рой, Джуди се настанява пред телевизора и превключва от „Чудесни години“ на „Нощен съд“ и след това на някакъв френски филм с Жерар Депардийо, който участва във всички френски филми. Този път играе ролята на мъж, който пристига в някакво село и си присвоява самоличността на друг мъж, както и жена му. След кратко колебание младата вдовица, омърсена и самотна, го приема за неин съпруг и това опиянява Хари. Трябва да издадат закон да си сменяме самоличността и семействата на всеки десет години. Джуди обаче превключва канала и най-накрая Пру се развиква и й нарежда да се приготвя за лягане на дивана. Всички ще излязат от всекидневната заради нея, въпреки че не разбира защо не прие предложението на баба си и дядо си да спи сама в стаичката до спалнята им. Момичето избухва в сълзи, което действа успокоително на всички, тъй като им служи като отдушник на обхваналото ги чувство на изоставеност.

Дженис казва на Хари:

— Ти си лягай, скъпи. Изглеждаш изтощен. Аз съм прекалено напрегната от кафето, за да заспя. Двете с Пру ще поседнем в кухнята.

— Кафето не беше ли безкофеиново? — Беше се надявал да я има, да чувства дребното й, стегнато, загоряло тяло в леглото до себе си. С тези хора в дома им нямаха и секунда за себе си. Спомените му го бяха възбудили. На петдесет и две, и дупето й още беше стегнато. Не като на Телма, която накрая съвсем се отпусна.

— Такова си поръчах — отговаря Дженис, — но всъщност изобщо не им вярвам. Мисля, че в повечето случаи ти казват; че е безкофеиново, просто за да млъкнеш.

— Не стойте до късно. — Някакъв импулс го кара да добави, за да я успокои. — Хлапето е добре, трябва да изпусне парата.

Пру изненадано го поглежда, като че ли е казал повече, отколкото знае.

Чувства се длъжен да уточни:

— Явно, по някаква причина и „Тойота“, и аз му бъркаме в здравето.

Отново никой не оспорва думите му.

Фантазиите за Америка доведоха до две напълно противоположни мнения, които в крайна сметка достигнаха същата точка на инжектиране на определена доза предпазливост по отношение на златната мечта, чете той в леглото от историческата книга, която Дженис му подари за Коледа, за ролята на Холандия в Американската революция. До този момент не знаеше, че холандците са изиграли някаква роля. Според една школа Америка е прекалено голяма и прекалено разединена, за да стане някога една държава, комуникациите са прекалено разтеглени, за да може страната някога да се обедини. Самото изречение го кара да се чувства огромен, отпуснат, разтеглен. Хубавото на историята е, че веднага те приспива. Прехвърля страницата да препрочете нещо забавно, което беше срещнал предната вечер. Климатът в Новия свят според известен френски трактат, преведен на холандски през 1775, е направил хората равнодушни и мързеливи. Те могат да станат щастливи, но никога силни. Америка, твърдял този учен, „е създадена за щастие, но не и за империя“. Друг европейски учен заявява, че местните индианци „имат малки репродуктивни органи“ и „ниска сексуална мощ“.

Може би ако Нелсън беше по-висок, щеше да е по-щастлив. Но височината не те прави автоматично щастлив. Хари беше достатъчно висок, а пък като се гледа… Понякога големината на отражението му в някоя витрина или огледало в магазин за дрехи го стряска. Всъщност го ужасява: заема толкова много място на света. Продължава да чете: Очаквания за доходоносна търговия… морска битка… комплициран въпрос… нарастващо напрежение… неутрални позиции… Френска убедителност… дебати в провинциалните щати… неограничената охрана би се превърнала в друго изпитание на егото като повод за война. Той прочита последното изречение още веднъж и осъзнава, че няма никаква представа за какво става въпрос, мозъкът му прави късо съединение, както по време на сън. Гаси лампата. Под вратата се очертава тясна ивица светлина, прилична на фосфоресциращ предавател, издаващ звуци. Чува шепота на Дженис и Пру, подрънкване на чаши, стъпки и след това стърженето на звънеца, забързани стъпки, женски глас, нервно повишен както когато говорим по високоговорител, когато не сме сигурни, че работи, и след това, в някаква по-дълбока гънка от неспокойното му раздуто съзнание, отварянето на вратата, гласа на Нелсън, дълбок сред гласовете на жените, и вече заспивайки като на сън, смях, всички се смеят.

* * *

Виещ звук — някакви хлапета косят затревената част на голф игрището с онези отвратителни косачки с макари. Изплашените чайки крещят. Норфолкският бор с клони, разпределени правилно като преградите на парапета на балкона му. Странно. Още е във Флорида. Още е жив. Хладният, солен сутрешен въздух полъхва от залива през пролуката на плъзгащите се врати. Дженис спи до него. Топлината на тялото й е малко противна, а тъмните й сплъстени кичури са залепнали от пот по тила й. Косата й е побеляла най-малко там, на тила, като някакво тайно гнезденце от старата й, тъмна копринена същност. Спи по корем; далеч от него, и през хладните нощи дърпа завивката към себе си и го отвива, а когато е топло, я отмята върху него, и всичко това уж насън. Заека се измъква от огромното легло, отива в банята с розовата вана и душ кабинка и уринира в тоалетната чиния от същия розов порцелан. Сяда на чинията, защото така издава по-малко шум и опръсква предната й част. Измива зъбите си, но решава да не се бръсне; ако се забави, Дженис може да му се изплъзне и да се скрие сред другите, както прави напоследък. Той предпазливо се промъква в леглото с надеждата, че шумоленето на чаршафите и лекото надигане на матрака ще я събудят. Когато това не става, той я побутва по рамото:

— Дженис? — прошепва. — Спиш ли?

Гласът й е приглушен:

— Какво? Остави ме на мира.

— В колко часа си легна?

— Не посмях да погледна. Към един.

— Къде е бил Нелсън? Какво обяснение даде?

Тя не му отговаря. Прави се на заспала. Той чака. Нежно я погалва по рамото. Онзи френски филм снощи го беше възбудил с идеята си за напълно непозната жена, за това да се притиснеш до нея, до дребното, топло, загоряло от слънцето тяло. Съпругата може да е непозната колкото и една курва, точно в това е красотата на отношенията между мъж и жена. Тя казва, без да си обръща главата:

— Хари, ако ме докоснеш още веднъж, ще те убия.

Той обмисля това и решава да мине в контраатака.

— И къде, по дяволите, е бил?

Тя се обръща, предавайки се. Дъхът й мирише на цигари. Уж ги беше отказала, но всеки път, когато е около Нелсън с неговите Камел, и Пру с нейните Пал Мал, тя пак започва.

— Не знае къде точно е бил. Просто е карал колата. Казва, че е имал нужда да се поразходи, Флорида е толкова задушаваща.

Хлапето е право. Животът тук се ограничава до тесните пътеки, които си си направил. До Уин Дикси, до киното, до търговския център Палмето Палм, до лекаря, до спортния магазин и обратно. Между тези пътечки като че ли не съществува нищо, само множество еднакви палмови дръвчета и кактуси и жадна трева, и празна слънчева светлина, хотели, в които не отсядаш, и плажове, до които не те допускат, и във вътрешността — места, където няма смисъл да ходиш. В Пенсилвания, или поне в Даймънд Каунти, всичко е стабилно павирано със спомени и където и да отидеш, вече си бил там и преди.

Облизвайки устни с гримаса, като че ли гърлото я боли, Дженис продължава:

— Карал по шосе 42 почти до нещо, което звучи като Напълс, и като огладнял спрял в някакъв ресторант. Обадил ни се по телефона, но никой не му отговорил. По едно време се замислих дали да не го изчакаме, но ти каза, че си толкова гладен…

— Правилно. Аз съм виновен.

— Не си, скъпи. Не си виновен само ти. Децата също бяха нервни и притеснени и аз си казах, че животът трябва да продължи и че вечерята ще ни разсее. Но пък той казва, че ни се е обадил сигурно точно като сме излизали, и там, където е бил, от една бира минал на втора и след това се загубил на връщане. Нали знаеш как, ако пропуснеш отклонението при Пиндо Палм, много мили след нея всичко ти изглежда еднакво.

— Не мога да повярвам — казва Хари. Усеща как гневът кипи в гърдите му и сяда в леглото, за да отпусне напрежението. — Без да каже и думичка на някой, изчезва за колко? — осем часа. Той наистина полудява. Винаги си е бил на настроения, но това е налудничаво поведение. Хлапето има нужда от помощ.

Дженис казва:

— Беше абсолютно трезвен, когато се прибра, и донесе цял куп от онези малки, непотребни алигаторчета. Двете с Пру не можахме да не се разсмеем. По едно за децата и дори едно за теб, от ония със стойка на играч на голф и със стик в малките му крачета.

Тя отмята завивката от скута му и докосва задрямалия му пенис през отворената цепка на пижамата му.

— Как сме тук долу? Вече изобщо не се любим.

Но сега вече той не е в настроение. Плясва ръката й, покрива се със завивката и казва:

— Скоро правихме любов. Точно преди Коледа.

— Много преди Коледа — казва Дженис, без да помръдва глава, и за момент той е обхванат от безумната надежда, че тя пак ще отметне завивката и просто бързо ще поеме члена му в устата си, първото нещо, което правеше Телма, докато се срещаха тайно през последните десет години; но духането никога не е било в стила на Дженис. Трябва да е много пияна, но той никога не я е харесвал пияна. Някакъв хаос, който го плаши, се надига в нея и заплашва да погълне целия свят. Казва му:

— Добре, остава за теб, мой човек — за да подчертае, че той й е отказал, в случай че после я поиска, и става от леглото. Влажната й нощница се е навила около кръста й и преди да я дръпне надолу, той се възхищава на стегнатия бял задник над загорелите й бедра. Гузно я чува да пуска водата в тоалетната чиния в банята и после със сърдито трополене пуска силно душа. Представя си точно как изглежда, когато излиза от банята с прозрачна шапчица за баня върху косата, с порозовяло дупе и побеляла от капчиците вода путка, и съжалява, че трябва да живеят двамата с малката му мургава жена, упоритата му срамежлива глупачка от рода Спрингър, в свят на най-често пропуснати сигнали. Двамата бяха запратени тук, във Флорида, както никога досега не беше се случвало в живота им, и се справяха, като си обръщат гръб и ставаха все по-дебелокожи. Той играе голф три-четири пъти седмично, а тя ходи на тенис или на сбирките си и по разни ангажименти. Когато тя излиза от банята в хавлиената си роба, той е още в леглото и чете от книгата си за британската намеса срещу холандските търговски кораби, защото Франция възстановява западналата си флота с балтийски дървен материал, доставян с холандски кораби, в случай че Дженис реши отново да се пробва за секс, но от другия край на апартамента се чуват гласовете на децата и измъчения майчински глас на Пру, която им казва да пазят тишина.

Хари казва на Дженис:

— Дай да обръщаме повече внимание на Джуди и Рой днес. Изглеждат доста тъжни, не ти ли се струва?

Тя предпазливо замълчава. Приема забележката му като удар срещу родителските грижи на Нелсън. Може и така да е. Самият Нелсън има нужда от родителски грижи — винаги е имал нужда и така и не беше получил достатъчно. Заека беше чел някъде, че когато не получиш достатъчно от дадено нещо в точния биологичен момент, се стремиш към него, докато умреш. Пита:

— За какво толкова си говорите двете с Пру постоянно?

Тя отговаря със стиснати устни:

— О, женски работи. Ще ти се сторят скучни.

Дженис винаги придобива странно смръщено, напрегнато изражение, когато се облича. Дори да си облича само панталони и тениска, за да напазарува в Уин Дикси, тя хвърля един обвиняващ поглед към огледалото, готова да приеме смело най-лошото.

— Сигурно — съгласява се той, приключвайки разговора, защото знае, че така ще накара Дженис да му разкаже повече.

Точно така и става.

— Притеснява се за Нелсън — казва тя и подбира следващите си думи, връхчето на езика й се промъква навън и притиска горната й устна в усилието й да мисли.

Заека обаче рязко казва:

— Кой не би се притеснил? — обръща се с гръб да си обуе долните гащета.

Още носи боксерки. Рут се беше изненадала онази нощ преди толкова много години, и той винаги се сеща за това. Днес е решил да бъде примерен дядо и се опитва да се облече подобаващо. Дълги ленени панталони с цвят на яйчена черупка, с маншети, вместо мръсните му стари карирани, разкроени панталони за голф, и вместо плетено поло — истинска риза, сто процента памук, със сини райета и къси ръкави. Поглежда се в огледалото, напуснато от образа на Дженис, и дълбоко в себе си се шокира от размерите на това, което вижда — лицето му е подпухнало и прилича на луна с малкия му изгорял от слънцето нос и леденостудените очи, и саркастична малка уста, свита в центъра, над челюстта, челюст без кости, която е натрупала тлъстина дори пред ушите му, където Джуди има копринен мъх. А той се учудва на Нелсън — собствената коса на Хари, русият й цвят е зацапан и посивял, оредява зад слепоочията му. Въпреки че е висок, отпуснатият му корем под ризата си личи, цяла буца, която сигурно тежи колкото умиращо от глад етиопско дете. Трябва да намали храната. Има чувството, че при всяко негово движение тежестта придърпва сърцето му — парещо усещане, като че ли някакво дете в тялото му си играе със запалени кибритени клечки.

На първа страница на „Нюз Прес“, оставен на кухненската маса, има цветна снимка на хилаво бледо момиченце на една годинка, което починало предишната нощ поради липса на донор на черен дроб. Името й било Амбър. Имаше и заглавие, гласящо, че според Скотланд Ярд в самолета на Пан Ам, полет 103, със сигурност е имало бомба, точно както казваха Ед Силбърстайн и Джуди. Метални парчета. Багажно отделение. Пластичен експлозив, който може да приеме всякаква форма; вероятно от висококачествения чешки тип, който наричат Семтекс: Хари се ужасява само докато чете статията, мисълта за всички тези тела в пълно съзнание, които изведнъж се оказват заобиколени от нищото, замръзващи, и Локърби, неясен рояк от блещукащи звезди под тях, за секунда всичко се преобръща без пощада. Друга статия гласи, че кметът на Форт Майърс вече е на мнение, че полицията е действала правилно при арестуването на Дион Сандърс. Ново заглавие: Смъртоносно замърсяване на Лейк Окичоби, също така Разкъсана облачност.

— Днес е денят! — заявява той. — Дядо ще ви заведе на страхотни места!

Джуди и Рой го поглеждат със смесица от подозрение и надежда.

Дженис казва:

— Хари, изяж още един от тези черешови десерти, преди да се развалят. Купихме ги за децата, но и двамата казват, че не обичат зачервени полутечни неща.

— Защо искаш да ме умориш с въглехидрати? — пита той, но все пак изяжда десерта и обърсва сладките захарни трошици с върховете на пръстите си.

Извисила се над седналия Хари, с бедра на нивото на очите му, Пру колебливо пита:

— Вие двамата ще имате ли нещо против да отидете сами с децата на тази екскурзия? Нелсън не можа да заспи снощи и ме държа будна почти цяла нощ. Просто няма да издържа на пътуването.

Наистина изглежда бледа и изморена, хлапето наистина я бе държало будна с хленченето си и какво ли още не. Дори луничките й изглеждат бледи, а устните й, които на летището бяха толкова меки и топли, са примирено свити и изкривени на една страна.

Дженис казва:

— Разбира се, скъпа. Наспи се добре и после двамата с Нели може да направите нещо здравословно и забавно. Ако ползвате басейна във Валяла, напомни му, че трябва да си вземе душ преди и след басейна и да не скача от трамплина.

Джуди засмяно я прекъсва.

— Татко се пльосва по корем.

— Не се пльосва татко. Ти се пльосваш — казва Рой.

— За бога! — скастря ги Хари. — Не започвайте още оттук. Още не сме влезли в колата.

Качват се в колата в девет и половина, запасени с тройна опаковка бисквити и шест кутийки кока-кола, започвайки дългия ден, който години наред щеше да се споменава в семейните спомени като Деня, в който дядо изяде храната на папагала, въпреки че храната не беше точно за папагали и той не яде много от нея. Тръгват по шосе 41 към Форт Майърс и спират в зимната къща на Томас Алва Едисон, което почти ги довършва. Паркират камрито и минават под гигантски баобаб, който (според табелата) бил подарен на Едисон като крехка вейка от някакъв финансов магнат от онова време, Харви Файърстоун или Хенри Форд, и който се е превърнал в най-големия баобаб извън Индия, където едно-единствено дърво може да подслони цял ориенталски пазар. Баобабите растат, като разпростират корените си и изкарват филизи, които се превръщат в нови стволове и заприличват на нещо като патерици, докато клоните се разпростират и разпростират — тези зловещи дървета биха заели мили, ако никой не ги спре. Как ли умират, чуди се Хари.

Оказва се, че човек не може просто да се разходи из къщата и градината, а трябва да се присъедини към някоя група, и то за пет долара на човек. Джуди и Рой пощуряват, като чуват това. Представят си, че ще бъдат заобиколени от тълпи стари пенсионери с бейзболни шапки и слънчеви очила с повдигащи се стъкла, и онези бастуни, които се разтварят и се превръщат в еднокрако столче. Няколко инвалиди в колички се присъединяват към увеличаващата се групичка, която чака да започнат. Джуди, с преждевременно издължени крака в къси розови панталони и смешни червени петна руж по бузите, заявява:

— Изобщо не ме интересуват някакви си тъпи градини. Искам да видя машината, която прави електричество.

Рой с отпусната малка уста, изцапана с шоколад от бисквитите, гледа втренчено с влажните си кафяви очи, като че ли ще се разтопи от жегата.

Хари обяснява на Джуди:

— Не съм сигурен, че има машина, а само най-първата електрическа крушка, която са изобретили. — А на Рой казва: — Ако много се умориш, ще те понося.

По някакъв сигнал, който той пропуска, те остават последни. Всички, включително инвалидите в колички, излизат от навеса и се скупчват на едно място с прашна сива пръст, задушлив въздух и остри като нож сенки на листа. Екскурзоводката е възрастна предвзета дама със синя коса и фирмена шапка, която рецитира наизустените фрази. Първо им посочва kigelia pinnata, кренвиршовото дърво от Африка.

— Плодът прилича на кренвирш и оттам е дошло и името му. Той не се яде, но се използва като лекарство от африканците, които са изключително суеверни и го обожествяват заради лечебните му свойства. Отсреща е дървото, наречено пържено яйце, тъй като цветовете му приличат на яйца на очи с жълтъка отгоре. Засадено е там, в случай че обичате яйца с кренвирша си.

Групичката любезно се засмива. Някои от по-възрастните всъщност се смеят повече от любезно, като че ли това е най-забавното нещо, което са чували през дългия си живот. Кога ли сивите клетки започваха да изгасват масово? Кога ще започне да се случва и на него, чуди се Хари. Или вече беше почнало? Човек не знае това, което не знае. Бездна отвън, бездна отвътре. Екскурзоводката им, окуражена от добрата реакция на публиката си, им посочва още смешни дървета — динаметеното дърво, Hura crepitans, чиито плодове експлодират, когато узреят, и рядката южноамериканска Cecropia, ленивото дърво, което всъщност беше единствената възрастна Cecropia palmata в САЩ. Листата й бяха като велур и никога не се разлагаха. Хари се чуди защо ли на Господ му е трябвало да създава всичките тези трикове сам-самичък в амазонската джунгла?

— Те са шоколадовокафяви от едната страна и бели от другата и поради необикновената им форма и трайност, са много търсени за букети от сухи цветя. Можете да си купите такива листа от магазинчето ни за сувенири.

Значи го е създал, за да има какво да си купуват хората от магазинчетата за сувенири.

След това стигат до Enterolobium cyclocarpum, познато като дървото ухо.

— Семенниците — рецитира екскурзоводката, — наподобяват човешко ухо.

Групичката туристи, вече готови да се смеят на почти всяко абсурдно нещо, което Господ е създал, хихикат и екскурзоводката си позволява една самодоволна усмивчица. Толкова добре познава тези дървета, думите си и тези хрисими оглупели туристи.

Малка, нежна като велур ръка докосва Хари. Той се навежда към изящното, гримирано, зеленооко личице на Джуди. Забелязва, че Пру й е позволила да си сложи и малко червило. За да бъде този излет още по-важен. Разглеждане на забележителностите с дядо и баба. Ще го помниш завинаги. Когато те си отидат от този свят.

— Рой пита — прошепва Джуди тихичко, но гласът й се издига от безпокойство — кога ще свърши.

— Току-що започна — казва Хари.

Дженис започва да си шепне нещо с тях. Вниманието й може да бъде задържано, колкото и на децата.

— Няма ли да можем да си тръгнем, преди да ни поведат през улицата?

— Обиколката е еднопосочна — казва Хари. — Хайде, хора, да продължим.

Той вдига малкия Рой, чиято тежест се е удвоила от скука, и го понася през улицата, която някога е била коларски път и от двете страни на която „Мистър Едисон“, както екскурзоводката непрекъснато го нарича, като че ли е неин любовник с огромен член, решил да засади кралски палми.

— Подобни диворастящи кралски палми растат на стотина километра оттук, на границата на Евърглейдс, но през 1900 година е било много по-лесно да ги доставят от Куба с огромни кораби, отколкото да ги влачат с волски впрягове през практически непроходимите блата на Флорида.

Те се мъкнат по криволичещи пътечки, заобикаляйки инвалидните колички, като се опитват да не стъпват в малките лехи с кактуси и цветя покрай пътечките. Опитват се да доловят гласа на екскурзоводката, който заглъхва и отново се извисява. Опитват се да проявяват интерес към загадките, скрити в зеленината, която Едисон беше донесъл отдалеч по време на добре финансираното си търсене на заместител на каучука. Минават покрай дървото, което дава растителен пух и слива от Ява, дървото гюле от Тринидад и индийско манго, покрай дървото червило и храста птиче око, покрай орхидеята възлюбено сърце, която не е паразит както мислят мнозина, и покрай дървото личи, чиито плодове са много търсени от китайците. Краката на Хари го болят, както и кръстът, и онова подозрително място отляво под ребрата му, където от време на време го прещраква, но не може да свали Рой на земята, защото е заспал. Сигурно е най-спящото четиригодишно дете в света. Джуди и Дженис конспираторски са се отделили от групичката и са се отдалечили към къщата на Едисон, която беше донесена с четири шхуни от Мейн през 1886. Може да се каже, че беше първата сглобяема къща в света, къща без кухня, защото Едисон не е обичал миризмата на готвено. От четирите й страни имаше широка веранда, а зад нея беше първият модерен басейн във Флорида, направен от син цимент, армиран с бамбук, а не със стомана, който до ден-днешен нямаше никаква пукнатина. Чудеса! Толкова много усилия, изобретателност, чудатост и смелост е видяла историята: Хари едва издържа под тежестта им, която огъва костите му, разтапя съзнанието му, натиска като отвертка костите на черепа му и предизвиква странен сърбеж между лопатките му, където потта е засъхнала по ризата му от чист памук на сини райета. Настига Дженис с разтуптяно сърце и нежно я моли:

— Почеши ме. — Нежно, за да не се събуди детето.

— Къде? — тя премества цигарата си „Пал Мал“, която сигурно е взела от Пру в другата ръка, и започва да го чеше леко по гърба, нагоре-надолу, наляво-надясно, както й казва той, докато прогони дявола. Тази градина джунгла на стария Едисон е дяволско място. Дишането му е затруднено и той се опитва да не диша дълбоко. Раздвижването събужда Рой и той сънено обявява:

— Пишка ми се.

— Така си и мислех — отговаря му Хари. — Не можеш обаче да пишкаш зад някое дърво, всички са прекалено редки.

— Алената dombeya wallichi е позната като индийското розово дърво топка — напевно разказва екскурзоводката на по-послушните си туристи. — Издава тежък аромат. Мисис Едисон е обичала птиците и е гледала канарчета, и всякакви видове папагали. Тези птици живеят навън целогодишно и тук им е харесвало.

— Откъде знае, че им е харесвало? — пита Джуди баба си и дядо си на висок глас и няколко старчески глави се обръщат: — Да не би тя да е папагал?

— Може и да е — прошепва Хари.

— Пишка ми се — повтаря Рой.

— Добре де. Това, че ти се пишка, не е най-важното нещо на света — казва му Хари. Той съвсем е отвикнал от гледането на деца, а и никога не е бил особено добър.

Дженис предлага:

— Ще го заведа надолу по пътечката. В онази сграда, покрай която минахме на влизане, имаше тоалетни.

Джуди се притеснява, че Дженис и Рой се измъкват.

— Искам и аз да дойда! — извиква тя толкова силно, че екскурзоводката прекъсва рецитала си за момент. — Може и на мен да ми се допишка.

Хари сграбчва ръката й и я стисна жестоко.

— Може и да не ти се допишка — казва й. — Хайде, потърпи. Остави се на течението, за бога. Ще изпуснеш най-старата електрическа крушка на света, по дяволите.

Някаква жена в инвалидна количка, която, явно, не е толкова зле, щом си е изрусила косата и я е накъдрила на повече завъртулки от маймунски задник, го поглежда втренчено. Да знаеш кога да се откажеш, мисли си Хари. Никой не знае кога да се откаже. Повишавайки глас, екскурзоводката продължава:

— Ето дървото саподила от американските тропици. От сока на това дърво се извлича мастик, използван при производството на дъвка.

— Чу ли? — Пита Хари Джуди, задъхан от социалното напрежение на тази безкрайна обиколка, и съжаляващ, че бе стиснал ръката на Джуди. — Това е дървото, от което правят мастик.

— Какво значи мастик? — пита Джуди, поглеждайки нагоре към него с някакво току-що появило се присвиване на ясните си зелени очи. Леко му е обидена и като че ли се страхува от него. Измамил е невинността й. Възможно ли е никога да не е чувала за мастик? Наистина ли бонбоните за по един цент и захаросаните понички, които получаваха по малките червени купони по време на войната, са безвъзвратно изчезнали? Хари си спомня всичко толкова ясно, като че ли се е случило вчера. Много ясно.

— Мистър Едисон е засадил дървото дъвка за децата си — продължава екскурзоводката. — Той е обожавал децата и внуците си и е прекарвал много време с тях, въпреки че поради глухотата си е говорил най-вече той.

Чува се тих смях и тя се надува, изпъвайки шия и присвивайки устни, като че ли не го е очаквала, въпреки че сигурно го е очаквала. Повтаряла е тази история толкова често, че може да предвиди реакциите им до най-лекото подсмихване. Повежда стадото си старчоци в ярки туристически дрехи, които се тътрят и кимат сериозно, към една ограда и следващата фаза на петдоларовото им поклонение. Предстои им да пресекат улицата, от двете страни на която растат неестествено прави палми с бетонно сиви стъбла, които Едисон, този изключителен, велик американец, беше докарал от Куба още в зараждането на века. Екскурзоводката обаче не им позволява да пресекат, преди да ги залее с информация за още едно чудато растение.

— Храстът с дългите червени коси е растението с кадифените шнурове от Бисмаркските острови. Ясно може да видите откъде идва името му.

— Ъъгх, гъсеници — малката Джуди се притиска в Хари и той приема това като женски опит да скъси разстоянието между тях. Чувства се още по-ужасно, че бе стиснал ръката й толкова жестоко. Чуди се защо го бе направил, защо има склонност да прави подобни злобни неща, и то най-вече на жени. Като че ли ги винеше за състоянието на света, пълен с растения гъсеници и лишен от милост. Чувства се слаб, направо отвратителен. Онова проклето дете в гръдния му кош продължава да си играе със запалени клечки кибрит.

Екскурзоводката съобщава:

— Сега ще пресечем улицата към лабораторията, където мистър Едисон е правил последните си опити.

Най-накрая пресичат улицата и в старата прохладна лаборатория на Едисон, сред прашните стъкленици, мензури и колби, към тях се присъединяват Дженис и Рой. Екскурзоводката им посочва канапето, където Едисон е взимал десетминутните си дремки, след които едрата му оглушала глава можела с часове да мечтае, и късчето каучук от златник, отгледан тук, във Форт Майърс, което след всичките тези години още беше меко. Най-накрая екскурзоводката им разрешава да побродят, да се повъзхищават и да избягат. На път към къщи Хари пита останалите трима:

— Е, какво ви хареса най-много?

— Ходенето до тоалетната — отговаря Рой.

— Ти си глупак — казва му Джуди и за да докаже, че тя самата не е такава, обяснява: — На мен най-много ми хареса фонографът, на чиято дървена рамка, за да чува по-добре, нали е бил глух, е подпирал зъбите си и сега се виждат отпечатъците от зъбите му. Беше много интересно.

— На мен пък ми беше интересно — казва Хари — колко неуспехи е имал, докато изобрети акумулаторната батерия. Никога не бих предположил, че е било толкова трудно. Колко каза екскурзоводката — девет хиляди експеримента?

Шосе 41 монотонно се ниже покрай тях. Банки. Бензиностанции и ресторанти. Клиники за артритно болни. Дженис изглежда замислена.

— А пък на мен — казва тя с желанието да се включи в разговора — старите филмови апарати. А, и тостерът, и формичката за печене на вафли. Не знаех, че той ги е изобретил. Изобщо не съм се замисляла, че някой е трябвало да ги изобретява. Представяте ли си колко различен би бил светът, ако този човек не беше живял. Един-единствен човек.

Хари и Дженис седят като кукли на предните седалки, над които се показват само главите им. Баба и дядо играят пред малката публика на задната седалка. Хари авторитетно казва:

— Едва ли. Всичко е съществувало в техническата наука и е чакало да бъде извадено. Ако не го беше направил той, щяха да са швейцарците или някой друг. Някъде четох, че единственото модерно откритие, което не било неизбежно, е ципът.

— Ципът! — изпищява Джуди, която като че ли е решила да се забавлява, след като тази екскурзия с баба й и дядо й няма изгледи да свърши скоро.

— Точно така, всъщност той е доста сложен — обяснява й Хари. — Всички тези вдлъбнатини и издутини, които трябва да си паснат. Направен е на принципа на клина, наклонена плоскост, както са построени пирамидите. — Усещайки, че може би е отишъл твърде далеч, навлизайки рисково в ужасното празно пространство, в което бяха построени пирамидите, той заявява: — Освен това Едисон е имал стабилен гръб. Само погледнете кои са му били приятели. Форд. Файърстоун. Огромни тлъсти котараци. Продавал им е идеите си. Направо ми ставаше смешно от всичките тези приказки за любовта му към човечеството.

— А, да — казва Дженис, — хареса ми също и старата кола с гуми от каучук от жълт нарцис.

— Каучук от златец — поправя я той. — Не нарцис. — Точно това исках да кажа.

— Предпочитам да е от нарцис — казва Джуди от задната седалка. — Дядо, какво ще кажеш за екскурзоводката ни, как само говореше, като че ли имаше горещ картоф в устата?

— На мен ми се стори доста секси — отговаря й Хари.

— Секси! — изсмива се Джуди.

— Гладен съм — казва Рой.

— И аз, Рой — казва Дженис. — Благодаря ти, че го спомена.

Спират да хапнат в един Макдоналдс, където, както им казва нелюбезната касиерка, когато я питат, вратата към детската площадка е затворена заради някакви законови разпоредби. Децата не могат да се пързалят на спираловидната пързалка и да играят с чаровния пластмасов палячо във формата на хамбургер, с глава по-голяма дори от тази на Едисон. Рой се разревава при вида на заключената врата и подсмърча през целия обяд. Обича да изсипва солта от солницата на купчинка, в която след това си топва пържените картофчета едно по едно. Пържените картофи и половин кило сол са единственото нещо, което изяжда. Хари дояжда сандвича му Биг Мак, въпреки че не харесва особено как Макдоналдс оцветява всичко, което предлага — чисти химикали. Какво стана със стария обикновен хамбургер? Отишъл е там, където и едноцентовите бонбончета. В ъгъла играят бинго. Трябва да минеш точно оттам, за да отидеш в тоалетната. Възрастните хора в кабинките са наведени над картите си, докато млада чернокожа девойка в кафява униформа на Макдоналдс носово произнася числата.

— Двайсът и сседъм, четирийсът и едноо.

Обратно в горещата кола, Хари крадешком поглежда часовника си. Едва обяд. Не може да повярва. Има чувството, че е четири следобед. Костите го болят дълбоко под кожата.

— И така — обявява той, — имаме няколко варианта. — И той разгръща картата, която носи в жабката. Изясни си къде отиваш, преди да отидеш там. Бяха му го казали преди много време. — Нагоре към Сарасота се намира „Ринглинг Мюзиъм“, но той е затворен. Има и нещо, което се нарича „Колите от вчера“, но май се нагледахме на стари коли в къщата на Едисон, както и „Джангъл Гардънс“, което е любимото място на един от партньорите ми по голф.

Джуди изпъшква, а малкият Рой долавя сигнала й и долната му устничка веднага започва да потрепва.

— Моля те, дядо — казва тя, почти майчински. — Стига повече дървета гъсеници!

— Там няма само растения, растенията са най-малкото нещо. Там има леопарди и всякакви шашави птици. Истински леопарди, Рой, които биха ти извадили очите, ако им позволиш, и фламинги, които заспиват, стоейки на един крак. Бърни, партньорът ми, не може да се начуди как заспиват така на един тънък крак. — И той показва пръста си, за да изобрази това чудо. Колко грозни и странни са пръстите — бръчките по кожата върху кокалчетата, спираловидните извивки на възглавничките, почти безполезният нокът. И двете деца на задната седалка изглеждат зачервени, подобно на Нелсън като малък, преди да се разболее — и гледат с някакъв затаен, ужасен поглед. — Или пък — продължава Заека — да отидем до руините на замъка Брадън. Вие двамата харесвате ли руини?

Много добре знае отговора и затова предлага:

— Или пък може да се върнем в апартамента и да си поспим.

Беше научил този трик при продаването на коли — предложи на клиента нещо, което не иска, за да направиш това, за което се колебае, да му се стори по-примамливо. Поглежда към Дженис, малко сърдит заради нейната незаинтересованост. Защо го оставя да се оправя сам? В крайна сметка беше баба.

— Не можем да се върнем толкова рано. Сигурно още ще си почиват.

— Или нещо друго — отговаря й той. Карат се. Чукат се. Около Нелсън и Пру витае нещо нажежено и катастрофално, което плаши останалите. Младите двойки излъчват подобна горещина, нали още са по средата на най-важната работа на света — да правят бебета. Дългогодишните двойки като него и Дженис излъчват миризмата на плесен на мъртви цветя, гниещи във вазата.

Джуди предлага:

— Да отидем на кино.

— Да, на кино — казва Рой, имитирайки доста добре гласа на възрастен, и Хари има чувството, че са качили някой стопаджия на задната седалка.

— Хайде да се споразумеем — предлага Хари. — Ще отидем нагоре към „Джангъл Гардънс“ и ако има обиколка с екскурзовод или пък мислите, че няма да ви хареса, веднага си тръгваме и забравяме за това място. В противен случай ще разгледаме фламингите и ще си купим вестник, за да видим какво дават по кината. Рой, ти можеш ли да издържиш седнал цял филм? — Той запалва двигателя и включва на скорост.

Джуди му отговаря:

— Той плака толкова силно на „Дъмбо“, че мама трябваше да го изведе.

— Майката на Дъмбо… — почва да обяснява Рой и избухва в сълзи.

— Наистина филмът е доста тъжен — казва му Хари, завивайки отново по шосе 41, като повишава глас, за да го чуват отзад, продължавайки ролята си на дядо. — Тежко е да си в онази малка затворническа кола. И онази работа с хоботите им. Трябваше да останеш до края, Рой, на края всичко се оправя. Ако не останеш до края, тъгата остава в теб.

— Той се превръща в звезда — злобно казва Джуди на брат си. — И замерва с фъстъци всички лоши. Изпусна всичко това.

— Този Дисни — казва Хари, полу на Дженис, полу на малката си публика — направи голям удар. Трябва да си израснал по време на Депресията, за да понесеш всичко това. Дори баща ви Нелсън не хареса новата версия на „Снежанка“.

— Татко не харесва нищо — споделя Джуди. — Само тъпите си приятели.

— Кои приятели? — пита Заека.

— Ами, не им знам имената. Слим или нещо такова. Мама ги мрази и не иска да излиза повече.

— Не иска ли?

— Казва, че я е страх.

— Страх ли? От какво?

— Хари — промърморва до него Дженис. — Не притискай децата.

— Страх я е от Слим — казва Рой, за да изпробва звученето.

Джуди го блъска.

— Тате не се страхува от Слим, глупако, а от другите мъже.

— Какви други мъже? — пита Хари.

— Хари! — повтаря Дженис.

— Забравете, че съм ви питал — провиква се той назад, но думите му се изгубват сред крясъците на Джуди, чиято коса Рой силно дърпа. Докато Дженис се протяга да ги разтърве, някакъв шев на блузата й се сцепва. Хари чува звука на късащи се конци, въпреки че точно в този момент го изпреварва огромен камион с осемнайсет колела, чийто потреперващо бял борд казва МЕЙФЛАУЪР ОЗНАЧАВА ДВИЖЕНИЕ. Камионът предизвиква такъв въздушен вакуум, че засмуква колата им и Хари с мъка овладява камрито. Японците наистина не успяват да отговорят на всички американски условия. Нелсън се оказа прав. Все пак, човек трябваше да продава нещо в живота си. Не може просто да си седиш и да намираш кусури. Не можем да продаваме ламбурджинита.

„Джангъл Гардънс“ се оказва много по-приятно преживяване, отколкото се бяха надявали. Огромен магазин, отрупан с раковини и сантиментални ръчно изработени предмети, като джунджуриите на Дженис в апартамента, води до миниатюрна градина. Оттам може да се тръгне в едната посока към терариума и градините на Христос, или в другата, към птичето шоу. Те се насочват към шоуто на птиците и гледат как някакви проскубани, раздразнителни папагали карат колела, режат с триони и се провират през обръчи. След това минават по извита циментова пътечка, покорно се тътрят покрай покрити с мъх корени и камъни, по които се процежда вода, и при всеки завой се натъкват на някакво ново чудо — тройка маймуни с дълги космати ръце и малки притеснени лица, клетка със сипки, които скачат нагоре-надолу от прът на прът като неуморното движение на сложен часовник, и след това голямо смокиново дърво, като това, под което бил озарен Буда. Заека се чуди как ли се чувства Далай Лама след цялото това изгнаничество. Продължава ли човек да вярва в Бог, когато хората непрекъснато му повтарят, че самият той е Бог?

Четиримата Енгстръмовци стигат до Огледалното езеро, където плават мълчаливи лебеди, и после до Лагуната на фламингото, където, както им беше обещал Бърни Дречсел, цели ята фламинго в неестествен оранжево-розов цвят спят прави. Приличат на големи пухкави топки захарен памук на клечка, всяко тяло е топка, свободният крак, шията и главата им са някак си преплетени в тази топка и те балансират на един тънък като молив крак, завършващ с широко, особено, кожено стъпало. Някои, почти също толкова изумителни, са будни и енергично и грациозно се разхождат.

— Погледнете как пият — казва Хари на внуците си, снишавайки глас, като че ли говори в присъствието на нещо свещено. — Надолу с главата, клюновете им са като черпаци, обърнати с дъното нагоре.

И тези четири човешки същества се възхищават, като че ли пространството между далечните планети се е стопило, толкова различни от тях им се струват тези живи твари. Земята всъщност е различни планети, които се пресичат само в определени моменти. Дори между хората се промъкват различия, въпреки че говорят на един и същ език, нямат пера и пият както трябва.

След фламингите пътечката ги отвежда до снекбар в едно павилионче, където има изложба на раковини и пеперуди, и езерце със златни рибки. До него е клетката с черни леопарди, точно както Хари беше обещал на Рой. Черноокото дете гледа как животното безшумно пристъпва, като че ли е в центъра на вихрушка, която всеки момент ще го засмуче. Малък автомат като тези, които в детството на Хари пускаха шепа фъстъци и шамфъстък почти на всяка бензиностанция или бакалия, е закрепен на стълб до павилиона, близо до едно оградено пространство, където няколко пауна неспокойно влачат в прахта екстравагантните си пера. Тук той извършва историческия си гаф. Докато тримата му роднини вървят напред, той вади от джоба си една монета, пуска я в автомата, получава шепа сухи кафяви топчета и започва да ги яде. Не са точно фъстъци, може би някакви деликатеси от Флорида, и са толкова сухи и стари, че чак му нагарчат. Кой знае колко дълго чакат тези автомати за някой клиент? Когато обаче предлага на Джуди да си вземе, тя ги поглежда, помирисва ги и се вглежда в лицето му с искрена почуда.

— Дядо! — извиква тя. — Това е храна за птици! Бабо! Дядо яде птича храна! Някакви малки кафяви топчици, като заешки лайна!

Дженис и Рой притичват да видят и Хари разтваря длан да покаже срамното доказателство.

— Нямах представа — тихо казва той. — Там няма никаква табела, нищо. — Обзема го странно чувство: чувства се леко скован и му се гади, но извън него, извън топлината под кожата на едрото му тяло, всичко напълно се обезценява. За един миг той вижда живота си като нещо глупаво, което с облекчение може да бъде захвърлено.

Всъщност смее се само Джуди. Смехът й излиза пресилено от малкото й лице с изящни черти и идеални зъби. Дженис и Рой изглеждат тъжни и леко озадачени.

Джуди му казва:

— Дядо, това е най-тъпото нещо, което съм виждала да прави някой!

Той се усмихва и се навежда над нея. Задъхва се, а в гърдите му пулсира болка. В устата му се надига кисел вкус. Обръща ръката си, отеклата си, обсипана с петна ръка с дълги пръсти, с които може да хване баскетболната топка отгоре, и хвърля топчетата на пауните. Един мръсен бял паун, влачещ рядката си опашка по прахта, оглежда приличната на лайна храна, но не я кълве. Може пък все пак да е било човешка храна. Дори да е така, денят му е съсипан, и докато се движат по пътечката, само Джуди е весела. Дърдоренето й заглушава неочаквано яростно крякане на пауните зад тях.

Изморени от „Джангъл Гардънс“, те продължават по пътечката, която минава покрай още едно езерце и клетка, в която дреме самотен оцелот, кактусова градина и черен басейн, рекламиращ воден монитор, в който не виждат нищо, може би защото не знаят какво е воден монитор; и клетки с папагали и ара, чиито ярки пера и натруфени клюнове сякаш ги теглят с тежестта си надолу. Истински ад е да бъдеш създание. Затворен си в самия себе си, в генетичния си код, много по-здраво, отколкото в клетка. В последната клетка рошаво високо ему и един щраус печално почукват по телената ограда с нежните си човки. Огромните им очи с дълги мигли гледат втренчено през ромбовете на оградата. Чук-чук-чук, безполезно и тъжно потрепват настоятелните им човки. Да не би пък да кълват някакви насекоми, които не могат да се видят с човешко око? Или пък са в делириум като стар пияница?

Хари усеща вкуса на киселите топчета, на жълто-червения смесен сос, който слагат върху хамбургерите в Макдоналдс, и на резенчето омекнала кисела краставичка, и си пожелава да можеше да спре да яде. Дженис идва до него и докосва горната страна на отпуснатата му ръка с нейната.

— Беше напълно естествена грешка — казва.

— Такива ги правя аз — казва й той. — Напълно естествени грешки.

— Хари, не се натъжавай.

— Тъжен ли ти изглеждам?

— Непрекъснато мислиш за Нелсън — казва му. Значи ето какво я тормози. Нея, не него.

— Мислех си за емуто — признава той.

— Хайде да видим дали децата искат нещо от магазина за сувенири и после да си купим вестник. Умирам да отида на някое място с климатик.

В магазина за сувенири купуват на Джуди прелестна, полирана отгоре черупка на мида, а на Рой шокираща черно-бяла раковина на коремоного с твърди шипове, който той веднага започва да жули по всички гладки повърхности и боядисания парапет, водещ до паркинга. Кани се да продължи и по камрито, но Хари се протяга и сграбчва малкия глупак за малката му безкостна ръка. Хари мрази раковини. Всеки път, когато ги види, не може да се сдържи да не си представи топчестите гладни, лигави същества, които живеят в тях, със сърца и уста и ануси, и пипала, и слабовати очи, на дъното на морето, в онзи мрачен студен свят на половината път от смъртта. Не може да понася мисълта за подводния свят, за съществата, които го обитават, изяждайки се едно друго, пробивайки черупките, изсмуквайки лепкавите си вътрешности.

По време на отсъствието им въздухът в колата се е нажежил.

Слънцето над Флорида е изгорило тънките като следи от самолет облаци и над палмите и испанските керемиди се виждат късчета ясно, синьо небе. Жегата и напрежението на семейния живот са замаяли децата и те дори не молят да им се купи нещо, когато спират пред една бензиностанция за вестника на Сарасота „Сентинел“. Решават да гледат „Работещо момиче“ в някакъв „парк“, който се оказва на мили далеч, мили през равната Флорида, по стоящите на слънцето пътища, задръстени с огромните бели, блудкаво сантиментални американски коли, смело карани от разни старчоци, които толкова са се сбръчкали и смалили, че трудно виждат над предния капак. Всеки път, когато стигнеш донякъде без челна катастрофа, трябва да благодариш на гериатричната медицина в тази част на света, на енергийните таблетки, инжекциите с витамини и разредителите на кръвта.

Въпреки че Джуди се кълне, че Рой е бил на кино и преди, той явно не схваща, че в салона не се говори, като че ли си в собствената си стая. Непрекъснато задава въпроси с жална интонация. „Защо си сваля дрехите?“ „Защо се сърди на този мъж?“ На Хари му харесва, когато във филма Мелани Грифит остава по еротично бельо и заоблените й форми ясно се виждат, не като повечето холивудски кльощи, особено онази сцена, когато нахълтва в стаята и вижда приятеля си с някакво абсолютно голо момиче, което като нея уж беше италианка, но за разлика от нея нямаше амбиции да бъде дилър на Уолстрийт. Момичето го беше яхнало, дългото й голо бедро беше гладко като вътрешната страна на мидена черупка, а гърдите й с тъмни зърна останаха на екрана цели пет секунди. Има чувството обаче, че е гледал сюжета и целия фарс на историята на героя и героинята, търпеливо приближаващи се към сватбата, в някой филм преди четирийсет години с Кари Грант или Гари Купър и Ирен Дън или Джийн Артур. Когато Рой пита с висок глас: „Защо не си тръгваме?“ той с удоволствие излиза във фоайето с него, за да могат Дженис и Джуди да си догледат филма на спокойствие.

Двамата с Рой си поделят кутия пуканки и се опитват да играят някаква видеоигра, наречена Унищожителят. Винаги беше смятал, че има добри рефлекси, но не можа да уцели нито едно космическо чудовище, докато се движат насам-натам на екрана. Рой, който Хари трябваше да повдигне, за да вижда екрана, докато раменете не го заболяват от потръпващата му, извиваща се тежест, не се справя по-добре.

— Е, Рой — заключава той, когато поуспокоява дишането си — ако зависеше само от нас, светът щеше да е превзет от космически чудовища.

Момчето, вече посвиквало с дядо си, се притиска в него, дъхът му мирише на масло от пуканките, от което на Хари му се повдига: тънката струйка детски дъх му напомня за малкия вентилационен отвор над седалките в самолетите.

Когато тълпата излиза от салон 3, Дженис обявява:

— Мисля, че имам нужда от работа. Няма ли да ме харесваш повече, Хари, ако бях работещо момиче?

— В кой щат би работила?

— В Пенсилвания, естествено. Флорида е за почивка.

Идеята не му харесва. Има нещо съмнително и неудобно; като купчината отчети за ноември от „Спрингър Моторс“.

— Какво би искала да работиш?

— Не знам. Във всеки случай не във фирмата, Нелсън мрази да му се пречкаме. Да продавам нещо, най-вероятно. Баща ми беше търговец, синът ми е търговец, защо да не стана и аз?

Заека не се сеща какво да отговори. След всичките тези години, през които неохотно беше останал с нея, сега не може да си представи да я моли тя да остане с него, въпреки че точно това му се иска да направи. Сменя темата.

— Джуди, как свърши филма?

— Добре, мъжът от сватбата повярва на нейната версия и тя получи собствен кабинет с прозорец, а противната й шефка си счупи крака и загуби мъжа, който и двете искаха.

— Бедната Сигорни — казва Хари. — Трябваше да си остане при горилите.

Той се извисява над малкото си стадо във фоайето на киното, където разпоредителите се движат напред-назад със зелени торби за боклук и червени кадифени въжета, приготвяйки се за прожекцията в пет часа.

— И така, мили мои, какво да правим сега? Какво ще кажете за един мини голф? Или пък да отидем до Сейнт Питърсбърг по фантастичния им дълъг нов мост?

Долната устничка на Рой започва да трепери и му е толкова трудно да произнесе думите си, че Джуди му превежда:

— Казва, че иска да се връщаме вкъщи.

— Кой ли не иска? — съгласява се Дженис. — Дядо само се шегуваше. Още ли не си разбрал, че дядо е ужасен шегаджия, Рой?

Така ли? Хари никога не се беше възприемал като такъв. Понякога пуска шеги само за да види реакцията, импровизира, за да поотпусне обстановката.

Джуди съучастнически се усмихва:

— Той само се преструва на лош — казва тя.

— Гррр — казва дядото.

Четирийсет минути шофиране в пиковия час на трафика на Югозападна Флорида ги довеждат до изхода на Делион и Пиндо Палм булевард и добре охранявания вход на Валхала Вилидж. В апартамент 413 Пру и Нелсън изглеждат изкъпани и освежени и се държат като че ли нищо не се е случило. Изслушват разказа на пътешествениците и най-вече невероятната история за дядо, който изяде замърсената храна на птиците, и Пру започва да приготвя вечерята, предлагайки на Дженис да си вдигне краката, за да й отпочинат. Нелсън се настанява на дивана пред вечерните новини с по едно дете на всяко коляно, предизвиквайки у Хари чувство за несправедливост и леко бодване на ревност. Намусения му син цял ден клати едрата си червенокоса жена, а после досадните му хлапета, които Хари беше забавлявал през цялото време, се държат с него като с герой.

Заека сяда на стола срещу дивана и внимателно предизвиква сина си.

— Навакса ли си съня най-накрая? — пита.

Нелсън схваща намека и го поглежда с тъмните си, приближени очи, леко смръщил вежди като сърдита котка.

— Просто снощи отидох да хапна на едно място и останах на бара малко по-дълго — казва той на баща си.

— Често ли ти се случва?

С извъртане на очите Нелсън му посочва главите на децата под лицето си, които уж гледат телевизия, но всъщност чуват всичко.

— Нее — измънква. — Само когато съм напрегнат. Така се разпускам понякога. Пру ме разбира. Нищо не се случва.

Заека великодушно вдига и протяга ръка.

— Не е моя работа, нали? Вече си пълнолетен. Просто можеше да се обадиш. Искам да кажа, всеки внимателен човек би се обадил. Никой не можа да се наслади на вечерята, защото се притеснявахме за тебе. Почти не можахме да ядем.

— Опитах се да ви се обадя, татко, но не ви помня телефона наизуст, а някой мръсник беше откраднал телефонния указател в онзи ресторант.

— Това ли ти е извинението сега? Защото сутринта майка ти ми каза, че си се обаждал тук, но вече сме били излезли.

— Точно така е. Звъннах ви от един телефон по магистралата и после в ресторанта нямаше телефонен указател.

— И къде е този ресторант? Мислиш ли, че го знам?

— Нямам представа — казва Нелсън и на просветването от телевизора Хари вижда, че се усмихва. — Винаги се губя тук, все едно съм в командировка. Едно нещо й е хубаво на Флорида — в сравнение с нея Пенсилвания изглежда направо девствена.

Местният телевизионен говорител предава последните новини за морските крави.

— Цели стада морски крави продължават да обитават както топлите, богати на храна води, така и традиционните си зимни убежища поради хубавото време и високите температури. Напомняме на всички, които ще излязат с яхти и лодки, да намалят скоростта. През почивните дни е възможно да се натъкнете на морски крави на различни места в Югозападна Флорида.

— Непрекъснато повтарят това — казва Заека, — но аз никога не съм срещал морски крави.

— Защото никога не си във водата — казва Нелсън. — Тъпо е да живеете тука и да нямате собствена лодка.

— И за какво ми е лодка? Мразя водата.

— Ще я заобичаш. Можеш да ловиш риба из целия Залив. Нямаш достатъчно работа, татко.

— На кой цивилизован човек му трябва да лови риба? Провесваш мъртво парче месо пред някакво безмозъчно същество и после го издърпваш с кукичка, забита в устата? Най-жестокото нещо, което правят хората, е ловенето на риба.

Русият телевизионен говорител със зализана коса, която изглежда като перука, казва:

— Възрастна морска крава с малкото си са забелязани в сряда по обяд да се насочват към залива по канала Бимини на Кейп Корал, на около половин миля от басейна на Бимини. Подобни срещи показват, че макар по-голямата част от стадото Калусахатчи да се е преместило в откритите води на реката и заливите, все още има вероятност да се натъкнете на някои животни в и близо до закътаните водни канали. За да съобщите за умрели или ранени морски крави, моля обадете се на 1-800-342-1821.

Телефонният номер минава върху кадри на семейство морски крави, които лениво се обръщат във водата.

— И — завършва той с онзи високопарен тон, който телевизионните говорители възприемат, когато рекламите всеки момент ще започнат — за да съобщите за забелязани морски крави, обадете се на горещата линия 333–3092.

За да поддържа разбирателството си с Джуди, Заека се провиква:

— Представяш ли си да имаше един-единствен огромен зъб като майка морска крава?

Момичето явно не го чува. Светлото й лице, озарено от телевизора, е приковано в някаква реклама на калифорнийски стафиди, които танцуват и пеят като чернокожи. Подредени в редица като старите мускетари. Къде ли са те сега? Превърнали са се в родители на средна възраст. Джими умря преди години, беше го прочел някъде. Умря млад. Случва се. Рой си смуче палеца и главата му клюма към рамото на Нелсън. Нелсън още е облечен в ризата на розови райета с бяла яка, с която пристигна, като че ли не притежава нищо друго, освен глупавата риза с къс ръкав.

— Утре — Заека обещава на висок глас, без да знае на кого точно — ще излезем в морето. Двамата с Джуди ще наемем рибарска лодка. Уговорил съм всичко със сина на Ед Силбърстайн в хотел Бейвю.

— Абе, не съм сигурен — казва Нелсън. — Колко са безопасни тези неща?

Заека се обижда:

— Те са като играчки, за бога. Ако се преобърнат, просто заставаш върху кила и те се връщат в нормално положение. Хлапета по на десет-единайсет години по цял ден се състезават из залива.

— Да, но Джуди ще навърши девет чак след две седмици. А и без да се обиждаш, татко, доста си надебелял. И освен това не си никакъв плувец, както сам каза.

— Добре тогава, направи ти нещо с децата си утре, забавлявай ги ти. Аз правих това цял ден и се изръсих осемдесет долара.

Нелсън му казва:

— Ти би трябвало да искаш да правиш това. Нали си милият им стар дядо, помниш ли? — Той малко омеква. — Плаването с лодка е добра идея. Просто я накарай да си сложи спасителната жилетка.

— А защо не дойдете всички? Ти, Пру, Спящата красавица. Плажът е страхотен. Поддържат го чист.

— Може и да дойдем, ако успея. Чакам едно-две обаждания.

— От фирмата ли? Не могат ли да се оправят сами няколко дена?

Нелсън се изплъзва, като се прави, че е погълнат от телевизора. Дават рекламата на новата тойота с онази чернокожа продавачка на коли. В края двамата с купувача скачат във въздуха и застиват.

— Не — казва Нелсън толкова тихо, че Заека едва го чува. — Един контакт, който направих тук.

— Контакт? За какво става въпрос?

Нелсън слага пръст на устните си, показвайки, че ще събудят Рой.

Заека отново го бодва.

— Като си говорим така, опитвам се да си спомня какво ми се стори странно в баланса за ноември. Май това, че продажбите на употребявани коли са намалели за това време от годината. Обикновено се увеличават паралелно с новите коли.

— Парите са кът сега, когато Рейгън си отива — отговаря Нелсън още по тихо. — Освен това Лайл е въвел нова счетоводна система, сигурно продажбите ще бъдат отразени в декемврийския отчет. Не се притеснявай, татко. Наслаждавайте се на Флорида. Работил си упорито цял живот. Имаш нужда от почивка.

И хлапето, за да не звучи иронично, целува малката Джуди по лъскавата, гладка, морковена на цвят коса. Синкавата светлина от телевизора се промъква през оредяващата коса на триъгълника между слепоочията на Нелсън. Неговият заложник на съдбата. Тъжно е да виждаш как собствените ти деца губят битката с времето.

— Вечерята е готова, момчета и момичета — провиква се Пру от кухнята на Дженис.

Вечерята й е много по-засукана, отколкото ястията на Дженис някога са били. Ароматна гъста супа от зеленчуци и фиде за начало, салата в отделна чиния за всеки и прясна бяла риба, изпечена на скарата на фурната, която Дженис никога не се затрудняваше да използва. Дженис се беше превърнала в специалист по притоплянето на остатъци в микровълновата фурна и на купувач на замразени меса, пълнени чушки и морски дарове от Уин Дикси в малки алуминиеви тавички, които можеха да се изхвърлят мръсни в кофата за боклук. Никога не е била добра домакиня и сега новите технологии й предлагаха чудесно оправдание. Зеленчуците, които Пру им сервира с ориз и крехки грахови зърна и малки лукчета, имат леко пикантен вкус, който Хари предусеща, че е специално за него — лично съобщение, което останалите консумират, без да съзнават.

— Много вкусно — казва той на Пру.

Дженис му обяснява:

— Пру влезе в онова тясно рибарско магазинче зад Екердс, където никога не бих се сетила да отида. Нашето поколение — обяснява тя на Пру — не ядеше толкова много риба. Спомням си само, че татко понякога си купуваше килограм белени стриди, за да се поглези.

Пру казва на Хари с предназначения лично за него, леко; дрезгав глас.

— Тлъстите дълбоководни риби, и особено лефера, имат много антиоксиданти в мазнината си. Това са нещо като киселини, които разреждат кръвта и понижават нивото на триглицерида.

Тя би се грижила за мен, мисли си Хари и доволно се оплаква:

— Защо всички непрекъснато се притесняват за холестерола ми? Явно, изглеждам ужасно.

— Ти си едър мъж — казва Пру и оценката й го пробожда като любовна стрела, — а с годините мазнините в тялото ни се увеличават. Нивото на нискомолекулните липопротеини, тоест лошите мазнини, се повишава, а на добрите остава същото и така съотношението се нарушава, а с него и риска от атеросклеротични плаки по артериите. Вече не се движим, както едно време, когато всички са имали ферми, и не изгаряме достатъчно мазнини.

— Тереза, знаеш толкова много — казва Дженис. Чувства се пренебрегната и използва кръщелното име на Пру като лек намек, за да я постави на място.

Другата жена свежда поглед и снишава глас:

— Нали си спомняш, че ходих на курс в Брюър. Мислих, че, когато Рой тръгне на училище по цял ден, ще имам с какво да се занимавам, може би нещо с диетология или правилно хранене…

— Аз също искам да почна работа — казва Дженис, вбесявайки Хари, защото прекъсва сериозната лекция за, както смяташе, собствените му затлъстели вътрешности. — Филмът, който гледахме днес, с всичките тези жени, работещи в небостъргачите на Ню Йорк, предизвика у мен истинска завист. — Дженис нямаше навик да драматизира. Откакто майка й умря и двамата купиха този апартамент, самочувствието й дразнещо растеше, а с него и някаква самонадеяност, че светът е нейната сцена и че тя се представя доста добре. Тя е една от най-младите жени във Валхала Вилидж и е член на няколко комитета. Когато отидоха да празнуват Седер у семейство Дречсел, се оказа, че е най-младата, и трябваше да зададе четирите въпроса[8].

Хари ревниво пита Пру:

— Нелсън облагодетелства ли се от всичкото това здравословно хранене?

Пру му отговаря:

— Всъщност той няма нужда — почти не яде и хаби всичката си енергия от нерви. Малко липиди биха му се отразили добре. Децата обаче — казват, че в днешно време децата над две годинки имат прекалено високо ниво на холестерол. Когато правили аутопсия на млади мъже, убити в Корейската война, се оказало, че три четвърти от тях са имали прекалено много мазнини в сърдечните артерии.

Гърдите на Хари започват да го стягат, да го болят. Има чувството, че вътрешностите му са като морето — тъмни, мокри и изпълнени със същества, за които не иска да мисли.

Нелсън, явно, няма намерение да поддържа разговора и само от време на време подсмърча. Носът му непрекъснато тече, а ивицата гола кожа над мишия му мустак изглежда протрита. Той отблъсква полуизядената си порция риба и недоволно заявява:

— Излиза, че ако едно нещо не те убие, ще те убие нещо друго.

Въпреки че дланите му са опрени на ръба на масата, ръцете му треперят, нервите му са опънати.

— Не се притесняваме от какво ще умрем, а кога — казва баща му.

Дженис изглежда разтревожена, очите й сноват от единия на другия.

— Хайде, по-весело — казва тя.

За десерт Пру им сервира замразено кисело мляко — много по-здравословно е от сладоледа, в него няма никакъв холестерол. Когато приключват с вечерята, Хари се мотае из кухнята достатъчно дълго, за да потършува из кухненското чекмедже и бързо да напъха в устата си три ванилови бисквити и една счупена курабия. Тук, във Флорида, нямат такова разнообразие от курабии, както в Брюър, само „Съншайн“ предлага едни дебели, в кутия, които не са много безвкусни. Изпитва внезапно желание да помогне на Дженис с чиниите, но бързо го потиска: тя трябваш само да ги сложи в миялната, и без това не беше помогнала за вечерята. Краката го болят от цялото това ходене; два от пръстите на краката му са се изкривили с годините и ако не си изрязва ноктите редовно, му се забиват в съседните пръсти. Пру, Рой и Нелсън се оттеглят в стаята си и той сяда до Джуди, която с дистанционно в ръка превключва от „Шоуто на Косби“ и някакъв сензационен документален филм за изкупуването на американски фирми от чужденци на „Наздраве“ и после на някаква драма, в която спасяват едно четиринайсетгодишно момиче да не стане проститутка като майка си. Толкова много критични моменти, мисли си Хари, толкова много консервиран смях, толкова много актьорски сълзи, цялото това усилие да сме щастливи, да сме смели, да сме обичани, цялото това напразно усилие. Неуморната енергия на телевизора го тормози. Въздиша и тежко се изправя. Тялото му виси около сърцето като палатка около прът. Казва на Джуди:

— Най-добре си лягай, мило. Утре ни чака още един голям ден: ще ходим на плажа и ще плаваме.

Гласът му обаче излиза някак апатично и това като че ли е най-тъжната загуба, която времето ни носи — намаляващото въодушевление. Четиримата им гости го напрягат, с нетърпение чака да си тръгнат през последния ден на 1988 година.

Джуди продължава да гледа екрана втренчено и да работи усърдно с дистанционното.

— Само първата част на „Законът на Лос Анджелис“ — обещава тя, но превключва на някаква рубрика по канал Ей Би Си за „Американските деца — опасната им диета“.

В спалнята им Дженис чете списание „Ел“ и разглежда снимките на суперкльощави модели с вид на дрогирани.

— Дженис — казва той, — искам да те питам нещо.

— Какво? Само не ме разсънвай, тъкмо се унасям.

— Ами днес — казва той — сред онази тълпа в къщата на Едисон. Мислиш ли, че се сливах с тях?

Отнема й известно време да превключи, но после осъзнава какво иска той.

— Разбира се, че не, Хари. Ти изглеждаше много по-млад от другите мъже. Можеш да им бъдеш син.

Решава, че това успокоение му е достатъчно.

— Поне — съгласява се той — не бях в инвалидна количка.

Чете няколко страници от историческата книга за битката между „Ричард“ и „Серапис“ и как между кървавите експлозии главният му артилерист изкрещял: „Милост! Пощада! За Бога!“. Джон Пол Джоунс запратил един пистолет към човека, удряйки го. Но викът му бил чут от Пиърсън, командира на „Серапис“, и той се провикнал: „Молите за милост?“. Сред грохота на битката, изстрелите и пращенето на огъня до него долетял историческият отговор: „Още не съм започнал да се бия!“. Победителят американски кораб бил толкова повреден, че потънал на следващия ден и Джоунс взел пленения „Серапис“ със счупена мачта и се върнал в Холандия, изостряйки вече съществуващото негодувание към британците. Всичката тази ярост и смелост му се струват още по-безсмислени. Заека има чувството, че човешката раса е пъстроцветен парад от блъскащи се, наежени хора, сред които той куцука и изостава. Оставя книгата на нощното шкафче и гаси лампата. Ивицата светлина под вратата препраща далечни крясъци и викове от някакво телевизионно шоу, от което и да е телевизионно шоу. Заспива неочаквано бързо, едва положил глава на възглавницата. Ръцете му, които обикновено му пречат, се скръстват на гърдите му като одеяло. В съня си той се приближава към една врата със заоблен свод и я бута. Като стъклената врата в Макдоналдс, само че през онази се вижда главата на хамбургера. В съня си знае, че от другата страна на вратата има някакво присъствие, което го ужасява, гладно и неподвижно, но въпреки това бута вратата и ужасът се увеличава с натиска толкова много, че той се събужда. Ужасно му се ходи до тоалетната. Вече не може да изкара цяла нощ, без да пикае. Простатата му или пикочният му мехур губят еластичността си като каучук. Не трябваше да пие онази бира, докато Джуди сърфираше с дистанционното. Не може да заспи отново толкова лесно, тъкмо се отпуска и съзнанието му се замъглява, и дълбокото дишане на Дженис преминава в стържещо хъркане. Светлата ивица под вратата е изчезнала и на нейно място се е появила някаква лилава светлина, светлината, на която совите и други нощни животни ловуват и която очертава мебелите и едрите предмети в спалнята. Върху квадратното бюро стои стъклената рамка със снимката на Нелсън от дипломирането му, върху едната облегалка на тумбест светъл стол са захвърлени ленените панталони на Хари, чиито гънки приличат на череп с празните дупки на очите, разтеглен като дъвка. Въздухът, процеждащ се през гънките на спуснатите завеси, бръсва лицето му. Един трик за бързо заспиване е да легнеш по гръб и да опиташ да си спомниш съня си. Безпокойството го сграбчва сякаш с люспестите крака на папагал и отново го обръща по корем. Следващото нещо, което чува, са косачките по голф игрището и плачът на разтревожените чайки.

За фоайето на „Омни Бейвю“ се минава под широката изолирана козирка и се влиза през плъзгащи се стъклени врати, затъмнени като стъклата на лимузина. Мястото буквално те шокира, заслепява с величието и светлината си, с огромния полилей с формата на призма, с пръскащия фонтан и висока стена в отдалечения край, направена от дебело стъкло, залято от гледката към залива Делеон: на преден план се вижда плажът, а зад него е морето, искрящо като синьо-зелена завеса, спусната от линията на хоризонта между два клина суша — островите на богаташите.

— Еха! — въздиша Джуди от едната страна на Хари. Зад тях Пру и Рой не казват нищо, но шляпането на сандалите им затихва. Чувстват се като четирима нарушители. Жената зад черния мраморен плот на рецепцията е с екзотичен цвят на кожата, смесица от негърска и индийска или ориенталска кръв. Кожата й е опъната над скулите и носа, клепачите й са гримирани в металнозелено, а ушите й са украсени с ръбести златни миди.

Хари така се впечатлява, че сбърква вълшебното име, което ще им отвори вратите към това място, казвайки: „Силбърстайн“.

Жената мига с чудните си метални клепачи и благосклонно му казва:

— Сигурно имате предвид мистър Силвърс. Той е отговорник за плажа тази сутрин.

И с милостиво пренебрежение тя им посочва другия край на фоайето с жест като на танцьорка от Бали, без да изпуска тънката златна писалка от накичената си с гривни ръка. Той повежда малката си групичка през огромното климатизирано помещение по черния мраморен под с вградени радиално около алуминиев фонтан месингови ивици, които греят като слънчеви лъчи от фонтана, напомнящ орган. От високия таван висят позлатени метални правоъгълници, подобни на лъскавите ленти, с които фермерите плашат птиците. На стълбището, водещо надолу, има табела с надпис КЪМ БАСЕЙНА И ПЛАЖА. Буквите са претенциозни като на фасада на поща. След като объркват пътя по покритите с млечнозелена мозайка коридори на приземния етаж и стигат до врата, на която пише ПЕРСОНАЛ, Хари и групичката му откриват сина на Ед Грег, в едно отделено със стъкла сламеножълто пространство на път към басейна на хотела. Басейните на хотела, тъй като Хари вижда три, са разположени като частите на пъзел — един за неумеещи да плуват, един за гмуркане и един — разделен на коридори. Ед е къдрокос мъж, почернял като арабин от стоенето на слънце по цял ден. Облечен с черни еластични бански и тениска с качулка с петоъгълното лого на „Омни“, той е по-нисък от баща си, а острата счетоводителска брадичка, която е наследил от него, е смекчена от гените на майка му и работата му да се грижи за почиващите. Той се усмихва, разкривайки зъби, бели като на Ед, но по-заоблени: зъбите на Ед бяха толкова квадратни, че приличаха на фалшиви, въпреки че Хари никога не беше виждал да му падат. Когато Грег заговаря, гласът му звучи младежки за възрастта му — в къдрите му има сребърни нишки, а от усмивката му загорялото му лице се набръчква. Не би трябвало още да лудува из плажовете.

— Баща ми ме предупреди, че ще дойдете. Това мисис Енгстръм ли е?

Има предвид Пру, дошла вместо Дженис, която след цялото това ходене вчера днес пожела да си остане вкъщи и да си изпълни задълженията, да отиде на аеробика и на бридж и да прекара малко време с Нелсън, преди да си тръгнат. Хари се учудва, че синът на Ед прави тази грешка, но после се сеща, че сигурно през цялото време вижда мъже в напреднала възраст с по-млади съпруги. А и Пру вече не е чак толкова млада. Висока и светла като него, спокойно би минала за жена му.

— Благодаря за комплимента, Грег — отговаря му Хари любезно, — но това е снаха ми, Тереза.

Тереза, Пру — прилича на него дори в това, че има две имена, вътрешно и външно.

— А тези двамата са красивите ми внуци Джуди и Рой.

Грег казва на Джуди:

— Значи ти си момичето, което иска да стане моряк.

Когато вдига поглед към Грег, в очите й се разлива небесносиньото отражение от водата на басейна, която отмива зеления им цвят и прави зениците й малки като връхчето на молив.

— Ами, нещо такова.

Разговаряйки спокойно, като че ли може да посвети целия си ден само на тях, синът на Ед ги повежда обратно по коридорите с мозайката и взима ключове за гардеробчета от едно момче на рецепцията. Момчето е млад чернокож с онази нова, грозна прическа, която си правеха сега — обръснат отстрани, с коса само отгоре, която стоеше като кифла на главата му. Грег ги отвежда до вратата на съблекалнята и им обяснява как да излязат точно на плажа, където ще ги чака и ще уреди наема на лодките.

— Колко ти дължа за всичко това? — пита Хари, почти очаквайки, че ще е безплатно, че Ед ще го е уредил като компенсация за двайсетачката, която Хари му даде за голфа в сряда.

Грег обаче сваля маската на любезността си и казва:

— Лодките могат да се ползват само от гости на хотела и са включени в цената на престоя им, но мисля, че сто и двайсет долара ще стигнат за четиримата. Съблекалните, достъп до плажа и две лодки за по час.

Пру се намесва:

— Не искаме две, ще ме е страх.

Той я оглежда от главата до петите и казва с нова нотка, малко приятелско окуражаване от човек, който среща много жени в работата си.

— Няма от какво да се страхуваш, Тереза. Не могат да потънат, а спасителните жилетки са задължителни. В най-лошия случай, като усетиш, че губиш контрол, просто пусни платното и ще дойдем при теб със спасителната лодка.

— Благодаря, но не, благодаря — отговаря му Пру, малко закачливо според Хари, но пък в крайна сметка двамата с него са почти на една възраст. На възрастта да правят бебета. Рокендрол, дрога. Фитнес. Чакай само да разберат, че и двамата са от Охайо.

Грег Силвърс се обръща към него и казва:

— В такъв случай, деветдесет ще стигнат.

Сумата сякаш е покана да му остави десет долара бакшиш, но Хари се чуди дали това няма да го обиди, нали е нещо като семеен приятел и затова изчаква Грег да му донесе рестото от момчето с кифлата на главата на рецепцията. Когато двамата с Рой остават сами в съблекалнята, Заека казва на момчето:

— Господи, хлапе! Това направо изпразни портфейла на дядо ти!

Рой го поглежда с изплашени мастиленочерни очи:

— Ще ни вкарат ли в затвора? — пита той високо с ясен като камбанен звън глас.

Хари се засмива:

— Откъде ти дойде тази идея?

— Татко мрази затвора.

— Кой ли пък го обича! — казва Хари, замисляйки се дали хлапето е добре с акъла. Рой не се сеща да разхлаби връзката на банския си, за да го сложи, и докато се мъчи, малкият му пенис стърчи право напред, ни по-дълъг от дебелината му, хубавичък като млада, още неразтворена гъбка. Обрязан е. Хари се чуди какъв щеше да бъде собственият му живот, ако беше обрязан. Във вестниците от време на време повдигат този въпрос. Някои твърдят, че кожичката е като клепач и че без нея окото губи чувствителността си, тоест кожата загрубява от постоянното триене в плата. Веднъж беше чел едно писмо в някакво порносписание, в което читателят описваше как се е обрязал на средна възраст и как сексуалността му толкова намаляла, че животът му вече не струвал. Ако Хари не беше толкова впечатлителен, може би щеше да е по-надежден човек. Когато пенисът ти се вдърви, усещаш как кожичката нежно се отдръпва, както замръзналият каймак повдигаше хартиените капачки на едновремешните бутилки мляко. Ако съди по надървената пишка на Рой, той ще бъде едър гражданин. Дядо му му подава ръка да го изведе на плажа.

Хари и Дженис след първите една-две години във Флорида, когато развълнувани от факта, че са тук, си бяха купили телескоп за балкона и три-четири пъти седмично пропътуваха четирите километра до обществения плаж на Делеон да се поразходят и да вечерят на открито, а понякога дори да поплуват, постепенно бяха престанали да ходят в Залива. Затова сега тази гледка му се струва като нещо ново и неочаквано, тази необятност на вода и въздух, на повърхност в постоянно движение на милиони трептящи трапчинки. Суровото великолепие на всичко за момент заглушава измъчващите го тревоги и болежките в гърдите и той потъва в самозабрава. Никога не е виждал подобно, озарено от светлина гладко величие в пейзажа на Пенсилвания, затворен от гори и хълмове и покриви, земя, мръсна от векове употреба, където дори пустошта, каменоломните и порасналите отново гори и напуснати фабрики и мини са били експлоатирани и изоставени от хората. Тук всичко изглежда девствено, въпреки че също има история, на индианци и конквистадори, и на босоноги пощенски раздавачи, които са обслужвали нападнатите от комари крайбрежни селища. Отляво и дясно на хоризонта са островите, където милионерите са пристигали с частни железопътни вагони за риболова на херинга през април. Навремето сред тези острови са се крили испански и френски пирати. По плажовете им още има заровено злато. Островите са плоски и изглеждат далечни от мястото на плажа, където стоят Хари и Рой. Всичко е толкова светло и открито, че светът изглежда като току-що създаден от изкуствени елементи. Платноходки, платна на сърфове, онези джетове, които бръмчат по повърхността, пластмасови водни колела и надути дюшеци изпъстрят водата в плиткото с крещящите цветове на супермаркетите. Малко по-надолу по плажа, пред друг хотел, някой е пуснал хвърчило — две квадратни, завързани едно за друго хвърчила, които се спускат и гмуркат и после отново се изкачват в единство, влачейки зад себе си проблясващи оранжеви опашки. Накъдето и да погледнеше по плажа, на разстояние от миля, се събираше блестяща маса загоряла плът и пъстроцветни дрехи — подобни на песъчинки живи тела лягаха на плажа.

Пру и Джуди излизат от хотела и се присъединяват към тях и всички слизат по бетонните стъпала. Вече минава десет часа и зад тях фасадата на петнайсететажния хотел, построен във формата на буквата S, всеки етаж украсен с балони като острите зъби на червен гребен, все още крие фасадата си в сянка, макар че сянката му се е отдръпнала назад до най-вътрешния басейн. Под краката им пясъкът е току-що почистен и изравнен: вчерашните стъпки, пластмасови чашки и празни тубички от лосион са изхвърлени и дървените шезлонги са наредени на купчина. Днешните летовници се разполагат заедно с екипировката си от хавлиени кърпи и детективски романчета (навремето Рут четеше такива и той още не можеше да разбере какво й харесваше в тях), и шарени тубички с крем против изгаряне. Двойките се мажеха един друг. Стари плешивци с вече почерняла кожа втриваха масло в плешивите си глави, а космите по гърдите им бяха чисто бели. Аромата на лосион се надига и се смесва с мириса на солен въздух, на умрели раци и на водорасли. Докато води групичката си по плажа, Хари усеща как няколко глави се надигат и множество очи се плъзгат зад слънчевите очила — чувства се странно горд с тази много по-млада жена и две малки деца. Второто му семейство. Или третото му, или четвъртото. Животът минава през нас семейство след семейство.

По плискащия се, съскащ, пенлив край на водата тичат бекаси, спират рязко да клъвнат нещо, и продължават нататък. Движенията на краката и главите им са толкова бързи, че изглеждат автоматични. Рой не може да ги хване, въпреки че му приличат на играчки. Когато Хари събува отвързаните си маратонки найк, пясъкът ухапва босите му крака с неочакван хлад — под горния, огрян от слънцето слой песъчинки пясъкът е още студен от нощния прилив. Горната част на ходилата му е изпъстрена с подобни на червейчета сини вени, а кожата на пищялите му е бледа и напукана, като че ли стои на коленете си на тази възраст. Краката му се разтреперват от страх. Морето, слънцето са толкова огромни: космически валяци, които могат да го смелят. Играе си с огъня.

Грег ги чака до една барака от гофриран стъклопласт на плажа, далеч от водата, до няколко палми, чиито корени се показват. Вади от бараката рул, подвижен кил и две спасителни жилетки от черен порест каучук. Заека не харесва нито цвета им, нито материята, предпочита старомодния растителен пух, извличан от дървото, дето го имаше в къщата на Томас Едисон. Грег го пита:

— Качвал ли си се преди?

— Естествено.

Нещо в гласа на Хари кара Грег да го инструктира:

— Дръж румпела далеч от платното. Наблюдавай гребените на вълните за посоката на вятъра. Когато вятърът задуха зад теб, отпусни шкота.

— Разбира се, добре — казва Хари, въпреки че не го беше слушал внимателно, защото възмутено си мислеше за резултата, който Ед Силбърстайн трябваше да постигне на първата дупка вчера. Точките бяха достатъчно, за да спечели, а така цялата игра се провали.

Грег се обръща към Пру:

— Малката може ли да плува?

— Естествено — отговаря му тя, подемайки небрежния тон на Хари. — Стана шампион на отбора по плуване на летния лагер.

— Мамо — признава си момичето, — станах втора.

Грег поглежда към Джуди, слънцето зад гърба му е толкова ярко, че сянката на лицето му изглежда синкава.

— Това си е почти шампион. — Изпитвайки нужда да си говори с Пру, Грег казва: — Не ви съветвам да пускате малкия: Има леко течение откъм плажа, тук на завет от хотела не се усеща, но може да ви завлече навътре доста бързо. А и лодката няма кабина и малкият може лесно да се плъзне във водата.

Тя дарява Грег с изкривената си принудена усмивка и леко се отмества, като че ли близостта на този мъж на нейна възраст я кара да се чувства неудобно от това, че е полугола. Завързала е кафява хавайска риза над целия си бял бански костюм, изрязан отстрани толкова високо, че показва краката й чак до хълбока. Кройката на банския й предполага да си избръсне срамните косми от двете страни. На какво ли само не се подлагат жените. Има дори някакъв восък, който ти маха космите трайно. Ами ако модата на банските се смени? Заека предпочиташе онези модели преди Рейгън, от две части, при които долнището представляваше оскъдно парче плат, стигащ до пъпа, като банския, с който Синди Мъркет се плискаше наоколо. Но пък този нов модел хубаво издължаваше и без това дългите крака на Пру и прикриваше наедряващата й талия.

— Той ще остане с мен на плажа — казва тя на Грег Силвърс и за да подчертае думите си, се навежда, червената й коса пада напред и придърпва ризата, разкривайки презрамките на банския и широките й бели рамене, обсипани с бледи лунички.

— Колко време мога да я ползвам? — чувствайки се пренебрегнат, пита Хари сина на Ед. Тези тесни европейски бански определено подчертават издутината на члена му.

— Един час, сър. — Думичката „сър“ несъзнателно изскача и младежът се опитва да се върне към приятелска любезност. — Няма проблем, ако не я докарате на секундата. Днес няма много движение, хората не обичат да излизат при такъв вятър. Вземете номер деветнайсет, ето там, накрая.

Тръгвайки, Хари чува Грег да пита Пру:

— От кой край на север са вашите?

— Пенсилвания. Всъщност аз съм от Акрон, Охайо.

— Така ли? Никога няма да познаеш къде съм израснал аз — Толедо!

Лодките са подредени в редица върху сухия пясък, редом до други големи водни играчки — онези джетове и квадратни водни колела. Хари отвързва найлоновото въже от предната част на лодката, корпусът е по-тежък, отколкото предполага. Докато я влачи четирийсет фута по пясъка до водата, дишането му става плитко и онази досадна стягаща болка започва да го свива от лявата страна под ребрата. Бута лодката още веднъж и сяда на пясъка до Пру, която се настанява на един шезлонг, донесен й от Грег. Друг клиент веднага го беше повикал.

— Харесват ли ти тези шезлонги? — изрича задъхано Хари. — Не предпочиташ ли да чувстваш пясъка под твоето — нали се сещаш, като гнездо?

Отговаря му:

— Влиза ми под банския, Хари. Влиза ми навсякъде.

Ненужното подчертаване, когато вече е схванал картината, възбужда Хари на тази смущаваща светлина. Смътно си спомня някакъв стар виц от училище, че жените можели да правят перли. Путки като стриди от Чезапийк. Хитрият стар Фред. Казва на Джуди:

— Дай ми секунда да си поема въздух, нали миличка? Иди да поплуваш малко, за да не ти се стори студена водата, като влезем. Идвам при теб след минутка.

Трябва да опита да поговори с Пру за Нелсън. Там има нещо гнило. Рой вече копае пясъка с пластмасова лопатка, която Дженис предвидливо му беше купила от Уин Дикси. Начумерено, детето изсипва пясъка в кофичка с формата на обърнат с главата надолу котарак Гарфийлд. Пру казва, тъй като Хари явно няма смелост да започне:

— Много мило от твоя страна да уредиш всичко това. Изненадах се каква висока такса ни поиска.

— Ами — отговаря той, вече по-добре, докато босите му крака поемат топлината от горния слой пясък — човек става дядо веднъж. Или два пъти, в моя случай. Двамата с Нелсън планирате ли още? — Звучи дръзко, но не толкова, колкото когато тя каза, че пясъкът й се завирал навсякъде.

— О, боже, не — прекалено бързо отговаря тя в тишината, настъпила, след като една дълга ниска вълна, следвана от друга, се разбива в пенест, искрящ гребен на плажа и разгонва механично подтичващите бекаси. — Не сме готови за други деца.

— Не сте готови… — повтаря той, несигурен накъде да продължи.

Тя му помага, гласът й звучи в ушите му, докато гледа втренчено към Залива. Не смее да обърне глава и да погледне босите й ходила, порозовелите им кокалчета и обелен лак, и дългите й крака, повдигнати на шезлонга, разкривайки контрастиращи бели участъци от еластичния бански на чатала и нежна плът отдолу. Тези нови бански костюми не скриват особено задниците на жените. Тя признава на Хари:

— Не смятам, че се грижим достатъчно добре за двете деца, които имаме, в състоянието на Нелсън.

— Наистина, как е той? Изглежда много нервен и разсеян.

— Точно така — прекалено ентусиазирано се съгласява тя. Това е всичко, което казва. Една вълна се разбива на пясъка. Затворила се е в себе си. Изчаква го да отгатне причината.

— Мрази представителството на „Тойота“ — предполага той.

— О, той би се оплаквал и ако продаваше ягуари — отговаря Пру. — Нищо не може да го задоволи в неговото състояние.

В неговото състояние. Явно тайната се крие в тази фраза. Да не би горкото хлапе с този блед вид да умираше от нещо, от левкемия, като онова момиче в „Любовна история“? Или от СПИН, с който се беше заразил някак си — на Хари не му се мислеше как, — като непрекъснато се мотаеше с компанията на онзи педал Слим и новия му счетоводител Лайл. Всичко това обаче му се струва далечно като онези острови, където пиратите са криели златото си, а богаташите са ловели херинга, просто едно удебеляване на хоризонта от неговия ъгъл, около метър над нивото на морето. Не може да се съсредоточи с това силно слънце над главата. Май трябваше да си вземе шапка, да предпази бледата си шведска кожа на лицето, но винаги беше смятал, че шапките му стоят смешно, и без това главата му беше прекалено голяма. Рой е напълнил кофичката и внимателно, като се има предвид, че беше само на четири, я обръща надолу и я повдига. Очаква да види един пясъчен Гарфийлд, но формата му е прекалено сложна и фигурката се разпада от едната страна. Лоша идея са тези сложни форми. Придържай се към простите замъци и остави децата да проявят въображението си. Хари се престрашава, говорейки на въздуха, без да смее да обърне глава към чатала на Пру и онези безименни местенца, разкриващи се от начина, по който си е вдигнала краката.

— Никога не е бил особено щастлив като дете. Явно, двамата с Джен сме виновни за това.

— Той определено е готов да ви хвърли вината — признава Пру с равния си охайски акцент. — Но не смятам, че трябва да го окуражавате, като се самообвинявате.

Думите й, както когато обясняваше за холестерола онази вечер, му се струват неприятно специфични, като козината на животно, която е по-груба и остра, отколкото си си представял.

— Аз лично не бих позволила — твърдо казва тя — на мое дете да ме обвинява.

— Не знам — колебае се Хари. — Подложихме го на доста безумни сцени в края на шейсетте.

— Краят на шейсетте бяха такива за всички — безумни — казва Пру и отново започва онази сурова полумедицинска лекция. — Като продължавате да приемате вината, която ви приписва, двамата с Дженис му пречите да порасне. Не е ли редно всеки на трийсет години сам да бъде отговорен за живота си?

— Знам ли? — отговаря той. — Така и не разбрах кой е отговорен за моя.

И той се отблъсква от вдлъбнатината, оформена от тялото му в топлия пясък, но не преди да хвърли един поглед към онази ивица опънат плат, от двете страни на който се вижда нежната кожа на Пру, която никога не е била излагана достатъчно на слънце, за да се покрие с лунички. Малката Джуди се е върнала от плуването, червената й коса е слепена към черепа й и морскосиният й бански е прилепнал към малките й като карфички зърна.

— Обеща ми да дойдеш след една минута — подсеща го тя, докато водата се стича по лицето й и застива върху миглите й като сълзи.

— Вярно — съгласява се той. — Хайде да плаваме!

Той се изправя и флоридският бриз изпълва всяка гънка от кожата му, като че ли е онова хвърчило на плажа. Усеща се висок под далечното синьо небе, елементите се сипят около него — вода и пясък, и въздух, и огъня на слънцето, субстанции, щедро изсипани в огромни количества, и въпреки това не могат да запълнят безграничното пространство — и разбуждат у него някакво старо животинско безразсъдство. Кожата му, сърцето му не могат да се наситят.

— Сложи си спасителната жилетка — казва той на внучката си.

— С нея се чувствам дебела — спори тя. — Не ми трябва, мога да плувам с километри, честно. В лагера преплувахме цялото езеро и обратно. Когато се умориш, просто се обръщаш и се отпускаш по гръб. В солена вода е още по-лесно.

— Сложи си я, миличка — повтаря той спокойно, доволен, че неговата кръв се е научила да се освобождава от нервния елемент, който винаги го е плашел. Слага си жилетката и самият той се чувства брониран и женствен и, както казва детето, дебел. Краката и ръцете му не са надебелели много, натрупал е само в лицето и таза. Когато се бръсне сутрин, сякаш маха цели декари пяна, а когато зърва отражението си в профил в някоя огледална повърхност в Делеон, направо се изненадва от този висок блед мъж, натъпкан с пух.

— Наблюдавай ни — казва той на Пру, която е станала, за да придаде тържественост на отплаването им. Въпреки че е полугола, тя му помага да издърпа корпуса към плискащите се в брега вълни. Усмирява плющящото платно, което иска да завърти гика, докато той избира въжетата, които бяха по-заплетени, доколкото си спомняше от онзи път преди години, когато плава в Карибско море със Синди Мъркет в черен бански, и наглася руля. Повдига Джуди да се качи. Малкият Рой вижда, че сестра му се кани да ходи някъде без него, и се разплаква. Нагазва в морето, но една вълна го събаря. Пру го вдига и го подпира на хълбока си. Въздухът е толкова прозрачен, че всичко изглежда като изрязано, с онзи виолетов ореол, който се вижда по филмите, където пейзажът е фалшив. Хари навлиза до кръста, за да избута лодката навътре, и се повдига върху нея, ожулвайки прасеца си в кнехта, и се хваща за въжето, вързано за алуминиевия гик. Как беше казала Синди, че се казва това найлоново въже? Шкот. Сладката Синди, каква кукличка беше навремето. Той изправя руля и опъва платното. Лодката се спуска и пори вълните една по една, докато лекият бриз откъм сушата, в неестествената тишина, която вятърът носи, отдалечава лодката от твърдостта на земята, от плажа, от Пру с изрязания си бял бански, която още държи на хълбока си ревящия Рой.

Джуди се е разположила от неговата страна на мачтата, готова да бутне кила в процепа. Хари седи неудобно върху мокрия стъклопласт с подвити крака, едната му ръка е зад него върху румпела, а другата стиска шкота. В съзнанието му започва да се оформя картина от указателни стрелки, блестящият вятър издува гънките на високо вдигнатото платно. Някаква възбуда се спуска в ръцете му и се разперва като ветрило към хоризонта и зенита. Като ножица, беше казала Синди, и в него се надига чувство на невидима канализирана сила.

— Кила долу — командва той, най-накрая капитан, на крехката възраст от петдесет и пет години. Ожуленият му пищял го щипе, а задникът му в тънкия мокър бански се жули в голия стъклопласт. Той е толкова по-тежък от Джуди, че носът на кухия корпус на лодката се надига. Вълните стават по-големи, подръпването на платното по-грубо, а водата по-мръсно зелена, отколкото в живите му спомени за онова карибско приключение в самото начало на това десетилетие.

Въпреки това спътницата му е щастлива, лицето й е напръскано с капчици вода. Тънките й ръчички стърчат от матовочерната спасителна жилетка, кожата й е настръхнала и цялото й тяло тръпне, погълнато от движението, от новото, от стихията на природата. Заека поглежда назад към сушата. Сгряна от слънцето, Пру е само един раздвоен силует на фона на ярката светлина на плажа. След минута няма да може да различи фигурата й от останалите преплетени фигури по пясъка, неясно отпечатана азбука от силуети. Дори хотелът се е смалил в увеличаващото се разстояние, висока плоча сред много други хотели и блокове, докъдето му стигат очите, в която и да е посока по протежение на тази част от крайбрежието на Флорида. Силата, която открива в ръцете си да променя перспективата, тежи в гърдите и стомаха му. Гледката на малките триъгълни платна навътре в морето, докато двамата с Дженис шофираха по крайбрежието или ходеха до банката в Делеон, не го беше подготвила за необятността на перспективата, както гледката на мъже по покривите или върху някое скеле не беше достатъчна, за да предаде сграбчващия страх и омекването на коленете от ходенето по греда на такава височина.

— Слушай, Джуди — казва той, опитвайки се да скрие всеки нюанс на страх в гласа си, и в същото време да говори високо, да не би заслепяващият простор да погълне целия смисъл на думите му, — не можем да плаваме все в тази посока, защото ще стигнем до Мексико. Това, което ще се опитам да направя, се нарича смяна на посоката. Когато ти кажа — знам, че звучи глупаво, — но когато ти кажа „Променяме посоката, към подветрената страна“, навеждаш глава и се държиш здраво, за да не се плъзнеш зад борда, когато лодката се наклони. Готова ли си? Променяме посоката, към подветрената страна.

Не успява да отблъсне от себе си румпела достатъчно решително и след няколко дълги секунди, докато Джуди се е свила на малко акробатично кълбо, въпреки че тикът вече е минал над главата й, те неуверено се насочват срещу вятъра, в някаква тишина, в която лениво звучи плискането на водата, и той има чувството, че се носят назад. Точно тогава някаква инерция, която не е успял да обере с плахото си движение, залюлява лодката отвъд линията на вятъра и платното нетърпеливо престава да плющи и мудно се издува по посока на хоризонта, докато се изпъва. Джуди вече не изглежда притеснена и се засмива, когато усеща как лодката пак дръпва напред по развълнуваните мътни води на залива. Лодката плава под прав ъгъл спрямо вятъра, успоредно на пъстроцветния плаж. В моментната им неподвижна пустота около тях ги беше приковала като че ли със стрели от всяко празно блещукащо ъгълче на въздуха и морето, но те избягват, тръгвайки напред и обръщайки пространството в своя полза: Заливът, лодката, вятърът, слънцето, което гори връхчетата на ушите им и изсушава пръските вода по настръхналите бледи косъмчета на ръцете им, създават малък затворен климат, някаква дупка с абсолютно точни условия, към които Хари постепенно се приспособява. Вече може да определи посоката на вятъра, без да примигва към избелелия ветропоказател на върха на мачтата, и инстинктивно усеща силата, която ръцете му контролират, точно както някога в баскетбола по време на кратко прекъсване след непозволено отнемане на топката или рикошет той виждаше действията си, без да мисли за околните, съотборниците му имаха грижата за тях, и топката отскачаше от таблото и влизаше в коша. Вече по-уверен, той отново сменя посоката и се насочва към далечно зелено островче с розова къща, сигурно беше голямо представително жилище, но отдалеч приличаше на ниска колиба, и дръпва платното, без да трепне, когато лодката се килва в новата посока.

Като примерен дядо, той обяснява действията си на Джуди, докато плават навътре, на теория и на практика, и двамата се изпълват с увереност от лекотата, с която тази играчка, на която се носят, може да бъде накарана да следва криволичеща линия напред и назад, предизвиквайки вятъра и водата, открадвайки частица от огромната им, проблясваща величина.

Джуди заявява:

— Искам аз да карам.

— Не се кара, миличка, както караш колело. Не можеш просто да я насочиш натам, накъдето искаш да отидеш. Трябва да се съобразяваш с вятъра, с посоката, от която духа. Но, добре, давай, пропълзи заднишком към мен и хвани румпела. Дръж лодката насочена към онова малко островче с розовата къща. Точно така. Браво. Сега леко се отклоняваш. Дръпни го малко към тебе, за да тръгне наляво. Това се казва ляв борд. Наляво се казва ляв борд, а надясно — десен борд. Сега малко ще поотпусна платното и когато кажа „Готови“, бутай румпела към мен колкото сили имаш и го задръж. Не се страхувай, реагира веднага. Готова ли си? Готова ли си, Джуди? Добре. Готови! Към подветрената страна!

Помага й да натисне румпела до края, ръчичката й не стига толкова далеч. Платното се отпуска и плющи. Гика нервно се люлее напред-назад. Алуминиевата мачта проскърцва в гнездото си от стъклопласт. В далечината някакъв товарен кораб лежи на хоризонта като монета върху висок барплот. Чайка с извити криле виси неподвижно срещу вятъра и накланя глава, за да ги огледа, като че ли иска да попита какво правят толкова далеч от своята стихия. И тогава платното се издува, Хари го подръпва, сложил ръка върху ръчичката на Джуди, и извърта румпела за нова маневра. Тежестта им върху кърмата надига предната част и лодката започва леко да се подмята. Плискането на вълните по корпуса се е запечатало в ушите му като някакъв вид глухота. Джуди лавира още няколко пъти, но като вижда, че няма нищо интересно, се отегчава. Детинската й прозявка е като цвете от безупречно бели зъбки (от химикалите, които вече слагат в пастите за зъби, тези хлапета никога няма да изпитат агонията, която беше преживял по зъболекарските кабинети) и извит в дъга плюшен език. Някой ден някой мъж ще се възползва от този език.

— Тук направо можеш да изгубиш представа за времето — казва Хари. — Но като гледам къде е слънцето, сигурно е около обяд. Трябва да се връщаме. Ще ни отнеме малко време, защото вятърът духа точно срещу нас. Нали не искаме майка ти да се притесни.

— Нали онзи мъж каза, че ще изпрати моторница.

Хари се засмива, за да отпусне напрежението от нежността, която изпитва към това съвършено момиче, рижо и светло и все още непомрачено.

— Това е само в случай на злополука. Единствената злополука, която ни се случва, е, че носовете ни изгарят на слънцето. Трябва да прибираме платната, казва се „лавиране срещу вятъра“ — държиш курс колкото се може по-близо до посоката на вятъра. Дай, аз ще прибера платното, а ти се опитай да държиш лодката насочена към онзи хотел. Не този най-отдясно, а другия, до него, дето прилича на пирамида.

От разстоянието сливащите се тела по плажа са загубили цвета си, нюансите на банските си, и приличат на дълга сива ивица, вибрираща с мили по залива. Водата тук навътре е по-грозна на цвят — бледозелена над мътно жлъчно зелено — отколкото изглежда от брега.

— Дядо, студено ли ти е?

— Започва да ми става — признава той, — сега като го каза. Хладничко е тук на открито.

— Меко казано. Спасителната жилетка не те ли топли?

— Много е гадна и хлъзгава. Искам да я сваля.

— Недей.

Времето минава, вълните лениво се плискат, любопитната чайка ги наблюдава, но брегът сякаш не се приближава, и мястото, където Рой и Пру ги чакат, изглежда далеч зад тях.

— Хайде да сменим посоката — казва той и този път с растящото отегчение на детето и собственото си желание да се прибере и да сложи край на това приключение, се опитва да се обърне според посоката на вятъра прекалено остро. Внезапен полъх долита от неочаквана посока, откъм ниските пиратски острови вместо направо откъм брега, и вместо платноходката да застане под остър ъгъл спрямо посоката, която държаха, тя се накланя и не иска да спре да се накланя, докато не изгубва стабилността си във водата и в синия въздух. Мачтата минава определена точка под слънцето и неумолимо, като че ли бутната от зла гигантска ръка, се прекатурва странично в залива. Заека усеща огромното си тяло и малкото жилаво телце на Джуди да падат надолу с краката във водната бездна. Той все още стиска въжето в юмрук и ожулва още веднъж пищяла си в някакъв ръб. Смъртоносно плътна и студена стихия обгръща главата му в зелена тъмнина, в която той не може да си поеме въздух и която притиска устата му и очите му и след това избледнява и го пуска на въздуха, към слънцето и зловещата тишина на прекъснатото движение.

Мозъкът му проумява случилото се. Спомня си, че тогава Синди беше застанала на кила и платноходката се беше изправила, запращайки с мачтата си дъги от капчици към небето. Значи няма проблем. Обаче има нещо странно, ужасяващо странно. Джуди. Къде е?

— Джуди — провиква се с глас, който не прилича на неговия, тук между тези хоризонти, без твърда почва под краката му и с вълните, които се плискаха в лицето му с игрива злоба. Корпусът на платноходката се беше преобърнал на една страна и хвърляше тясна сянка, а раираното платно се беше разпростряло над водата като разноцветна нечиста пяна.

— Джуди! — Сега гласът му принадлежи изцяло на празния въздух, на висините на ужаса; той извиква толкова силно, че нагълтва вода, потопеното му тяло не му предлага платформа, от която да се провикне; горчиво разтопено олово се излива в гърлото му вместо въздух, а туптенето на сърцето му се слива с притеглянето и надигането на морето. Кашля, докато от очите му не потичат сълзи. Няма я. Вижда само мръснозелените вълни, разлюляната вода, нефритенозелена, където слънчевите лъчи се процеждат пред жлъчно зеления горен слой. И тънки, насочени на запад облаци, показващи промяна във времето. И кухия безмълвен корпус на платноходката, която се надига до него. Ужасно му се пикае и като че ли го прави.

От другата страна. Сигурно е там. Той и лодката, и платното заемат само няколко квадратни ярда, но това разстояние му се струва огромно и създадено специално срещу него. Трябва да се гмурне под корпуса, бързо. Всяка секунда нещо потъва. Спасителната жилетка го държи над водата, но и му пречи. Подводните течения се носят срещу него. Никога не е бил добър плувец. Въздухът, светлината, водата, тишината, всичко се блъска в главата му с унищожителна безпощадност. Дори в този момент на тежко осъзнаване има място за доживотното му, животинското му отвращение да потопи главата си под водата, което бе изпитвал през целия си живот, и за мисълта, че то не прави нищо още една секунда, нещата чудодейно ще се оправят и усмихнатото личице на момичето ще се покаже с искрящи капчици солена вода по миглите. Но обедното слънце му казва сега или никога, и нещо свещено в него му вика, че всичко може да бъде спасено. Той отваря уста и панически си поема въздух през ситото на болката в гърдите му, и се опитва да се гмурне в непрогледния мрак, където не вижда нищо и не може да диша. Главата му опира в нещо твърдо, докато ръцете му бавно опипват за закачено телце, но не намират дори изпъкналост, на която то би могло да се закачи. Опитва се да изплува. Стъклопластът притиска гърба му като кожа на акула, а клатещият се румпел одрасква лицето му.

— Джуди! — Когато извиква името й за трети път, вече се задавя, глътките вода извикват пред очите му кръгове като на дъга след дъжд, когато поглежда право към слънцето. В този момент лодката бавно се завърта, променя положението си спрямо слънцето, и сянката, която хвърля във водата, се измества.

Под платното. Сигурно е под платното. Изглежда огромно във водата, дълъг найлонов покров с диагонални ръбове, зашит номер и силует на риба. Трябва да го направи. Вътрешностите му изгарят от разяждаща вина, отново се насилва да се гмурне в мръснозелената глина, където изпуснатите от него мехурчета въздух са като бижута. Опитва се да се провре напред въпреки лепкавия плат върху гърба си. В този тунел той напипва змия, гъвкав отпуснат крайник, който изпада в паника от допира му и се опитва да го задуши и да го повлече надолу на по-надълбоко. Одрасква ухото му, главата му се надига под платното и в очите му нахлува бяла филтрирана светлина. Усеща тайнствен влажен найлонов мирис, но няма как да си поеме въздух. Тялото му конвулсивно се опитва да се освободи от този гроб; той рита със затворени очи, ръба на платното най-накрая се отърква покрай давещото му се лице и той е издърпал Джуди към светлината.

Медночервената й коса блести на няколко сантиметра от очите му, вижда лицето й като размазано петно, но тя е жива. Непрекъснато се извива и се опитва да се покатери върху него, и сключва ръцете си около главата му. Тялото й е топло под хлъзгавата ледена кожа. Тъмна вода постоянно влиза в очите и устата му, като че ли внезапно появил се паяк се провира между него и слънцето. Протяга се и сграбчва алуминиевата мачта с дългата си бяла ръка и въпреки че тя потъва още повече от допълнителната им тежест, платното и кухият корпус не й позволяват да потъне напълно. Хари си поема въздух и с два тласъка достига горния край на мачтата, който не е потопен във водата. Радостта, че Джуди е жива, притиска сърцето му, ликуване, което пристяга и ритмично го пробожда, като ръка, която прави упражнения, стискайки и отпускайки топка за тенис. Пространството в тялото му се е смалило и докато се държи така, той трябва да поема глътки въздух в болезнен наплив на кръв. Джуди продължава да виси на врата му и да кашля, изкашляйки вода и страх. Грубото движение на телцето й изтръгва силна болка от слабите му, изтормозени гърди, където нещо живо пърха и го пробожда. Има чувството, че сред всичката тази морска вода гърдите му са като стъкленица, съдържаща обезпокоена сепия.

Сигурно е минала минута от падането им. След още една минута тя си поема достатъчно дъх, за да се опита да се усмихне. Бялото на очите й е червено от сълзите, които излязоха, докато кашляше. Издълженото й личице блести като напръскано с блестящ прах. Точно тогава лодката бавно се завърта и главите им се оказват в тясната студена ивица сянка, която корпусът хвърля. В очите му, пребледняла от страх и останала без дъх, тя прилича по-малко на Пру, отколкото на Нелсън, с нежни кости и бяла гушка, със сенки под очите, като че ли е прекарала безсънна нощ.

Въпреки че под водата гърдите продължават да го болят, той успява да говори:

— Хей — казва й. — Ох, какво точно се случи?

— Не знам, дядо — любезно му отговаря Джуди. При тези думи тя получава нов пристъп на кашлица. — Когато изплувах, над главата ми беше това нещо и когато се опитах да плувам, нищо не ставаше, не можех да изляза изпод него.

Той осъзнава, че страхът й има граници; тя си мисли, че тук навътре не може да я сполети нищо по-драстично от известно неудобство. Тя притежава детинско чувство за безсмъртие и той е неговият пазител.

— Е, оправихме се — тежко диша той, — нищо ни няма.

Освен болката, която не стихва и се спуска към ръката, сграбчила мачтата, за дишането му има предел, и някъде по-надолу усеща позив за повръщане, може би от морска болест, и всичкото това обгърнато от някаква слабост, от дълбока нужда да си почине.

— Вятърът си промени посоката — обяснява той на Джуди. — Тези лодки се преобръщат доста лесно.

Сега огромната необичайност на положението им, на стотици ярда от брега и стотици фута над дъното на морето, започва да я плаши. Очите й, със съвършените им мигли се разширяват и нежните й тънки устни се отпускат и губят очертанията си. Гласът й е разтреперан.

— Как ще я изправим?

— Лесно — отговаря й. — Ще ти покажа един номер.

Спомняше ли си го? Синди го беше направила толкова бързо, гмуркайки се точно под лодката в онези прозрачни като стъкло карибски води. Някакво въже, сигурно беше дръпнала някакво въже.

— Стой наблизо, но недей да висиш на мен, миличко. Спасителната жилетка ще те държи над водата.

— Да, но преди не ме задържа.

— Разбира се, че те е задържала, но ти беше под платното.

Гласовете им звучат слабо тук, в Залива, излитат в пространството, без да увисват във въздуха като думите, изречени в стая. Плуването изправен го оставя без дъх. Не трябва да припада. Не трябва да позволи слънчевият ден да изчезне, потопявайки главата му в мрак. Мисли си, че ако някога се измъкне от това, ще полегне върху твърда ивица трева — дори може да си я представи, зелените стръкчета, участъците отъпкана земя като на старото игрище в Маунт Джъдж — и няма да се помръдне. Той леко пуска мачтата и плувайки внимателно, кучешката, опитвайки се да не разтърсва онова нещо, което го болеше в гърдите, хваща двете найлонови въжета, носещи се над водата, отблъсква се с усилие, потапя лицето си под водата и ги прехвърля от другата страна. Вълните са доста големи и Джуди сграбчва рамото му, въпреки че я беше помолил да не го прави. Обяснява й:

— Добре, сега ще доплуваме кучешката до другата страна на лодката.

— Може този мъж, дето хареса мама, да дойде да ни спаси с моторницата.

— Може, но няма ли да те е срам да те спасяват, докато Рой те гледа?

Джуди е прекалено притеснена, за да се усмихне или да отговори. Те плуват покрай румпела, грозният дървен предмет, който беше одрал лицето му. Чайката е изчезнала от небето, но носещите се кафяви водорасли, приличащи на бърсалки или перуки на клоуни, са доказателство за друг живот. Покритият със слуз бял корпус лежи на една страна във водата като труп, който той никога не ще може да съживи.

— Отдръпни се малко — казва той на прегърналото го дете. — Не съм сигурен как ще стане обръщането.

Докато е във водата, поне не тежи много, но когато хваща въжето, промушено през горната част на алуминиевата мачта, и се мъчи да прехвърли тежестта си върху кила, първо с ръцете и после с краката си, той има чувството, че е смачкан от собствената си отпусната маса увиснали мускули, тлъстини и вътрешности. Болката в гърдите му се усилва до такъв яркочервен вътрешен пожар, че той стиска очи, за да я изключи, и слепешком усеща как платното се освобождава от водата и килът под него потъва във вертикално положение. При изправянето си лодката го отблъсква назад и отпуснатото мокро платно разлюлява гика напред-назад, усуквайки заплетените въжета. Останал е без дъх и изпитва непреодолимо желание да се отпусне във водата, във водата, която го мрази, и въпреки това го иска.

Но детето с него ликува:

— Ура! Ти успя, дядо! Дядо, добре ли си?

— Страхотно съм. Можеш ли да се качиш първа, миличка? Аз ще задържам лодката да не се клати.

След няколко неуспешни отскока Джуди се пльосва по корем върху извития дек, синьо-черната, долна част на банския й костюм блести в две дъги. Тя долазва до мачтата и се свива до нея.

— Сега — обявява той, — ето го и кита.

Изчиствайки съзнанието си от пронизващото, пулсиращо присвиване в гръдния си кош, той се надига от водата достатъчно, за да се задържи върху наклонения корпус с долната част на корема си. Сграбчва кнехта. Изкуствената зърнеста повърхност на стъклопласта се отпечатва като фина мрежа по бузата му. Гладната вода продължава да засмуква краката му, но той я изритва и разтреперано се настанява на мястото до румпела. Казва на Джуди:

— Успяхме, млада госпожице.

— Добре ли си, дядо? Говориш странно.

— Не мога да дишам много добре. По някаква причина. Може и да повърна. Чакай да си почина малко. И да помисля. Не бихме искали. Пак да обърнем тая тъпа лодка. — Болката вече се разпростира надолу по ръцете му и нагоре към челюстта му. Веднъж Заека беше казал на един човек, на един любопитен пастор, някъде зад всичко това има нещо, което иска да го открия. Каквото и да беше то, сега то го беше намерило и се опитваше да го довърши.

— Боли ли те нещо?

— Естествено. Ухото ми, дето ми го дърпаше. И крака, дето си го ожулих. — Иска да я разсмее, но тя го изучава с грейналите си като звезди очи, с ненамаляваща сериозност. Колко странни са децата, мисли си Заека с неестествено прояснено от болката съзнание: оформени като нас, туловище и крака, и уши, и всичко останало, но в техен собствен размер — малки хора, създадени за една по-добра, но и по-малка планета! Джуди го гледа несигурно, не знае дали й говори сериозно, като вчера, когато изяде фалшивите фъстъци.

— Стой там, където си — казва й той. — Не клати лодката. Както казват.

Румпелът е странно голям в ръцете му, найлоновото въже неестествено грубо и дебело. Трябва да се справи. Лодката се носи неуправлявана по вятъра. Какво беше казала Синди за това? В окови. Той е в окови. Размърдва румпела по-грубо на едната страна и по-лекичко на другата, за да усети вятъра, и плахо издърпва платното, страхувайки се, че гигантската ръка пак ще ги преобърне. С изненада вижда, че в залива има и други платноходки, и двама младежи на водни ски, свирепо скачащи по вълните на такова разстояние, че виковете им и пляскането по водата достигат до ушите му със закъснение. Слънцето е минало зенита и грее във фасадите на високите хотели. Прозорците им проблясват, приличните им на гребени балкони изпъкват, тълпата по плажа трепка, друго хвърчило се е присъединило към първото. Водната повърхност между тях и брега искри под ударите на косите лъчи на слънцето, искри. Заека усеща хлад по съхнещата си кожа. Чувства се изпълнен със сива тревога, която иска да просмуче отрова през порите му. Изпъва крака пред себе си и се обляга на лакът в полулегнало положение. Ако не беше на това място, щеше да се отдаде на съня, но трябваше да достави това дете обратно на света, невредимо.

Говори бързо и ясно между пробожданията, за да не се налага да повтаря:

— Джуди. Ще се опитаме по най-внимателния начин да сменим посоката на два пъти и да стигнем до брега. Може да не е точно на мястото, където ни чака майка ти, но важното е да стигнем сушата. Чувствам се ужасно изморен и ме боли, и ако заспя, веднага ме събуди.

— Да те събудя ли?

— Не се притеснявай толкова. Това е забавно приключение. Всъщност ще ти възложа една весела задачка.

— Каква? — Гласът й се е изострил, вече усеща, че това не е забавно.

— Попей ми. — Когато пристяга платното, сякаш пристяга нещо вътре в себе си, болката се стрелва нагоре по меката вътрешна част на ръката му до лакътя.

— Да ти попея ли? Не знам никакви песни, дядо.

— Всеки знае някоя песен. Какво ще кажеш за „Греби, греби на твоята лодка“?

Той импулсивно затваря очи, подчинявайки се на животинския инстинкт да пропълзи в някоя пещера с болката си, а тънкото й гласче над плискането на вълните и проскърцването на мачтата колебливо подхваща думите на песента, която пееше във втори клас, по времето на късите панталони от рипсено кадифе и вързаната на опашка коса на Маргарет Шулкопф, и на целите обувки с копчета. Съзнанието му се включва, но не може да задвижи гласните му струни. Надолу по реката, весело, весело, весело…

— Животът е една мечта — завършва Джуди.

— Браво — казва й той. — Ами „Мери имала малко агънце“? Учите ли я още в училище? Какво, по дяволите, ви учат сега в училище? — унижението е развързало езика му, както примитивната му нужда да псува и скритото му политическо възмущение. Продължава, за да не изглежда разтревожен пред внучката си и за да докаже, че е в добро настроение и жив. — Знам, че в науките сме последната дупка на кавала, нали във вестниците непрекъснато го пишат. Да благодарим на Бога за азиатците. Без ония китайски и виетнамски бегълци щяхме да сме нация от пълни идиоти.

Джуди знае „Мери имала малко агънце“ и „Три слепи мишлета“, и текста на „Фермера от долчинката“ до това място, където жена му взима една крава, но по-нататък и двамата не помнят думите.

— Хайде да изпеем „Три слепи мишлета“ още веднъж — заповядва й той. — Виж как бягат. Мишката гони жената на фермера…

Тя не подема стихчето и гласът му замира. Курсът им е право на север, към Сарасота и Тампа и островите на богаташите, където навремето са се криели пирати, но хората по плажа вече не приличат толкова на сива ивица, цветовете на банските им проблясват малко по-близо и той различава измъчения полет на хвърлена волейболна топка. Напрежението в гърдите му се е увеличило и към гаденето се е прибавило и непреодолимо желание да отиде по нужда. Опитвайки се да си представи своя истински живот, живота с прости удобства и скромни предизвикателства, който беше изоставил, когато краката му се отделиха от пясъка, в съзнанието му на преден план изниква розовата порцеланова клозетна чиния в апартамента им с подхождаща на цвета дъска и малката купчинка „Консюмър Репортс“ и „Таймс“, чакащи на долния рафт на боядисаната в бяло бамбукова масичка, върху която Дженис си държеше козметиката, точно до розовата мивка. Сега му се струваха като късче от рая.

— Дядо, не мога да се сетя за други песни. — В зелените очи на детето, по-зелени от тези на Пру, се прокрадва паника.

— Не спирай — изръмжава той, опитвайки се да се сдържи. — Ти караш лодката.

— Не е вярно — успява да изкара една крива усмивка тя. — Вятърът я кара да се движи.

— В шибана грешна посока — отговаря й той.

— Грешна ли е? — изплашена пита тя бързо.

— Не, шегувам се. — Както когато жестоко й стисна ръката вчера. Трябва да престане. Когато около тебе растат деца, трябва да се държиш на положение. — Добре сме си. Хайде да сменим посоката, готова ли си? Наведи глава, миличка.

Повече никакъв моряшки жаргон. Той дръпва силно румпела, лодката се залюлява, платното се отпуска, слънцето грее през пролуката от тишина, удряйки водата така, че тя искри. Предната част се насочва по някаква въображаема линия, платното отначало колебливо и след това решително се издува и те поемат в друга посока, на юг към най-отдалечения стъклен хотел и Неапол и друга група богаташки острови. Усилието и тревогата от маневрата изтръгват такава болка от гърдите му, че очите му се насълзяват. Въпреки това, дълбоко в себе си, се чувства добре. Доволен е, че небесният му враг най-накрая го е открил. Усещането за гибел, обзело го през последните няколко дни, се е кондензирало в действителност, както облаците се кондензират в дълго чакан дъжд. С нещастието идва и някаква светлина, някакво облекчение: огромни части от живота ти са отрязани, внезапно игнорирани. Тялото ти се превръща просто в багаж, който трябва да бъде предаден в други ръце. Изпънат върху дека, той е като прикован към основите на действителността. Усещането за натиск, за непоносима тежест в тялото му вече е придобило определен ритъм, чудати тласъци, като че ли маховик се е откъснал от буталото си. Болка, над която за момент можеш да надигнеш глава. Притеснява го повече дишането му, както и чувството, че достъпът му до въздуха е през малка цепнатина, която може да бъде запушена от частица слуз. По-притеснително дори от дишането, което ако забравиш за момент, като че ли става по-лесно, е бъркотията в корема му, мазното сиво гадене и желанието да повърне и да се изходи; усилието да се сдържа, и лепкавата пот, вледеняваща кожата му на вятъра, която слънцето бързо изсушава.

— „Пляс, пляс, къпя се аз“ — пее Джуди със слабо гласче и думите отлитат, леки като перца — „в съботен захлас…“ — Минала е от детски песнички на телевизионни реклами, но знае само първите им няколко думи.

— „Страхотния вкус на Макдоналдс…“, „Мечтая аз да бъда кренвирш Оскар Майер, кренвирш ако бях, обичан бих бил, ах.“ После пее песничката на тоалетната хартия и онази „Стой до мен“ на стафидите от рекламата, после минава на „Мак камата“ на Рей Чарлз като човека на луната и после го уверява, че това, което искате, ние го имаме „Тойота, кой би искал нещо повече?“.

Все едно сменя каналите с дистанционното, тънкото й гласче се извисява и вятърът го носи назад към лицето му, очите му са затворени, докато съзнанието му крадешком надзърва в тъмнината на мъчителната, галопираща, несиметрично разположена болка в гърдите му и после отново ги отваря, за да види къде се намират и да провери платното, да опита илюзията на синьото небе и на твърдата му вяра, че гласът й носи платноходката към брега.

— „Кока-кола е това“ — пее Джуди — „най-свежият вкус на света.“

Трябва да смени посоката още два пъти, а междувременно внучката му е открила в себе си цяло богатство от песнички от видеофилмчета, които е гледала десетки пъти, класика за деца, които Заека беше гледал още в първоначалния им вариант в онези стари киносалони с арабски декори и дърпащи се плюшени завеси и огромни огледала във фоайетата. Песни за сбогом, „Потегляме да видим магьосника, вълшебния магьосник от Оз“ и „Раз, два, три, на работа иди“, после тъжни песни за разни неща в небето, които да отвлекат вниманието ни от Депресията, „Някъде отвъд дъгата“ и „Падаща звезда“. Представя си малкия Джими Крикет с бомбе и свит чадър на сгряния от лупата перваз на прозореца. Този Дисни, наистина направи голям удар.

— Браво, Джуди — измърморва той. — Страхотна си. Наистина се вживяваш.

— Забавно е, както сам каза. Виж, ето я мама!

Хари пуска шкота и румпела. Платноходката подскача върху разбиващите се вълни в плитката вода, Джуди изважда кила и скача във водата, която стига до лъскавите й бедра, и дърпа лодката като шлеп през последните няколко метра, докато предната част не одрасква пясъка.

— Преобърнахме се и на дядо му стана лошо — провиква се тя.

Посрещат ги не само Пру и Рой, но и Грег Силвърс. Пристигнали са на един дълъг удар със стик с железен край разстояние от мястото, от което тръгнаха. Прекалено почернялото лице на Грег трепва, когато вижда, че Хари продължава да лежи изпънат до безполезния румпел и виждайки вероятно още нещо, което Хари не може, може би цвета на лицето му. Колко ли е зле? Поглежда дланите си, те са зацапани с жълто и синьо. Грег бързо взима въжето от Джуди и пита Хари:

— Искаш ли да полежиш още?

Хари изчаква, докато пробождането отмине и отговаря:

— Слизам от това шибано корито, ако ще да умра.

Но от усилието да се изправи, да слезе от поклащащата се лодка и да прегази няколкото метра във водата, разместените му вътрешности го заболяват още повече. Има чувството, че във въздуха крачи като във вода, по плътния пясък срещу някаква явна съпротива. Ляга на пясъка до краката на Пру, дългите й боси крака с олющен червен лак и порозовели кокалчета като на пръстите на майка му от прекалено много пране и миене. Лежи с лицето нагоре, втренчен в белия плат на чатала й. Малкият Рой решава, че Хари си играе, щапука до него и застава над главата на дядо си, сипейки пясък в ушите му, в стиснатата уста, в отворените очи, които се присвиват.

Небето е абсолютна червенина, от която се спуска загриженият глас на Пру.

— Видяхме, че се преобърнахте, но Грег каза, че се случва непрекъснато. След това ни се стори, че се бавите прекалено дълго и той тъкмо щеше да праща моторницата.

Червенината пулсира с болка, разделена като ребра, ивици болка с интервали милостива празнота между тях. Високо горе бавно минава самолет, влачещ шума зад себе си.

— Джуди падна под платното — чува собствения си глас той. — Много ме изплаши.

Лежи на пясъка като медуза, изхвърлена на плажа, издута, потрепваща от желание да се върне в изгубената си стихия. Някакво сложно топло същество с пръсти опипва китката му, търсейки пулса. Оказването на първа помощ сигурно е част от обучението на Грег. За да го улесни в поставянето на диагнозата, Хари казва:

— Съжалявам, че съм се отпуснал така. Навътре в морето имах огромно желание да си полегна.

— Лежете си спокойно, мистър Енгстръм — казва Грег, а гласът му внезапно е станал силен и решителен, и малко властен, като този на баща му, когато пресмяташе резултатите на голфа. — Ще ви закараме в болница.

В заслепяващата червенина, която го обгръща, тези думи му действат толкова успокояващо, че той отваря очи. Вижда Джуди, която изглежда огромна, надвесена над него, в разбърканата й влажна коса проблясват цветни пламъчета. Заека се опитва да се усмихне насърчително и казва:

— Сигурно е от храната за птици, която изядох.

— В единайсет часа Нелсън още спеше, но Дженис не бързаше с разговора. Поседя малко на балкона, след като Хари, Пру и децата излязоха, и после на два пъти се връщаха да си вземат нещо, което бяха забравили, но въпреки това забравиха плавниците и тубичка крем против слънце. Откри едно местенце, на сантиметри вляво от норфолкския бор, който закриваше гледката им, откъдето можеше да види малка кръпка, квадратно петънце синьо-зелена вода между декоративната купичка на една сграда и покрив с испански керемиди. Заливът. Не виждаше платноходки; от това разстояние можеше да различи само голяма яхта, като онази, с която миналия септември отплуваха от Сан Диего, когато американците изпревариха с катамарана си новозеландците с огромната им красива, но безнадеждна лодка. Гледката от балкона винаги я натъжава, извиква нещо дълбоко погребано в нея, гледката от прозорците в апартамента им на Уилбър стрийт към целия град, към невинните и оживени полегати улици на Маунт Джъдж. И тогава, както сега, Хари си беше тръгнал и тя беше останала сама с Нелсън.

Когато най-накрая Нелсън излиза от стаята си, облечен в скъпата си тъмносива пижама, той се изненадва и ядосва от присъствието й, въпреки че се опитва да го прикрие.

— Мислех, че си тръгнала с останалите. Вдигнаха такъв шум, докато се приготвяха.

— Не, реших да остана — казва тя на сина си. — И без това се пека достатъчно и исках да прекарам малко време с теб, преди да хукнете обратно.

— Това е чудесно — казва той и се връща в стаята, и след малко излиза, облечен с халат. Вероятно от притеснение, предполага тя, от собствената си майка. Като си помисли човек за всичките пъти, когато им сменяме пелените и ги къпем, а един ден те просто спират да ни допускат до себе си. Халатът му е летен, от бледолилав мек плат с индийски десен и й напомня за халатите на богаташите от филмите, когато беше млада. Официални наметки, смокинги, цилиндри и бели вратовръзки, тежко падащи бели рокли, ако си Джинджър Роджърс, обгърната от главата до петите в щраусови пера, или май беше бяла лисица? В днешно време младите нямаха такъв пример, към който да се стремят, сега рок звездите носеха мръсни дънки и дори бейзболистите, беше забелязала, когато понякога хвърля по един поглед над рамото на Хари по телевизията, не се бръснеха и приличаха на арабски терористи. Когато беше малка, никой нямаше пари, но всички имаха мечти.

Предлага да направи на Нелсън пържени филийки — навремето това беше любимата му закуска. През онези години на „Виста Кресънт“, преди всичките така да объркат живота си, всяка неделя тя приготвяше специална закуска с пържени филийки, преди Нелсън да тръгне за неделното училище. Той беше такова доверчиво дете. И изобщо не беше капризен, просто си седеше, с лизнатата вежда, а кафявите му очи се стрелкаха тревожно между нея и Хари.

Казва:

— Не, благодаря ти, мамо. Дай ми малко кафе и не ме насилвай да ям. Само от мисълта за пържен хляб със сироп ми се повдига.

— Напоследък нямаш много апетит.

— Ти к’во искаш, да стана дебел като баща ми ли? Трябва да свали поне двайсет кила, иначе ще пукне.

— Много обича да си похапва разни неща и затова надебеля. Солта задържа течности.

В кафеварката е останало малко утаило се кафе, достатъчно за половин чашка. Дженис си спомня как бяха купили кафеварката от К Март на шосе 41, когато двамата с Хари още бяха новодомци там. Тя си беше харесала кафеварка „Круп“ за десет кафета, но Хари, който тогава още ревностно четеше „Кънсюмър Рипортс“ я убеди, че марката „Браун“ за дванайсет кафета е по-добра. Сега Нелсън прави онази физиономия, която правеше като дете при вида на рибеното масло, и излива единайсетата чаша и половина в мивката. Смръква продължително и взима „Нюз Прес“ от плота под прозореца. Прочита на глас: „Общината намалява обвинението срещу футболна звезда. Запазването на езерото Окичоби може да се окаже голям залък“, но и на двамата им е ясно, че наистина трябва да си поговорят.

Дженис казва:

— Седни в хола и почети малко вестник, докато направя още кафе. Искаш ли последната от онези датски кифли, дето ги купихме? Ако не я изядеш, баща ти ще го направи.

— Не, мамо, нали ти казах. Не искам да ям боклуци. Докато водата в кафеварката завира, той се разсмива, седнал сам в хола.

— Чуй това — провиква се и прочита на глас: „Възхваляваният шеф на полицейския отдел за борба с наркотиците в Кейп Корал ще бъде уволнен заради разследване, което сочи, че е извършил злоупотреба с кокаин на стойност почти хиляда долара, взет от полицейското управление в Санибел. Според полицията конфискуваният кокаин липсва в хранилището на отдела и е заменен с шепа хлебна сода“. — Нелсън добавя, сякаш тя е твърде тъпа, за да схване: — Тук всеки смърка и краде, даже шефът на отдела за наркотици.

— А ти? — пита Дженис.

Той решава, че пита за кафето, и казва:

— Става — и протяга чашата си, без да вдига очи от вестника. — Пише, че вчера Югозападна Флорида е била най-горещото място в страната.

Дженис донася каната и я поставя върху стъклената маса и част от вестника, който сгъва няколко пъти като изолираща подложка. Изпитва суеверен страх да не пукне стъклото от горещото, въпреки че Хари й се присмива, и казва, че не би могла да го пукне даже и с горелка. Мъжете все се смеят за такива неща и за електричеството, но невинаги са наясно. Случват се и злополуки, и тогава мъжете се преструват, че нищо не се е случило или че вината е на някой друг. Тя се настанява решително върху разтегаемия диван до ракитовия фотьойл, в който седи Нелсън, и разтваря бедра, за да изглежда скутът й по-широк, както често бе виждала майка си да прави, когато бе решила да се държи твърдо, и казва:

— Не, имах пред вид теб и кокаина. Какво точно става, миличък?

Когато поглежда към нея, тя си спомня колко уплашен и потаен изглеждаше през онова лято, когато бе на дванайсет. Едно от нещата, за които никога няма да си прости, е как идваше с колелото си до Айзенхауер авеню, и стоеше пред апартамента на Чарли, надявайки се да я зърне, неговата майка, избягала с друг мъж. Той пита:

— Кой казва, че става нещо?

— Съпругата ти го казва, Нелсън. Казва, че си пристрастен и че пилееш купища пари, с които не разполагаш.

— Тази откачена лъжлива кучка. Знаеш, че би казала всичко, за да направи драма. Кога успя да ти наговори тия глупости?

— Не използвай такива вулгарни думи. Човек от пръв поглед може да разбере, че нещата не са наред. Тереза се изпусна миналата вечер, когато ти се прибра вкъщи чак след полунощ, а след това вчера имахме повече възможност да поговорим, докато баща ти вървеше напред с децата.

— Аха, а той какво всъщност се опитва да постигне с тази демонстрация на великия голям обичлив дядо, дето я прави на децата ми? С мен никога не се е държал така.

— Недей непрекъснато да сменяш темата. Може би с тях се опитва да компенсира някои от грешките си с теб. Както и да е, не баща ти е този, който ме притеснява напоследък. Когато бяхме по-млади, му беше трудно да се откаже от свободата си, но сега, изглежда, е намерил покой. Но не мога да кажа същото за теб. Ти си неспокоен и груб и вниманието ти не се задържа на нищо, което е в тази стая или което има нещо общо със семейството ти. Постоянно мислиш за нещо друго и единственото, което мога да предположа от това, което чета и гледам по телевизията, е, че става въпрос за наркотици. Пру казва, че е кокаин, а вече може би и крек, смята, че стоиш настрана от кокаина, въпреки че очевидно двамата сте се хванали с нещо, наречено спийдболинг.

— Това се инжектира, мамо, а аз никога не бих припарил до игла. На това можеш да разчиташ. Исусе, та така можеш да хванеш СПИН.

— Да, нали, и СПИН. Вече си имаме и това да ни тревожи.

Тя затваря очи и безмълвно се замисля за всичките нещастия, които сексът е донесъл на света, компенсирани с твърде малко удоволствие. Нелсън може да си има своите слабости, но доколкото усеща, никога не е бил луд по секса като баща си — неговото поколение бе получило достатъчно, и то достатъчно рано, за да се загуби магията. Бедният Хари, докато не започна да губи скорост, скачаше в леглото всяка нощ, очаквайки чудеса. А може би и тя също в определен момент от живота си бе проявила глупост. Онзи път, когато бе решила, че по този начин е върнала Чарли от гроба. Само с любов. За жената това е власт, единствената власт, която до скоро й се позволяваше.

Нелсън се възползва от мълчанието й, за да премине в нападение.

— Е, и какво толкова, ако смъркам по малко през почивните дни? Не е по-лошо от твоето пийване. Откакто се помня, до теб винаги е имало чашка, в кухнята или където и да било. Знаеш ли, мамо, в крайна сметка алкохолът убива. Има научни изследвания, които показват, че коката е много по-безвредна за тялото, отколкото пиенето.

— Е — казва тя и подръпва късата си кафеникава пола, за да покрие бедрата си, — може и да е по-безвредна, но изглежда, че е много по-скъпа.

— Това е, защото идиотските закони са я обявили за незаконна.

— Да, именно — каквото и лошо да кажеш за пиенето, поне е законно. Когато дядо ти Спрингър е бил млад, не е било законно, и той така и не се научил да го харесва, иначе може би нямаше да постигне толкова много в живота си, че всички ние да се радваме. — Вижда, че отваря уста да я прекъсне, и повишава глас, за да продължи: — А ти приличаш на него в много отношения, Нелсън. Имаш неговата неспокойна енергичност, вечно трябва да обмисляш нещо, вечно, и ми е неприятно да виждам как си пилееш енергията за нещо толкова саморазрушително. — Вижда, че се опитва да се намеси, и приключва: — Сега искам да ми разкажеш за кокаина, Нелсън. Трябва да помогнеш на една възрастна жена да го разбере! Защо си струва? Пру казва, че неплатените ви сметки са се натрупали до небето, така че, явно, е много скъп.

От раздразнение Нелсън рязко се тръшва обратно във фотьойла, така че ракитата изскърцва; тя чува как нещо изпуква.

— Мамо. Не желая да говоря за личния си живот. На тридесет и две години съм, за бога.

— И на осемдесет и две пак ще си мой син — казва му тя.

Той отговаря:

— Опитваш се да се държиш и да говориш като майка си, но и двамата знаем, че не си толкова проницателна, не си толкова твърда. — Думите му го карат да се чувства толкова виновен, че извръща поглед към яркия свеж флоридски ден отвъд балкона, към писукането на птичките и приглушените звуци от игра на голф. Вече наближава обяд, а температурата е почти 30 градуса, най-топлото местенце в цялата страна. Майка му задържа поглед върху лицето му. На ярката светлина кожата му изглежда прозрачна, нездраво бледа от противоестествена пристрастеност. От смущение той попипва обецата си и последователно приглажда с показалец двете половини на малкия си мустак с кален цвят.

— Действа ми успокояващо — казва накрая.

Дженис изчаква да продължи и го насърчава:

— Не ми изглеждаш особено спокоен. Винаги си бил напрегнато дете, Нелсън. Приемаше всичко много сериозно.

Той бързо отговаря:

— А как иначе да го приемам? Като голям майтап, както татко, все едно целият шибан свят не е нищо друго, освен любовно писмо към неговата личност?

— Хайде да се опитаме да говорим за теб, а не за баща ти. Както казваш, аз съм наивна жена. Не съм проницателна, не съм твърда. За много неща съм ужасно невежа. Не знам абсолютно нищо за кокаина, колко е нужен, колко струва. Дори не знам как го взимаш — през носа или го пушиш, нито пък в какво го слагаш, за да го пушиш, изобщо нищо. Единственото, което знам, е това от Маями Вайс и шоу програмите, а там не обясняват кой знае колко. Просто никога не съм смятала, че ще се окаже от значение в живота ми.

Вижда, че смущението му нараства, както когато беше на шест и беше болен, а тя го разпитваше за стомашното му разстройство. Или пък веднъж, когато беше на четиринайсет, и тя бе споменала за петната по чаршафите му. Но също така вижда, че му се иска да говори за тези подробности, да демонстрира знанията, придобити от неговата възмъжалост. Той въздиша и предавайки се, затваря очи и казва:

— Трудно е да се опише. Нали знаеш онзи израз за пияниците, че не усещат болка? След като съм смъркал, не чувствам болка. Това май означава, че през останалото време изпитвам болка. Всичко става от черно-бяло на цветно. Всичко е по-наситено и по-обещаващо. Виждаш света такъв, какъвто би трябвало да бъде. Чувстваш се могъщ. — Тази последна тайна е толкова интимна, че момчето примигва — миглите му са дълги като на момиче — и се изчервява.

Дженис усеща леко гадене при тази близост до онова неутрално и неясно нещо в сексуалната природа на сина й — нещо, което го плаши — и свива крака под себе си върху дивана, късата й пола се вдига над коленете. На петдесет и две краката й са все още стегнати и стройни. Бяха най-хубавото у нея още като момиче и сега, като жена. Косата й винаги е била рядка, гърдите малки, а лицето й мъчно определимо. Тук, във Флорида, особено харесва краката си, защото имат загар, а сравнението с краката на другите жени е в нейна полза, жени, които са се запуснали или пък никога не са имали кой знае какви форми. Повечето еврейки имаха крака като на пиано и смъкнат ханш. Позволявайки на сина си да се наслаждава на невежеството й, Дженис пита:

— Колко такива смръквания наведнъж са ти нужни, за да усетиш ярките цветове?

Той се изсмива високомерно.

— Наричат се линии, мамо, ако ги смъркаш. Намачкваш праха с бръснарско ножче обикновено върху огледало и го оформяш в линии, широки около три милиметра, и дълги четири-пет сантиметра. Вдишваш ги през носа със сламка или със стъклена тръбичка, която си купуваш от разни места в центъра на Брюър, близо до моста. Някои от момчетата използват навита банкнота; например, ако банкнотата е от сто долара, се смята за много изтънчено. — Той се усмихва, припомняйки си тези освежаващи, бляскави процедури сред приятели, в техните общежития и апартаменти в крайната североизточна част на Брюър, почти до Маунт Джъдж.

Майка му пита:

— И Пру ли го прави с теб?

Лицето му помръква:

— Преди да, но после спря, когато беше бременна с Рой, и след това не започна наново. Станала е доста предубедена. Казва, че съсипва хората.

— Права ли е?

— Някои хора. Всъщност не. Тези хора все пред нещо биха поддали. Както ти казах, по-добър е за здравето, отколкото алкохолът. Можеш да смръкнеш набързо една линия в тоалетната в работата и никой няма да разбере, само дето ще се чувстваш като супермен. А и ще продаваш като супермен. Когато се чувстваш неустоим, трудно ти устояват. — Той отново се разсмива и показва ситните си като нейните, сивкави зъби. Лицето му е дребно като нейното, сякаш не иска да разкрива твърде много, за да не може светът да го нарани. А Хари на стари години се е подул, лицето му е като луна над едрото му тяло. Хората тук, тези хитри евреи, обичат да се шегуват с него и да го мамят, като онези тримата от четворката за голф.

Тя докосва с език горната си устна, вече не е сигурна накъде да насочи този разпит. Наясно е, че скоро няма да може да накара Нелсън да се разкрие така. Утре следобед ще лети обратно, за да организира новогодишен купон. Пита го:

— И крек ли взимаш?

Той става по-предпазлив. Запалва една цигара „Кемъл“ и отмята глава назад, за да изпие последната глътка кафе. Някакъв нерв на слепоочието му потрепва под сивкавата прозрачна кожа.

— Крекът е просто пречистен кокаин — малки зърна, наричат ги камъчета. Обикновено ги пушиш през нещо като лула. — Той прави жест с ръката; димът се извива около лицето му. — Хваща те силно и бързо, по-бързо, отколкото при смъркането. Но след това те отпуска по-бързо. Трябва ти още. Попадаш в затворен кръг.

— Правиш го значи. Пушиш крек.

— От време на време. Каква е разликата? Лесно се намира, през последните две-три години го има навсякъде по улиците, евтино е колкото си искаш с тази конкуренция между бандите. Петнайсет, даже десет долара за камъчето. Наричат ги бонбончета. Мамо, не е кой знае каква работа. Хората на твоята възраст са суеверни по отношение на наркотиците, но това е просто начин да се отпуснеш, да си направиш удоволствието. Хората още от пещерите са имали нужда да си правят удоволствието. Опиум, бира, хероин, трева — има ги открай време. Коката е най-чиста и всички, които я ползват, са супер преуспели. Всъщност точно тя ги прави преуспели. Прави ги проницателни.

Ръката й се е отпуснала върху босото й стъпало, положено върху възглавницата на дивана. Тя свива леко пръстите на крака си и ги разперва, за да усети въздуха между тях.

— Ето, виждаш ли колко съм глупава — казва. — Мислех, че е само в бедняшките квартали и е причината за повечето престъпления според вестниците.

— Вестниците преувеличават. Преувеличават всичко, само и само да си продават тиража. Правителството преувеличава, за да нямаме време да осъзнаем какви малоумници са.

Тя кима мрачно. Татко ненавиждаше хората да обвиняват правителството. Тя разгъва първо единия си крак, обляга петата върху кръглата стъклена маса, и след това изправя другия успоредно, така че голите прасци се опират един в друг; извива мургавите си, жилести стъпала, сякаш приканва към възхищение. Краката й все още изглеждат млади, а лицето й никога не е било младо. Свива крака надолу и полага стъпала върху килимчето, отново делова.

— Дай да притопля кафето. Не искаш ли да си разделим кифлата? Само и само да не отиде в корема на баща ти?

— Изяж я цялата — казва й. — Пру не ми дава да ям такива боклуци.

Дженис възприема думите му като грубост. Тя му е майка, не Пру. Докато стои в кухнята и чака кафето да се стопли, Нелсън се провиква, успокоен, намерил друга тема:

— Тук някакъв заместник-началник на пожарната с включена лампа и сирена в извънработно време ударил мотоциклетист, сигурно е бил друсан. И смятат, че в Ню Йорк ще вали.

— Нужен ни е дъжд — казва Дженис и се връща с каната и кифлата, разрязана наполовина в една чиния. — Обичам да е топло, но този декември беше направо нереален.

— Обърна ли внимание в кухнята колко е часът?

— Наближава пладне, защо?

— Мислех си каква идиотщина е, че имаме само една кола тук. Ако никой няма нищо против, когато се върнат; мога да си свърша някоя работа.

— За каква работа става въпрос?

— Е, нали знаеш. Разни неща от дрогерията определено ще ми свършат работа, например малко Соминекс[9]. Рой се е обринал от стоене с мокър бански от всичкия този хлор; няма ли някакъв мехлем, който да му взема?

— А дали няма да се върнеш при хората, с които беше в рибния ресторант предната вечер? Хора, които могат да ти продадат няколко линии, или камъчета, или както там им викате?

— Хайде, мамо, не се прави на детектив. Не можеш да ме подлагаш на разпити, аз съм голям човек. Съжалявам и за половината от това, дето ти казах.

— Не ми каза това, което наистина ме интересува, а именно колко ти струва този навик.

— Не е много честно. Знаеш ли, компютрите и кокаинът са кажи-речи единствените стоки в икономиката, чиито цени падат? Навремето е струвал цяло състояние, само поп музикантите можели да си го позволяват, а сега можеш да си вземеш цял грам за някакви въшливи седемдесет и пет долара. Естествено няма как да знаеш колко е чист, докато не си намериш дилър, на когото да имаш доверие.

— Тази сутрин взе ли? Преди да излезеш от спалнята и да се изправиш пред мен?

— Ей, я ме остави на мира. Опитвам се да съм откровен, но това е нелепо.

— Мисля, че си взел — казва тя упорито.

Той я разочарова, като не отрича дори това. Деца. Защо се страхуват от нас?

— Може да съм смръкнал каквото беше останало в плика, да ми даде малко енергия. Не ми харесва идеята татко да качва Джуди на платноходка — той съвсем не може да управлява, а и без това напоследък ми изглежда нещо отнесен. Изглежда потиснат, не си ли забелязала?

— Не мога да забелязвам всичко едновременно. Това, което забелязвам в теб, Нелсън, е, че въобще не си на себе си. Направо си извън себе си, както казваше майка ми. Този дилър, на когото толкова му имаш доверие, дължиш ли му пари? И колко?

— Мамо, това влиза ли ти изобщо в работата?

С тъга осъзнава, че този разговор всъщност му е приятен; доволен е, че е изчоплила нещата от него, че е стоварил срамния си товар върху нея. Облекчението му си личи дори само от начина, по който става по-разговорлив, по който раменете му се отпускат в луксозния му халат на индийски мотиви. Казва му:

— Парите ти идват от фирмата, а тя все още не е твоя; моя е, моя и на баща ти.

— Да бе, точно на него е.

— Колко пари, Нелсън?

— Добре де, взел съм един кредит.

— Защо не можеш да си плащаш сметките? Получаваш четирийсет и пет хиляди годишно, плюс къщата.

— Знам, че по твоите представи това са много мангизи, но ти мислиш в прединфлационни долари.

— Казваш, че този кокаин е седемдесет и пет за грам или десет долара камъчето. Колко грама или камъчета взимаш на ден? Кажи ми, миличък, защото искам да ти помогна.

— Така ли? И как ще ми помогнеш?

— Не мога да кажа, без да зная в какви неприятности си се забъркал.

Той се поколебава, след това заявява:

— Дължа около дванайсет бона.

— О, боже — Дженис усеща някаква бездна под краката си; бе си представяла, че този разговор ще съдържа признание, разкаяние, и накрая нейното щедро, спасително предложение от една-две хилядарки. Лекотата, с която бе изрекъл толкова голяма сума, придаваше съвсем друго измерение на нещата. — Как можа да го направиш, Нелсън? — пита го неуверено, уморено, от страх цялата добродетелна твърдост на Беси Спрингър се е изпарила.

Бледото дребно лице на Нелсън, усетил шока й, започва да порозовява. Той се паникьосва:

— Какво толкова? Дванайсет бона е по-малко от най-елементарното камри. Ти колко мислиш, че харчиш годишно за пиене?

— Далеч по-малко от това. Баща ти никога не е пиел особено, въпреки че навремето, когато се виждахме с Мъркетови, опитваше.

— Това виждане с Мъркетови — знаеш каква е била целта му, нали? Да свали гащите на Синди Мъркет, само това го е интересувало.

Дженис зяпва и за малко да се разсмее. Колко е млад, колко отдавна беше това и колко различно от представите на Нелсън. Чувства как в нея се разпростира някаква празнота. Приисква й се да имаше нещо за сръбване, малка чаша за сок с кървавочервено кампари, неразредено със сода, както жените тук предпочитат питиетата си към обяда или навън край басейна. Нейната половина от пълната с черешово сладко кифла натежава в стомаха й, а сега от нервност не може да спре да чопли захарната глазура върху Нелсъновата половина. Отказът му да се храни — това, че проявява такава надменност към леките отрови, които тя и Хари обичат — е най-дразнещото в него. Казва му твърдо:

— Какъвто и да е дългът ти, ще го платим. Имаме парите и можем да си го позволим. — Тя протяга ръка към него и размахва два пръста. — Може ли да си изпрося една цигара?

— Ти не пушиш — казва й той.

— Не пуша, освен когато съм с теб и жена ти.

Той вдига рамене, взима пакета Кемъл от масата и го подхвърля към нея. Съучастничеството им вече е пълно. Цялата тази лекота — лекотата на самата цигара, сухото щипене в ноздрите й, когато издиша — връща нещата в измерение, с което може да се справи. Тя пита:

— Какво правят тези мъже, тези дилъри, когато не си платиш?

Едва не прехапа езика си. Не биваше да избързва — навлязла е в неговата територия, където той е невинна жертва.

— О — отговаря той, приятно му е да демонстрира небрежна смелост, ровейки в пепелта от цигарата си на ръба на една прекрасна бяла раковина, която използва като пепелник — предимно заплашват. Казват, че ще ти счупят краката. Заплашват, че ще отвлекат децата ти. Може би затова съм толкова притеснен за Джуди и Рой. Ако обаче те заплашват достатъчно често, накрая ще се принудят да направят нещо. Но пък не биха искали да загубят добър клиент. Както при банките. Когато дължиш достатъчно, искат да те задържат в бизнеса.

Дженис казва:

— Нелсън. Ако ти дам дванайсет хиляди, ще се откажеш ли от наркотиците завинаги? — Мъчи се да срещне погледа му.

Очаква поне с готовност да обещае, за да пипне подаръка й, но момчето има дързостта, безсрамието да си седи и да каже, без дори да я погледне:

— Бих могъл да опитам, но не мога да обещая. Опитвал съм и друг път, заради Пру. Обичам коката, мамо. И тя ме обича. Не мога да го обясня. Добре ми действа. Кара ме да се чувствам добре, както нищо друго не успява. Както при банките. Ако им дължиш достатъчно, искат да те задържат в бизнеса.

Тя осъзнава, че плаче, без хлипане, само с дращещата болка в гърлото и мокротата по бузите, сякаш съпругът й спокойно признава любовта си към друга жена. Когато успява да възвърне гласа си и да проговори, казва достатъчно ясно:

— Е, тогава ще е глупаво от моя страна да ти помагам да се унищожаваш.

Той обръща глава и я поглежда право в лицето.

— Ще спра, естествено. Просто разсъждавах на глас.

— Но миличък, ще можеш ли?

— Лесна работа. Често карам по цели дни, без да се друсам. Няма абстиненция, това е едно от хубавите неща — няма повръщане, няма треперене, нищо. Въпросът е просто твърдо да решиш.

— Но ти решил ли си? Някак не мога да го усетя.

— Разбира се. Както казваш, не мога да си го позволя. Ти и татко притежавате представителството и аз съм вашият слуга на заплата.

— Това е единият поглед върху нещата. Другият е, че сме направили и невъзможното да ти осигурим свястна работа, да те оставим да движиш нещата, без да ти се месим. Баща ти ужасно скучае тук. Дори и аз малко скучая.

Нелсън рязко сменя курса.

— Пру никак не ми помага, да знаеш — казва той.

— Така ли?

— Смята, че съм мухльо. Винаги го е смятала. Аз бях начинът да се измъкне от Акрън, но сега вече се е измъкнала. Не получавам нищо от това, което се предполага, че един мъж получава от жена си.

— И кои са тези неща? — Дженис е искрено заинтригувана; никога не е чувала мъж да го каже достатъчно ясно.

Той прави сърдита, уклончива физиономия.

— Много добре знаеш — не се прави на наивна. Увереност. Обич. Да накара мъжа да се почувства велик дори и да не е.

— Може и да съм наивна, Нелсън, но не е ли вярно, че някои неща можем да направим за себе си само ние самите? Жените трябва да поддържат собственото си его, имат си собствени проблеми. — Ненапразно е посещавала женска група за дискусии тук, във Флорида. Чувства се достатъчно възмутена, достатъчно независима, че да стане, решително да отиде в кухнята и да отвори вратичките на бюфета и да извади бутилката с кампари и чаша за сок. Синьо-зеленият емайлиран часовник на печката показва 12:25. Телефонът на стената до нея иззвънява и така я стряска, че чашата подскача в ръката й и малко кампари се излива, воднисто червено, върху пластмасовия плот, като разредена кръв.

— Да… да… о, божичко…

Нелсън, седнал в ракитения фотьойл, планира следващия си ход и се чуди дали дванайсет бона не са твърде малко, по дяволите, със сигурност са по-малко, отколкото дължи, чува как майка му изрича думите със свито сърце, задъхано, и вижда по лицето й, когато затваря и се втурва към него, че нещата са се променили; че настъпва нов ред. Флоридският тен върху лицето на майка му е изчезнал и то е зеленикаво сиво.

— Нелсън — казва тя компетентно, като водещ по новините — Пру беше. Баща ти е получил инфаркт. Закарали са го в болницата. Връщат се директно, за да мога да взема колата. Няма смисъл да идваш и ти, не му разрешават други посетители, освен мен, и то само за по пет минути на час. В интензивното е.

Общинската болница на Делеон представлява няколко модерни ниски бели сгради, добавени към кремав център, построен през трийсетте години, с покрив от испански плочи и извити решетки на прозорците. Комплексът изпълва две пресечки от южната страна на Тамаринд авеню, което върви успоредно на Пиндо Палм булевард в продължение на един-два километра в северна посока. Дженис прекара по-голямата част от вчерашния ден тук, така че знае как да влезе в паркинга и кои от нарисуваните върху асфалта стрелки да следва, за да излезе от него, през остъкления мост за пешеходци на нивото на втория етаж, който ги отвежда над будките за билети за паркинга, над ивица изпълнен с хора асфалт и вътрешен двор, настлан с шестоъгълни плочи, с арки жив плет от олеандър, и оздравяващи пациенти в лъскави стоманени инвалидни колички, а после половин етаж надолу по едни стълби до фоайето, където посетители от най-различни раси дремят до спретнато стегнатите вързопи и найлонови торби за боклук, съдържащи цялото им имущество. Фоайето мирише на олеандър, урина и освежител за въздух.

Дженис, облечена в мек анцуг с цвят на сьомга, с нежно сини ръкави и същите ивици по долнището върви напред, а Нелсън, Рой, Пру и Джуди, всичките в дрехите си за самолета, я следват, и бързат, за да вървят в крачка. Само за един ден Дженис е придобила енергичността на вдовица, пъргавината, присъща на жена без съпруг, който да задава темпото. Освен това останките от някаква стара любов — някакъв стар животински магнетизъм, пробудил се в тази претъпкана административна среда, не много различна от коридорите на гимназията, където за първи път осъзна съществуването на Заека Енгстръм, той — известен ученик от горните курсове, висок и рус, а тя дребничка деветокласничка, тъмна и безлична — я тегли към нейния мъж, сега, когато животинската му крехкост наново извиква в нея усещането на тялото му. Неговото, и нейното собствено. Откакто той се срина, тя с гордост, непрекъснато е със съзнанието за жилавото си здраво тяло, неговата предизвикателна изправност, упоритото чудо на функционирането му.

Децата са уплашени. Рой и Джуди не знаят какво ще видят при това посещение. Може би дядо им е чудовищно превърнат като от зла вещица в приказка в жаба или димяща локва. А може би всъщност досега е бил чудовище зад дружелюбната добронамерена поза и високия ласкав глас, като вълка, облечен в дрехите на бабата, който искал да изяде Червената шапчица. Сладникавите миризми на антисептици, множеството асансьори, затворени врати и указателни табели, и хора в бели престилки и бели чорапи, и обувки, и пластмасови значки, кухият целеустремен звук, издаван от собствените им крака върху покрития с линолеум под, старателно изтъркан и след това лъснат до такъв блясък, че лъщи на движещи се вълни като вода, задълбочава зловещото усещане в детските им стомахчета, подозрението им за лабиринт, от който не може да се избяга, за скъп лъскав капан, чиито врати и изходи се отварят само в едната посока. Светът, който градят възрастните, им се струва толкова ексцентричен, че като нищо мотивът му може да е злото. Палмите и следите от самолети и висналите жици, и синьото небе, които се виждат през прозорците, изглеждат като част от стъклата, част от капана.

В сводестото фоайе има два стенописа: в единия край щастливи хора с различни цветове на кожата работят в портокалова горичка под слънце, което изглежда като кръгъл портокал, а на другия — брадати испанци в брони вдървено разменят неясни дарове с почти голи индианци, единият от които е приклекнал с лък и стрела зад бодлив див храст. Този индианец се е смръщил злонамерено. Пътешественикът ще бъде убит.

Кльощава строга жена на рецепцията се консултира с компютърна разпечатка, дава им номера на етажа и ги упътва към правилния асансьор. Петимата се наблъскват в него до мъж с букет, който постоянно се прокашля, момче от испански произход, носещо табла с подрънкващи шишенца, и жена на средна възраст с едра челюст и бухнала коса, която бута в инвалидна количка древната версия на самата себе си, само дето косата не е толкова гъста, нито толкова ярко боядисана. Тя издърпва майка си от асансьора, за да пропусне слизащите и качващите се, и след това набутва количката обратно. Джуди върти ясните си зелени очи нагоре от възмущение колко отвратителни и непохватни са възрастните.

Техният етаж е четвъртият, най-горният. Дженис е впечатлена колко по-непретенциозна е стаята на сестрите тук, отколкото в интензивното отделение за сърдечноболни. Там униформените жени седят барикадирани зад дълго ограждение от монитори за сърдечната дейност, всеки отчитащ с потръпваща оранжева линия дефектния ритъм, идващ от редицата самостоятелни стаи със стъклени стени отпред. Някои врати са отворени, така че можеш да видиш някой замаян пациент, седнал в леглото под своите маркучи като спагети, други врати са затворени, но завесите не са прибрани, така че можеш да видиш две тъмни ноздри и триъгълна умираща уста на изгубилата съзнание глава, а при някои завесите злокобно са дръпнати, за да прикрият извършването на някаква отчаяна медицинска процедура. Тя е родила две деца и изпратила и двамата си родители в гроба, така че болниците не са й напълно чужди. Тук, на четвъртия етаж, има само един-единствен висок плот и няколко бюра, чакалня с твърда дървена пейка и масичка за кафе със списания, озаглавени „Модерно здраве“ и „Денят на жената“, „Наблюдателна кула“ и „Ежемесечен спасител“. Едра чернокожа жена с лъскави като восък, стегнато сплетени плитчици, навити под бялата шапчица, спира притесненото стадо Енгстръмови с усмивка:

— Само по двама посетители наведнъж в стаята, моля. Господин Енгстръм излезе от интензивното кардиологично отделение едва тази сутрин и все още не е готов за много вълнения.

Нещо в широкото й лъскаво лице и сложно сплетена коса хипнотизира малкия Рой; внезапно под напрежението от натрупалите се необичайни обстоятелства той започва да плаче. Мастилените му очи се разширяват и след това здраво се затварят; гумените му устни се разтварят сякаш от някакъв отвратителен вкус в устата. При първото му изхлипване няколко глави се извръщат от коридора, където групичка сестри и лекари са се заели със задачите на ранния следобед.

Пру го взима от ръцете на Нелсън и притиска лицето му към врата си. Казва на съпруга си:

— Защо не влезеш ти с Джуди?

Лицето на Нелсън по същия начин недоволно и стреснато се разтяга.

— Не искам аз да съм първи. Може да не е на себе си или нещо такова. Мамо, трябва ти да влезеш първа.

— За бога — казва тя, сякаш раздразнението, което Хари изпитва към единственото им живо дете, се е прехвърлило върху нея. — Говорих с него два часа по телефона и беше напълно нормален. — Но все пак хваща малкото момиченце за ръка и двете тръгват по лъскавия, вълнист коридор, търсейки номера на стаята, 326. Този номер напомня нещо на Дженис. Някога по-рано, къде ли? В кой живот?

Пру сяда върху твърдата пейка — нетапицирана, вероятно за да обезкуражи безделниците — и се опитва с шепнене и подрусване да успокои Рой. След пет минути с подобно на хълцане изхлипване той заспива, облегнал се тежко върху нея. Топлото му тяло мачка и прави неудобен карирания й костюм, облечен за кацането в зимата на Севера. Климатикът като че ли е изключен; температурата вън отново се е покачила до 30 градуса, десет градуса по-топло от обичайното за това време на годината. Донесли са на Хари тазсутрешния „Нюз Прес“ като подарък и докато чакат на пейката, Нелсън започва да го чете. Рейгън, Буш получават призовки, чете Пру над рамото му. Регионалните убийства намаляват през 1988 г. Собственикът на отбора ще заплати погребението на Амбър. За разлика от брюърския „Стандарт“ по страниците на този винаги има нещо цветно, а днешният е поставил на видно място зелена карта на Великобритания с обозначено местоположението на Локърби и снимки на куфар и взривен самолет. Доклад описва усъвършенствана бомба.

— Нелсън — прошепва Пру, за да не събуди Рой и да не я чуят сестрите. — Нещо ме тревожи.

— Така ли? Е, както всички нас.

— Този път нямам предвид теб и мен. Мислиш ли, че е възможно…? Не мога дори да го изрека!

— Какво да изречеш?

— Шшт, по-тихо.

— По дяволите, опитвам се да чета. Смятат, че знаят точно каква бомба е взривила онзи самолет на Пан Ам.

— Веднага ми мина през ум, но се опитвах да не мисля за това, а после снощи ти заспа, преди да можем да поговорим.

— Скапан бях. Това беше първото ми хубаво наспиване от седмици насам.

— Знаеш защо, нали? Вчера за първи път от години изкара без кокаин.

— Това няма нищо общо. Тялото ми и дрогата чудесно се погаждат. Почувствах се уморен, защото татко внезапно за малко да умре и това е ужасно потискащо. Искам да кажа, ако той си замине, кой идва след него? Прекалено съм млад, за да остана без баща.

— Почувства се уморен, защото поне веднъж онзи химикал липсваше в организма ти. Непрекъснато си под ужасно нервно напрежение и точно дрогата ти го причинява.

— Целият ми шибан нервен живот ми го причинява, и то откакто аз и ти се събрахме; заради това, че имам света вода ненапита за жена със сексуалната страст на замразено кисело мляко, щом получи желаните бебета.

Когато се ядоса, устата на Пру се напряга така, че горната й устна се събира във вертикални бръчици почти като мустак. Забелязва се, че действително има блед мъхест мустак; започнала е да се окосмява. Когато е обидена, лицето й се превръща в нещо като щит, който го притиска, тънката кожа под очите й става мъртвешки бяла като пътя в косата й, шепотът й е гневен и отработен в износената си монотонност. Чувал е тези думи и по-рано.

— Защо да си рискувам живота, като спя с теб, наркоман такъв, да не мислиш, че искам да пипна СПИН от мръсните ти спринцовки, с които се бодеш, или от евтините кокаинови курви, дето чукаш, когато се прибираш в два сутринта?

Рой проскимтява във врата й и две младички сестри зад една маса в канцеларската част демонстративно шумолят с някакви листа, сякаш за да заглушат подслушването.

— Проклета тъпа кучка — казва Нелсън с тих глас, леко усмихнат, сякаш казва нещо приятно. — Не се боцкам и не чукам кокаинови курви. Нямам представа какво е кокаинова курва, нито пък ти.

— Наричай ги както си искаш, просто не ми лепвай техните болести.

Гласът му остава тих, почти гальовен:

— Как пък стана толкова дяволски високомерна, ето това бих искал да разбера. Кога стана толкова шибано непорочна? Не беше толкоз непорочна, че да забременееш, когато ти изнасяше. А после да пратиш Мелани в Брюър с мен да ми върти задник, да не би някак да ти избягам. Ето това беше най-коравосърдечното в цялата работа, да сводничиш на собствената си приятелка.

Нелсън намира някаква тайна утеха в светлото лице на жена си, поналяло се с времето, с подобните на мустак ядовити бръчици и набраздено от гнева чело, което го притиска и смалява. То не пропуска нищо, което носи заплаха. Тя казва, неуверено, сякаш осъзнава, че се опитва да я обърка:

— Това сме го обсъждали един милион пъти, Нелсън Енгстръм, и нямах никаква представа, че ще скочиш в леглото на Мелани. Бях достатъчно глупава да си мисля, че си влюбен в мен, и се опитваш да уредиш нещата с родителите ти. — Този кръг от оплаквания е вехт и омразен и все пак е нещо познато, в което той може да се сгуши. Нощно време, когато и двамата спят, тя е тази, която премята ръка, дълга и мъхеста, върху потните му гърди, а той се свива като зародиш, притискайки гръб в окосмения й скут.

— Така беше — казва той, вече действително, за да я дразни. — Наистина уредих нещата. Та какво се канеше да кажеш?

— За кое?

— Каквото смяташе да ми кажеш, но не си могла, защото съм заспал, защото според теб не съм бил друсан, както обикновено. — Той подпира глава върху облегалката на пейката и въздиша в тази нова умора с чистата си кръв. Когато излезеш от действието на наркотика, осъзнаваш колко силно ти влияе през останалото време. — Господи — казва. — Няма да е зле да се върна обратно в реалния свят. Донякъде си права за вчера, бях в капан, нали мама грабна колата веднага щом се прибрахте. Единственото, което можеш да си намериш във Валхала Вилидж, е Геритол.

Гласът й омеква от съпружеско съчувствие.

— Харесвам те такъв — признава му. — Когато си ти самият без примеси. — С чистия си, изопнат профил, съсредоточен в собствените си уморени мисли, с поразредилата се на слепоочията коса, балансирана от щръкналите малки мустаци, той й се струва почти красив. Няколкото сиви косми в косата му с мишата опашка я трогват, сякаш са там по нейна вина.

В опрощаващия тон на Пру той уморено долавя, че все още не е готова да се откаже от този брак. Все още би изтърпяла много от него.

— Винаги съм си един и същ — не се съгласява той. — Мога да се друсам, мога и да не се друсам. Вчера, може би си права, от уважение към стареца или нещо такова. Просто реших да мина без. Май никой не разбира, че човек не се пристрастява към него.

— Прекрасно — казва Пру, мекотата в гласа й се надига. — Съпругът ми е изключението, което доказва правилото.

— Нямаме ли друга тема за разговор?

— Тази история — решава се да започне тя, — дето Джуди попаднала под платното. Платната не са ли ужасно малки? Нали знаеш колко добре плува. Мислиш ли, че е възможно…

— Какво да е възможно?

— Просто да се е преструвала, да се е криела от баща ти, един вид на игра, и след това нещата са излезли извън контрол?

— Тоест тя за малко да го убие? Ама че мисъл. Горкият татко. — Профилът на Нелсън се усмихва; мустаците му се повдигат към малкия му прав, възпален нос. — Не вярвам — казва. — Не би могла да запази такова хладнокръвие. Помисли си колко далече от брега са били, сигурно си е представяла, че са заобиколени от акули. Не би играла игрички.

— Всъщност не знаем какво е станало в действителност, нито пък колко секунди е продължило всичко. Детското съзнание не работи точно като нашето, а и баща ти как се държи с нея, вечно я закача, виж как говори с нея. Може да не го е направила от жестокост, а просто, нали знаеш, такава е била детската й представа да отвърне на шегата.

Усмивката му разкрива ситните му, обърнати навътре зъби, които винаги изглеждат леко сивкави, независимо колко усърдно ги мие и чисти с конец и въпреки честото използване на онези гумени зъбочистки, когато си облече пижамата.

— Знаех си, че не е добра идея да излиза с нея в морето, след като и понятие си няма от лодки. — Казваш, че бил горд, че й спасил живота?

— На плажа, преди да дойдат от бърза помощ — стори ми се, че се забавиха цяла вечност, но казаха, че било само седем минути — изглеждаше щастлив, някак облекчен, въпреки че ужасно го болеше и не можеше да диша. Непрекъснато се опитваше да си прави шеги и да ни разсмива. Каза ми, че трябва да си лакирам наново ноктите на краката.

Очите на Нелсън са отворени и той се е втренчил не в отсрещната стена, където се кипри маслен портрет на починал дарител, а гледа с невиждащ поглед в миналото.

— Аз имах сестричка, нали знаеш — казва, — дето се удави.

— Знам. Нима някой от нас би могъл да забрави?

Той продължава да гледа с празен поглед и казва:

— Може би е бил щастлив, че е успял да спаси нея.

И действително за Хари, легнал по гръб, упоен и овързан с маркучи и кабели в лишеното от хоризонт бяло поле, гледката на малката Джуди, жива и съвършена с всеки свой червеникавокафяв косъм и луничка, с дългите й мигли, разпределени сякаш с линотип на разстояние от два интервала, му носи чиста радост. Тя се бе срещнала със злото и бе оцеляла. Ще се измъкне от Флорида, любимия щат на смъртта, жива.

В колапса му преди двайсет и шест часа действително имаше определен елемент на блаженство: усещането, което се бе зародило още докато лежеше безпомощен и отпуснат като медуза под червеното небе, че е в ръцете на други, че е слепият, наранен център на свят, изпълнен с грижа и вещина, в определен смисъл бе като завръщане вкъщи след цял живот неразумни пътувания. Докато потъваше, чувстваше света около себе си газообразен и надигащ се, сериозните и нежни лица на служители, лекари и сестри се носеха като облак празнични балони, пуснати от неговия спешен случай. Многото притискащи го тежести са вдигнати и отнесени в тази облята от светлина болница, в този делови голям универсален магазин, в който чудесата са обичайни, нищо, че не са евтини. За негово облекчение са махнали катетъра и единственият му проблем е честата потребност да уринира — всичките тия течности, които вкарват в него на капки — странично, в подлога, за да не разхлабва маркучите на системата и кабелите към сърдечния монитор и кислородните тръбички в носа си.

Друг дребен проблем е мъглата: един от футболните мачове, които с нетърпение чакаше да види, преиграването на мача от първенството на Националната футболна лига между Ийгълс и Беърс на стадиона „Солджър Фийлд“ в Чикаго след предишния им равен резултат, се излъчва по телевизора, който стърчи върху емайлирана жълто-кафява метална поставка на по-малко от два фута от лицето му, но играта, която започна в дванайсет и половина, става все по-неясна, погълната от невиждана досега мъгла, носеща се от езерото Мичиган. Телевизионното отразяване е ограничено до страничните камери; хората по пейките и коментаторите в своите кабини виждат дори по-малко, отколкото Заека, излегнал се упоен върху леглото си. „Страхотно хващане от някой“ — казва някакъв цветнокож коментатор, в действителност Тери Брадшоу, всъщност същият Брадшоу, когото онзи късметлия Сталуърт бе избавил от затруднение със зрелищното си хващане в първенството Супер Боул в началото на десетилетието. Публиката, високо горе в мъглата, тропа и стене без всякакъв синхрон с играта по телевизора, опитвайки се да я следи от резултата на електронното табло. Говорителите — чернокож с изпъкнали жабешки очи, може би същият тип, който се ожени за телевизионната съпруга на Бил Косби, и един бял с пъпчиво лице — явно са дълбоко възмутени, че на Бог му е хрумнало да стори това, да обърка плановете на Си Би Ес и да замъгли телевизионно шоу, за което спонсорите плащат милиони долари на минута и което се гледа от милиони зрители. Непрекъснато се чудят на глас защо не отменят мача. Според Хари мъглата е милостива, защото се бе спуснала, преди Ийгълс да започнат да стават жалки, след като два напълно съвършени тъчдауна на Кънингам бяха отменени заради глупашките наказателни удари на Антъни Тоуни, а след това онзи новак Джексън изпусна подаване, когато беше открит на миля в крайната зона. Играта, която се мержелее в мъглата, опакованите с подплънки играчи, които тромаво изскачат от нищото и отново изчезват в него, притежава специфична красота за Заека в новото му положение в спокойния център на един нов свят. Говорителите само повтарят, че не са виждали подобно нещо.

Първоначално му е трудно да схване, че трябва да забавлява посетителите си, че не е достатъчно просто да си лежи и да приема появата им като поредния телевизионен канал. По време на рекламата, онази за Милър, в която едрият чернокож мъж повдига билярдната маса, така че всички топки уж се търкулват в дупките, той свежда очи към нетърпеливото личице на Джуди, светло и фино, часовников механизъм, чист от прах и ръжда, и й казва:

— Научихме се, нали Джуди? Научихме се как да завиваме.

— Като ножици — казва момичето, показвайки с ръце. — Буташ към платното.

— Точно така — казва той. А дали не беше в обратната посока?

Мисълта му е замъглена. Гласът му, носов и дрезгав, звучи чуждо; гърлото му сякаш е издрано. Направили са му нещо, след като го докараха в болницата, нещо свързано с кислород. Беше почти в безсъзнание, а след това съвсем в безсъзнание, благодарение на нещо, което са му дали в суматохата.

— Хари, какво казват лекарите за теб? — пита Дженис. — Какво става? — Седнала е на един стол до леглото му, някакъв нов вид тапицирана с винил инвалидна количка, като усъвършенствана версия на любимия кожен диван на Фред Спрингър. Придобила е онова притеснено изражение със сбръчкано чело, а устата й представлява глуповат процеп. В двуцветния си анцуг и големи маратонки „Адидас“ прилича на шампионка по боулинг от гимназиалната лига, лицето й е загрубяло от прекомерно излагане на слънце, с две малки бучки като кантове над скулите й. Нежната кожа под веждите й е започнала да се набръчква. Колкото повече остаряваме, с толкова повече хлътнатини и издутини се сдобиваме.

— Един от лекарите ми каза, че имам сърце на спортист. Твърде голямо. Тоест отвън твърде голямо, а отвътре твърде тясно. Мускулът е прекалено плътен. Оказва се, че сърцето не е като на картичките за Св. Валентин, както си мисли човек, а е мускул. Изпомпва с едно такова засукано движение, ето така. — Той показва на оскъдната си публика със свиване и отпускане на юмрука; удар, пауза, удар, пауза. Лицето на Джуди е хипнотизирано от екрана на сърдечния монитор, който той не вижда; но предполага, че усилието от тази малка демонстрация си личи на показваната там кардиограма. Дженис също я гледа, четирите очи лъскаво отразяват електронния зигзаг, а устата им отворени в идентични процепи тъмнина. Никога преди не е забелязвал някакъв признак на наследствена връзка между тях. Той продължава: — Искат да вкарат някаква боя в сърцето ми, като вкарат дълъг маркуч в някаква артерия долу на бедрото ми, така че да могат да видят какво точно става, но по принцип смятат, че поне една от коронарните артерии е запушена. Твърде много свински ребърца наред с всичкото блъскане по игрището, когато бях хлапе. Обаче няма проблеми. Могат да направят всякакъв байпас, вече ги правят всеки ден, просто е като да подмениш пластмасова тръба. Казват ми, че е удивително какви неща са се научили да правят през последните десет години.

— Ще ти правят открита операция на сърцето? — пита Дженис уплашено.

Юмрукът, онагледяващ сърцето, изведнъж натежава и размива контури; той бавно го сваля върху чаршафа до тялото си и за миг затваря очи, за да си спести гледката на притеснената си съпруга.

— Засега нищо. Може би по-късно. Просто като вариант. Друг вариант е някакъв катетър с балон в него, който някак си надуват, когато влезе в запушената артерия. Разбива плаката. Така го наричат, плака. Аз мислех, че плака е значката, която ти дават като спечелиш шампионата. — Заека постоянно потиска желанието си да се разсмее на неспособността си да сподели с Дженис възстановения от лекарствата покой в гръдния му кош, усещането, че най-после е достигнал спокойния център. Болкоуспокоителни, разредители на кръвта, транквилизатори, лекарства, разширяващи кръвоносните съдове, и диуретици навлизат на капки в организма му от системата над него, обагряйки болничния свят в розовите оттенъци на доброжелателство и весело настроение. Допада му постоянната суетня, посещенията за вземане на кръв и измерване на кръвното налягане, и проверката на апаратурата и системите, и шествието от лишени от мирис млади жени със стегнати тела в колосани памучни дрехи и цвят на кожата от всички континенти, които се грижат за безпомощната му плът с еротична смесица от благоговение и брутално снизхождение, с онова заучено изражение върху хубавите им лица като актриси или гейши. Както е замаян, малката му стаичка с бели стени му се струва като сцена, в която непрекъснато и най-изненадващо влизат и излизат актьори. Тъй като е полусамостоятелна, има си дори завеси, които закриват съседа му по легло, който тази сутрин мърмореше и повръщаше, и пъшкаше, но оттогава е потънал в мълчание, което би могло да е смърт. Но за Хари пиесата продължава и както си му е редът, влиза още един актьор.

— Ето ти лекар — обявява той на Дженис. — Питай го каквото искаш да знаеш. Аз ще гледам мача, а Джуди ще гледа сърдечния монитор. Кажи ми, ако спре, Джуди.

— Дядо, не се шегувай — скарва му се детето.

Кардиологът е едър червендалест имигрант австралиец с името д-р Олман. Има орлов розов нос, блестящи бели зъби и безцветна провиснала коса. Годините охолен живот във Флорида са напластили насечения му роден акцент с южняшко провлачване. Хваща малката, тясна кафява длан на Дженис със своята месеста червена ръка и се превръщат в очите на Заека в неговите сърдечни родители — притеснена дребничка мургава майка и привидно спокоен и трезв баща.

— Беше доста болен — казва й доктор Олман — и трябва да го научим как да се грижи по-добре за себе си.

— Какво точно не е наред със сърцето му? — пита Дженис.

— Обичайната история, госпожо. Уморено и нееластично, пълно с боклуци. Типично американско сърце за неговата възраст и икономическо положение и така нататък.

По телевизията пускат онази странно екзалтирана и леко смущаваща реклама на вино „Гало“, където един тип си е уговорил среща с непозната, а тя се оказва точно същата продавачка от магазина за алкохол, която го е посъветвала какво вино да занесе като подарък на момичето.

— Доколкото можем да кажем без сърдечна катетеризация — продължава доктор Олман, — основното стеснение е стандартното, лявата предна артерия — товарният кон на организма. За щастие, явно, има доста добре развити спомагателни артерии, които са му дали възможност да живее. Виждате ли, госпожо, когато сърцето изпитва глад за кислород, то се опитва да си създаде алтернативни пътища, по които да доведе кръв до мускула. Освен това от шума, който долавяме, вероятно има доста сериозно стеснение около клапата на аортата. Картинката не е от най-приятните, но в никакъв случай не е най-лошото, което сме виждали.

Дженис поглежда съпруга си почти с чувство на гордост.

— О, Хари! Ти все споменаваше за разни леки болки и проблеми с дишането, а аз никога не го приемах на сериозно. Не се оплакваше достатъчно.

— Беше страхотно — казва с въздишка момичето от рекламата в края на срещата, ентусиазирана и разнежена. Личи си, че ще се чукат, ако не на тази среща, то на следващата, и ще се оженят, и ще си живеят щастливо, и всичкото това заради „Гало“.

Доктор Олман е оценил Дженис като податлива на обучение и пуска тежката артилерия.

— Сега, ако продължава да има такъв късмет и поражението не е засегнало разклонението, и няма силно калциране, много лекари биха ви посъветвали да се подходи по-умерено, с ангиопластика, и да се изчака и да се види. По мое лично мнение обаче трябва да уравновесите относителното отсъствие на травма и разходите — не можем да подминем разходите, нали така, след като Медикеър[10] вири рога, а този симпатичен човек няма да плаща нови данъци — трябва да уравновесим тези психологически плюсове с главния минус, вероятността от повторна стеноза и вероятността да се наложи да направим всичко наново, а шансовете това да стане, ако трябва да сме честни, неприятно надвишават петдесетте процента. Ако зависеше от мен, да си го кажем направо, артериалният байпас е това, което ще свърши работата. Как казвате тук, в Щатите, никога не пращай момче, щом можеш да изпратиш мъж? Сега, госпожо, какво бихте искали да научите за сърцето?

— Всичко — отговаря Дженис, възхитена от този мъж, готов да й обяснява разни неща, езикът й се показва, докато се подготвя да се съсредоточи.

— Давайте, тогава — бодро казва доктор Олман и свива едната ръка в едър юмрук, а с пръстите на другата започва да й показва как са разположени коронарните артерии върху повърхността на сърцето, как разклоненията им проникват в трудолюбивия мускул. Хари днес вече е гледал тази демонстрация и прави знак на Джуди да се приближи до леглото. Тя е облечена с розовата официална рокличка, с която бе слязла от самолета, и колосана бяла панделка на плитката си. Слънцето от вчерашното приключение в морето е изгорило носа й и лицето точно под ясните зелени очи, там, където луничките й са най-нарядко. Тя постоянно зяпа сърдечния му монитор.

— Какво виждаш? — пита я дрезгаво.

— Като малък гърчещ се червей, който само пълзи и пълзи.

— Това е животът — казва й. — Това е дядо ти.

Джуди се поддава на някакъв импулс: облягайки се на леглото, тя се опитва да прегърне възрастния мъж, като разбърква и опъва маркучите и жиците, прикачени към горната част на тялото му.

— О, дядо — признава тя — аз съм виновна!

Дъхът й пари врата му. Той я прегръща, доколкото може, с онази ръка, която не е прободена от системата.

— Не бъди глупава. За какво си виновна?

— За вчера. Дето те уплаших.

— Не си ме уплашила, миличка. Мексиканският залив ме уплаши. Ти не се ли уплаши?

Тя разплакано клати глава, не. Това му се струва поредното чудо.

— Защо? — пита я.

Гладкото й малко личице придобива онова притворено изражение, което у зрялата жена говори, че се кани да излъже. Тя казва леко превзето:

— Нали беше с мен, дядо. А и имаше много други лодки наблизо.

Той подновява полупрегръдката си. Крехкото й малко телце е податливо, нещо го е напуснало; чувства дразнене в гърлото си, може би от вчерашното нагълтване със солена вода. Очите му се замъгляват от парещото облекчение на сълзите. По телевизията мъже с широки рамене и тесен ханш се разхождат като богове от Олимп сред облаците. Вече даже не може да се разбере кой е бял и кой е черен. Въпреки че не виждат, водещите продължават да крещят с напрегнати, развълнувани гласове. Рекламен клип показва как едно субару се друса, изкачвайки планина от шасита на изпочупени коли.

— Искаш ли да сменим канала? — пита той Джуди и отмества ръката й от бинтованата си китка, която го боли, и я слага върху дистанционното на телевизора на металната бежова поставка. Обляга се назад и изпитва усещането, че белите стени се разтеглят около него, както океанът вчера, а леглото му се превръща в сал. Джуди прехвърля каналите: състезание по борба, някакво шествие, някаква антиреклама, в която Карл Малден излайва, че с пътническите чекове на Америкън Експрес не могат да те оберат, мъж и жена, облечени в черно, карат кънки върху бляскав лед, комичен филм на ужасите за това, какво е да си подрастващ върколак в Лондон, и друг някакъв филм, който се казва, както научават в паузата „Юмруците на Брус Лий“. Кунгфу насилието е достатъчно интересно, че да задържи вниманието на Джуди за няколко минути. Откъслеци от думите, които доктор Олман уж поверително и все пак с типичния жив австралийски маниер съвсем отчетливо нарежда на Дженис, се сливат със сцените на екрана — убийствени ритници, които режисьорът е показал в забавен кадър, изящно размазани ориенталски цветове.

— … предварителни тестове… белодробна конгестия, типична след инфаркт на миокарда… задържане на кръв… изтичане в белодробната тъкан… хидралазин… възпаление на перикарда… Дилантин… обриви, диария, косопад… не искам да стигаме до пейсмейкър за човек на неговата възраст…

Брус Лий нанася ритник, втори, трети и трима елегантно облечени главорези бавно политат към ъглите на стаята, натрошавайки мебелите сякаш са бисквитки с късметчета. Внезапно Джуди отново сменя канала, попада на онази реклама, която Хари обожава, за някакъв овлажняващ лосион за тяло, чието име така и не може да запомни, но не може да забрави изражението върху лицето на модела, как се усмихва над голото си рамо, докато се промъква зад вратата на банята, а след това отново излиза с доволен лукав израз, мократа й коса увита в тюрбан с голяма мека хавлиена кърпа, гърдите й се виждат до цепката, но зърната й са извън екрана, ако само екранът беше малко по-широк, ако само можеше да забави кадъра, както във филма с кунгфуто, може би за част от секундата щеше да мерне зърно; и как се отпуска в син плюшен диван, сякаш е напълно задоволена, прекрасните й очи с мазни клепачи се притварят, веждите й са малко плътни, като на Синди Мъркет, а после идва онзи кадър, в който тя е облечена за излизане, цялото й тяло все още влажно от лосиона под златистото ламе.

— Не, чакай, миличка — той предусеща, че Джуди се кани да смени канала, и протяга ръка да я спре, но не успява, връщат се на върколака, лицето на момчето обраства с козина, както се е свило в някаква телефонна будка, а после кънкьорите, жената се плъзга към зрителите, а късата й поличка се е отметнала нагоре; а след това горната част на китката го засмъдява от придърпването на системата и игривият призрак на вчерашната болка започва да танцува в гърдите му. Явно, ефектът от демерола започва да отслабва. Бяха му дали малко кафяво шишенце нитроглицерин върху нощното шкафче, до телефона и чашата застояла вода, и той с трепереща ръка изтръсква едно хапче и го слага под езика си, както му бяха казали. Пари под езика, а след това, смешна работа, минута-две по-късно, усеща гъделичкане в ануса.

— Какви количества нездравословна храна приема? — пита доктор Олман в този момент.

— О — отговаря ентусиазирано Дженис — той е страстен любител. — На Хари му хрумва, че жена му е канал, който не може да изключи. Същото прекалено високо чело, същият глуповат, упорит процеп на устата, ден след ден, по едно и също време, на една и съща честота. Вдигнала е поглед към едрото червендалесто лице на лекаря сякаш към поучително красив залез. Двамата представляват дует, който си го поделя. Единият взима вътрешното, другият външното.

Сега някакво тюркоазено субару се плъзга в поредния стръмен, назъбен западноамерикански пейзаж, обожаван от всички производители на реклами на автомобили. Лъскава манекенка, кльощава като върлина, с трапчинки и квадратна челюст, по-висока версия на Одри Хепбърн от времето на „Закуска в Тифани“, излиза от колата с лукава усмивка и яйцевиден шлем на пилот състезател, а роклята й сякаш е направена от снопчета блещукаща светлина. Може би Нелсън е прав. „Тойота“ е скучна фирма. Рекламите й показват хора, които подскачат във въздуха от радост, че са спестили петаче. На екрана отново се появява Фиеста Боул Парейд. Младежи, цветя и гигантската котка Гарфийлд, която се поклаща величествено. Във вътрешностите на Хари, просмукани от лекарства и подложени на въздействието им, сякаш преминава буря, като петната по слънцето или онези далечни урагани на Юпитер. Наред с историята Хари изпитва суеверен интерес към астрономията. Отче наш, ти, който си на небето…

— … тонове мазнини през организма му — нарежда доктор Олман — цели реки, все някаква част задължително ще се залепи някъде. Тлъсти меса, свински кренвирши, лебервурст, телешка саздърма, хотдог, фъстъчено масло, солени ядки…

— Той обожава всички тези неща, непрекъснато похапва — приглася Дженис, нетърпелива да се хареса, мъчи се да го спечели, предава съпруга си. — Обожава ядки.

— Това е най-вредното за него, най-вредното — отговаря доктор Олман, гласът му набира скорост, губи провлачването — пълни са с мазнини, да не говорим за натрия, а кашуто, то е най-вредно от орехите, „макадамия“, но всичките са вредни, вредни. — От въодушевление той е започнал да се привежда над нея, сякаш ще извършва сложен удар със стика за голф. — Всичко се прави с растителни хидрирани мазнини, с кокосово масло, палмово масло, краве масло, мас, яйчен жълтък, пълномаслено мляко, сладолед, пълномаслено сирене, извара, дреболии, всичките замразени полуфабрикати, тестени изделия, почти всичко, което се купува в кутия или в книжна кесия, всичко това, госпожо, е отрова, проклета отрова. Ще ви дам един списък да си занесете вкъщи.

— Може, но снаха ми изучава хранене. Вече имаме доста списъци. — Пру се появява точно навреме и колебливо изпълва рамката на вратата с женствено закръгленото си тяло в пътнически костюм на триизмерни карета. Без да я вижда, Дженис продължава да отрупва с ласкателства доктор Олман. — От години говори на Хари всичко това, което казахте, но той просто отказва да чуе. Смята, че е над всичко това, смята, че още е тийнейджър.

Лекарят изсумтява презрително.

— Дори и тийнейджърите с техния свръхактивен метаболизъм не могат да изгорят мазнините и захарите, които хранителната индустрия в тази държава напомпва в тях. Имаме случаи на сърдечни удари сред подрастващите навред — гласът му отново омеква до южняшко произношение — в зеленото Божие творение.

Пру пристъпва в своето тройно измерение.

— Дженис, извинявай — казва, все още й е неловко да използва първото име на свекърва си — знам, че не бива да има толкова много посетители, но Нелсън отвън е в паника, страхува се да не изпуснем полета.

Дженис се изправя толкова рязко, че инвалидната количка отхвръква под нея. Залита, но успява да запази равновесие.

— Аз ще изляза. Ти се виж с него и вземи Джуди, като излизаш. Хари, ще намина на връщане, след като ги изпратя. Довечера във Вилидж обаче има демонстрация на оригами, която не искам да изпусна. Човекът е дошъл чак от Япония. — Тя излиза, а Джуди изключва телевизора точно по средата на особено забавна фарс реклама на шумозаглушителите на Мидас, и излиза с нея.

Доктор Олман бурно се здрависва с Пру и й казва, оголвайки белите си като на акула зъби:

— Госпожо, научете този упорит нещастник как да се храни. — Извръща се и удря Хари с отпуснат юмрук по рамото. — В продължение на половин век, приятелю — казва той, — си насипвал боклуци в корема си.

След това и той излиза.

Двамата с Пру, внезапно останали насаме, се чувстват неловко.

— Този тип — казва Хари — непрекъснато напада Америка. Ако не му харесва храната тук, защо не се върне, откъдето е дошъл, да си яде кенгурута?

Високата му снаха суче дългите си почервенели ръце, върти венчалната си халка, но все пак пристъпва напред, към долната част на леглото.

— Хари — казва тя. — Слушай. Сломени сме от това, което ти се случи.

— Ти и кой друг? — пита той, твърдо решен да се държи на ниво — Боги на летището в Казабланка, Флип при Литъл Биг Хорн, Джордж Сандърс в рухващия храм на Дагон, когато Виктор Матюр е бутнал колоните[11].

— Нелсън, естествено. Май въобще не мигна миналата нощ, само за теб мислеше. Не може да го изрече, но те обича.

Хари се разсмива лекичко, да не скъса онази валентинка вътре в него.

— Между хлапето и мен определено има нещо. Но не съм убеден, че може да се нарече обич.

Тя се поколебава, преди да му отговори, гледайки го втренчено със зеленикавите си очи с кални пръски, от които са дестилирани по-бистрите, по-бледи очи на Джуди, и той продължава:

— Аз определено го обичам, но може би обичам нещо, което отдавна е изчезнало. Малко дребничко момченце, което те гледа с възхищение, докато ти го изоставяш в критичен момент — това не се забравя.

— Всичко това все още е там, под другото — уверява го Пру, без да казва какво има предвид с „всичко това“. На ярката болнична светлина Хари забелязва, че косата й с прическа като сфинкс е леко разчорлена — около главата й стърчат отделни безцветни косми. Усеща, че иска да каже много неща, но не смее. Спомня си как се бе появила и надвесила над него, когато лежеше останал без дъх на плажа, в белия си бански, притеснена и женствена. Лицето й бе в сянка, невъзможно бе да го види, а точно над него като буреносен облак се извисяваше синът на Ед Силбърстайн с втвърдени от солта черни къдрици, маслинената кожа, пенисът му издуваше тесния му черен бански точно до петоъгълното лого на Омни — лицемер, пробиващ си път, богатеещ. Голяма работа. Да живее Силвърс.

— Разкажи ми за себе си, Пру — казва Заека, а думите се плъзгат през разраненото му гърло сякаш фактът, че е на легло и се е отпуснал от лекарствата, е придал на отношенията им нова интимност. — Как се справяш ти с хлапето? С Нелсън?

Хората, колкото и да е учудващо, действително реагират на директния подход, сякаш всички само чакаме да извадят заровените си тайни на бял свят. Без колебание тя казва:

— Прекрасен баща на децата е. Това мога да го заявя най-чистосърдечно. Закриля ги, грижи се за тях и се занимава с тях. Когато успее да се концентрира.

— Защо невинаги успява да се концентрира?

Сега вече тя се поколебава, несъзнателно върти пръстена на пръста си.

Като че ли цяла Флорида е съставена от взаимозаменяеми части, пред болничния му прозорец се извисява норфолкски бор и крие невидима птичка, която издава звука на скърцащо мокро дърво. Беше го чул сутринта, чува го и сега. Гръдният му кош сякаш откликва с внезапно пробождане. За всеки случай взима още един нитроглицерин.

Пру внезапно започва да говори:

— Мисля, че бизнесът го притеснява. Продажбите паднаха през последните години заради слабия долар и така нататък, и заради скучните модели, както той твърди, и мисля, че се бои да не би „Тойота“ да се откаже да я представяме.

— За такова нещо ще е нужна бомба. Добре сме работили за „Тойота“ през годините. Когато Фред Спрингър получи онзи франчайз, японските стоки все още се приемаха за шега.

— Само че това беше отдавна. Нещата се променят — казва Пру. — На Нелсън му е трудно да е търпелив, а и да си кажа честно, мисля, че го е страх, сега, когато няма никой от старите край него. Първо Чарли си отиде, после Мани, а сега и Милдред, въпреки че самият той я уволни, а и ти си тук половината година, а Джейк се премести във Волво-Олдс, близо до новия универсален магазин в Ориол. Руди си отвори собствено представителство на „Тойота“ — „Мазда“ на шосе 422. Чувства се изоставен и единствената му компания са онези ексцентрични типове от Северен Брюър.

При мисълта за „онези ексцентрични типове“ от косата й щръкват нови косми, блестящи на флуоресцентната флоридска светлина като нажежени жички. Опитва се да му каже нещо. Нещо му се изплъзва, но как би могъл човек на легло, овързан и безпомощен, да успее да проследи мисълта й? Заека трябва да се грижи за сърцето си. Въпросът е на живот и смърт. Ефектът от лекарствата, явно, отминава. Смъртният ужас на положението му започва да се надига в гърлото му, пари като стомашни киселини. Анусът го сърби, точно по план. В него има нещо пагубно и слабо, което може всеки миг да го предаде в ледената чернота, за която говореше Бърни.

Пру вдига широките си рамене в закъснял отговор на въпроса му как се справя.

— Какво се очаква от живота? Не ти се дава друг, че да правиш сравнения. Харесва ми голямата къща и Пенсилвания. В Акрън живеехме само в апартаменти и вечно закъснявахме с наема, и ми се струваше, че тоалетните чинии постоянно течаха.

Заека се опитва да се издигне до нейното ниво, да се измъкне от тайния си страх от тъмнината, от вкуса й на повръщано.

— Права си — казва. — Би трябвало да сме благодарни. Но е трудна работа това, благодарността. Струва ти се, че още от самото начало са те насадили в някакво безизходно положение, гладен и уплашен, и се оказва, че единственият изход също не върши работа. Ей, чуй. Чуй ме. Ти си още млада. Красива си. Усмихни се. Усмихни ми се, Тереза.

Пру се усмихва, заобикаля леглото и се навежда да го целуне, този път не по устата, както на летището, а по бузата, без да докосва маркучите, които вкарват кислород в носа му. Близкото й присъствие му се струва огромно, карирано, влакнесто, като облак, който го е похлупил, като сянката от корпуса на лодката, полегнал настрани там, в Залива, където бе едновременно студено и горещо. Гади му се; реалността на положението му непрекъснато се опитва да се надигне в гърлото му, прогаря го, почти го дави.

— Ти си мил човек, Хари.

— Аха, разбира се. Ще се видим горе напролет.

— Струва ми се ужасно да си тръгнем така, но има някакъв купон в Брюър довечера, на който Нелсън е твърдо решил да ходи, а и без това е невъзможно да сменим самолетната резервация, по това време на годината всичко е запълнено, даже и към Нюарк.

— Че какво бихте могли да направите? — пита я. — Аз ще се оправя. Може да е за добро. Ще набие малко здрав разум в старата ми глава. Ще ме накара да поотслабна. Да ходя на разходки, да не ям толкова много боклуци. Лекарят казва, че трябва да стана нов човек.

— А аз ще си лакирам ноктите на краката — казва Пру, изправяйки се отново в пълен ръст, с равен нисък глас, който като че ли не е чувал по-рано, насочен право към него като към мъж. — Не се променяй твърде много, Хари. — След това добавя: — Ще кажа на Нелсън да влезе.

— Ако хлапето изгаря от нетърпение да заминава, кажи му, че можете просто да тръгвате. Ще се видим по-късно, горе.

Едното ъгълче на устата й се свива и изкривява надолу, лицето й леко се вцепенява от неуместното му предложение.

— Той трябва да се види с баща си — казва.

Пру излиза; белият чист свят около Хари се разширява. Когато всички си тръгнат, ще си позволи лукса да позвъни на сестрата и да поиска още демерол. И да види как се справят Ийгълс в мъглата. И да затвори очи за една благословена минута.

Нелсън влиза с малкия Рой на ръце, въпреки че уж не се допускат посетители под шестгодишна възраст. Хлапето носи детето като защитна броня: щом носи свое собствено дете, какво можеш да кажеш срещу него? Рой възмутено се втренчва в Хари, сякаш фактът, че дядо му лежи в леглото завързан за един куп машини, е някакъв заплашителен трик. Когато Хари се опитва да му се усмихне и намигне, Рой скрива лице във врата на баща си с рязко извъртане на главата. Нелсън също изглежда шокиран; очите му непрекъснато се вдигат към монитора с неговите оранжеви потръпващи знаци за живот, а след това боязливо се връщат към лицето на баща му.

Неудобно хванал натежалото, втренчено дете, Нелсън пристъпва към леглото и поставя сгънат брой на „Нюз прес“ върху обрамчената с хром масичка, върху която вече стоят чашата с вода и телефонът, и малкото кафяво шишенце нитроглицерин.

— Ето ти вестника, ако ти се прииска да почетеш. Пише много за онази катастрофа на Пан Ам, от която толкова се интересуваш. Смятат, че са наясно точно каква е била бомбата — имало някаква с барометричен механизъм, който активира взривателя, когато се достигне определена височина.

Нагоре, нагоре; въздухът се разрежда, барометърът отчита разликата, часовникът започва да тиктака, докато уютният самолет се носи през тъмнината, а пилотът бъбри по радиото, докато лампите в пилотската кабина светят и примигват около него, а пътниците клюмат над питиетата си в отредените им пастелни синтетични кресла. Образът, като семенце във влажна почва, което най-после пробива обвивката си, кара Хари да осъзнае, че дори сега, докато лежи тук в тази антисептична бяла мъгла, оплетен в маркучи и кръвни връзки, и брак, той е точно като онези, към които бе изпитал такова съчувствие, падащи от взривения самолет: той също пада, безпомощно пропада към смъртта. Съдбата, която го очаква зад това було от медицински грижи е точно толкова категорична, колкото онази, посрещнала телата, падащи тежко върху мочурливата шотландска земя като чували за боклук, пълни с вода. Пляс, шляп. Тела, които се пръсват върху голф игрищата и обраслите с пирен пътеки на Локърби, просмукани с нощна тъма. Това, което ги е посрещнало, не се различава от това, което чака него. Реалността е връхлетяла върху тези пътници, докато са си седели и са режели пилето от самолетното меню, загърнато в сребристото фолио, или са дремели, докато от телевизора в ушите им е пеел Бари Манилоу. Същата тази ледена черна реалност връхлита и него; смъртта не е питомният любимец на живота, а звяр, който бе погълнал бебето Амбър, и бебето Беки, и всички онези студенти от Сиракуза, и завръщащите се войници, и ще погълне и него. Тя действително е там, под него, огромна като планета през нощта, гигантска и само негова. Неговата смърт. Единствено негова. Паренето в израненото му гърло се засилва и той се чувства почти задушен от ужас.

— Благодаря — дрезгаво казва на сина си. — Ще го прочета, когато тръгнете. Тия проклети араби. Притеснявам се да не изпуснете вашия самолет.

— Не се притеснявай. Все още имаме много време. Даже и мама не би се изгубила по пътя, нали?

— Карайте на изток оттук до шосе 75, а после на юг до отбивка 21. Шосето сякаш отива наникъде, но след четири-пет километра ще видите летището. — Хари си припомня собственото си пътуване по тъй странна магистрала, липсата на указателни табели, стъблата на палмите, тънки като струйка потекла боя, шоколадовата мацка с шапчица на стюардеса в червеното камаро с подвижен покрив, която караше опасно близо зад него, а след това дори не го погледна, с чипото си носле и издадените устни, и то му се струва нереално, облято във фалшива слънчева светлина като емайл, като онази жълта слънчева светлина, дето я правят с прожектори по телевизионните шоута. Тогава нямаше абсолютно никакви грижи. Намираше се в рая, а не го осъзнаваше. Усеща как тялото му се изпотява от страх, надушва собствената си пот, лепкава като тинята на дъното на кладенец, и вижда Нелсън, изправен там, окъпан в изкуствената светлина на света, който все още не се е сринал в смъртта, спретнат и напрегнат в белезникавия костюм, с който е облечен, вместо с дънковото яке, което носеше при полета за насам. Яката на ризата му пак е разтворена, така че прилича на комарджия, прекарал цяла нощ в залагания и свалил вратовръзката си в разгара на играта на покер. Беше тук близо седмица, а почти не бе видял слънце. Малкото петно на мустаците му дразни Хари, а хлапето постоянно привлича вниманието му върху него, като подсмърча и попипва долната част на носа си, сякаш надушва лепкавия страх на баща си. Той казва:

— Освен това, татко, забелязах, че случаят на Дейон Сандърс е избутан назад в спортните страници, а някъде в раздел Б има една статия за борбата с тлъстините, която определено ще те разсмее.

— Даа, тлъстините. Имам тлъстини даже и отвътре.

Това сякаш бе сигнал синът му да добие загрижен вид и да попита:

— Как си ти всъщност? — Лицето на хлапето леко побелява около устните, сякаш се бои, че баща му действително ще му разкаже. Прическата му също го дразни — къса отгоре и твърде дълга отзад, с тази жалка опашка. И малката обичка.

— Доста добре, като се има предвид положението.

— Чудесно. Този едър месест лекар със странния акцент излезе навън и говори с нас, и каза, че обикновено след първия инфаркт голяма част от хората не оживяват, а в твоя случай, поне за известно време, е просто въпрос на известна промяна в стила на живот.

— Този тип има нещо против чипса и хотдозите. Ако Бог не е искал да ядем сол и мазнини, защо ги е направил толкова вкусни?

Очите на Нелсън потъмняват и помътняват, както става всеки път, когато баща му споменава Бог. Разговорът постоянно заяжда, не може да потръгне, Хари непрекъснато си мисли как пропада, хлапето е като тежест върху гърдите му. Хайде, казва си, опитай. Само веднъж се живее.

— Пру ми каза, че цяла нощ не си спал от притеснение.

— Ами, да. Е, малко преувеличава. Не знам защо не мога да спя тук. Всичко ми се струва фалшиво, а и има разни неща в Брюър, за които трябва да се погрижа.

— Като представителството ли? Обикновено седмицата между празници е слаба. Всички се чувстват разорени след Коледа.

— Ами, да, и други неща. Непрекъснато се чувствам изтормозен.

— Такъв е животът, Нелсън. Тормоз.

— Предполагам, че е така.

Хари казва:

— Мислех си за нашия разговор, че тойотите са скучни. Трябва да им признаеш, опитват се да направят линията по-секси. Следващата есен ще вкарат луксозен лексус седан. Даже с осемцилиндров V-образен двигател.

— Да, ама няма да позволят на нас, обикновените представителства, да го продаваме. Разработват си цяла нова мрежа за продажби на дребно. Нека, и без това ще пропадне. Японците не са италианци. Луксът не им се удава.

— Забравих за отделните представителства за Лексус. Казвам ти, Нелсън, не съм съвсем в час. В пълна мъгла съм.

— Като всички нас — казва Нелсън.

— А, да, и отчетите. Мислех си за тях. Трудно ли ти е да продаваш употребяваните? Не бъди алчен. Не бива да очакваш повече от десет процента надбавка, струва си да намалиш печалбата просто за да се движи стоката.

— Окей, татко. Щом казваш. Ще пробвам.

Разговорът отново заяжда. Рой се извива в ръцете на баща си. Хари пропада, светлината е просто обвивката на тъмнината, по-тънка от обшивката на самолет, по-тънка от алуминиева кутийка бира. Да се хване за нещо, каквото и да е.

— Тя се оказа доста свястна жена. Пру — неочаквано заявява на сина си.

Момчето изглежда изненадано.

— Да, не е лоша. — И също толкова неочаквано, заявява: — Трябва да се опитам да съм по-мил с нея.

— Как?

— Ами — нали знаеш. Да се стегна. Да се опитам да бъда по-зрял.

— На мен винаги си ми изглеждал доста зрял. Може би прекалено, твърде рано. Може би не съм ти дал кой знае какъв пример по зрялост.

— Затова е още по-важно. За мен, искам да кажа.

Дали Хари си въобразява, или зад завесата до него, в леглото, което не вижда, нещо помръдва, дочува се тихо, сухо покашляне? Неговият невидим съсед е жив. Казва:

— Наистина започвам да се притеснявам дали ще стигнете навреме за самолета.

— Между другото, извинявай за това. Кофти ми е, че така тръгваме. С Пру си говорихме снощи дали не трябва да останем още няколко дни, но знам ли, човек си прави планове, а после всичко се проваля.

— На мен ли го казваш. Какво можете да помогнете, ако останете? Твоят старец е добре, в чудесни ръце е. Просто трябва да се науча да живея с не особено здраво сърце. Дефектен часовник. Чарли го прави от двайсет години, и аз ще мога. — Но след това Заека добавя, заплашвайки да изпадне в сълзливост, в сантименталност, в елегичност. — Но пък той е жилав дребен грък, а аз съм едър дебел швед.

Нелсън вече е доста напрегнат. Излъчва нервното желание да се намира някъде другаде.

— Добре, татко. Прав си, по-добре да тръгваме. Дай целувка на дядо — казва той на Рой.

Навежда извиващото се момче, сякаш пуска футболна топка, за да целуне бузата на дядо си. Но Рой, вместо да връчи целувката, сграбчва двойната бебешко синя тръбичка с кислород, захранваща носа на Хари, и я изтръгва.

— Исусе! — казва Нелсън, най-после проявявайки емоция. — Добре ли си? Заболя ли те? — Той плясва сина си по дупето, и го слага да стъпи на пода.

Наистина го заболя леко от внезапното и бързо посегателство, но Хари трябва да се засмее.

— Няма проблеми — казва. — Сложили са ми я за всеки случай. Кислородът всъщност не ми трябва, това е просто за допълнително ободряване.

Краката на Рой са омекнали от ярост и той се свлича на лъскавия под до леглото. Той се извива и задъхано скимти. Нелсън се навежда и отново го удря.

— Не бий хлапето — казва му Хари не особено категорично. — Той просто искаше да ми направи услуга. — Доколкото може със свободната си ръка, той наглася двата бледосини маркуча по един над всяко ухо, спускащи се от бутилката с кислород, закачен на стената зад него, и отново поставя щипката с тихото й подхранващо шептене върху преградката между ноздрите си. — Може би се е опитвал да ми издуха носа.

— Ти, малко лайно такова, можеше да убиеш собствения си дядо — обяснява Нелсън на гърчещото се дете, след като се бе наложило да го издърпа, ритащо, изпод леглото.

— Я виж кой преувеличава — казва Хари. — Не е толкова лесно да ме убият. — И започва да си вярва.

Рой, побелял около устата точно като баща си, възвръща гласа си и надава крясък, опитвайки да се изтръгне от хватката на Нелсън. По коридора към тях се чуват стъпките на забързаните сестри. Невидимият съсед внезапно простенва иззад бялата си завеса с бълбукащ стон, говорещ за дълбоко белодробно възпаление. Рой рита като уловена риба и уцелва Нелсън в корема; Хари неволно се подсмихва, странно е какво направи детето. С един замах, ловък е. Може би с четиригодишното си съзнание е помислил, че тръбичките са змии, лакомо впити в лицето на дядо му; може пък просто да е решил, че е твърде грозен, за да го гледа така.

Въпреки че ръцете му са заети, Нелсън успява да се наведе покрай мрежата от животоподдържащи системи и да целуне бузата на Хари с онази кратка целувка, която бе очаквал от Рой. Топло докосване на мустак. Бодване от морски таралеж. Водното чудовище зад завесата изпуска ново бълбукане, изхвърлено от дълбините стенание. Стреснати сестри влизат в стаята; бузите им са зачервени. Главната сестра се изправя над него със сплетените си восъчни къдрици като пълна купа с черни макарони или пакетчета миниатюрни фишеци.

— А, да — Хари се сеща да добави, докато Нелсън бърза да изведе своя врещящ, гърчещ се товар надолу по коридора, към Пенсилвания. — Честита 1989 година!

II.

Пенсилвания

Слънце и луна, изгрев и залез: вечните колела на природата, които във Флорида се въртят там, където плажът среща морето, в Пенсилвания са потиснати, смекчени, затаени, прикрити в дълбоко привичното. В онзи четвърт акър в Пен Парк, с който Дженис и Хари се сдобиха преди десетилетие, близо до съседната къща, построена от газобетонни блокчета, има плачеща череша, и му е приятно да се връща там, когато тя цъфти, около десети април. Дотогава и бейзболът се е преместил на север — Шмид тази година удари топката за два хоумръна в първите две игри, опровергавайки слуховете, че с него е свършено — на поляните на туфи е поникнал чесън. Магнолиите и дюлите са отрупани с цвят, а форзицията е цъфнала, радостните й свежи жълти багри зоват от всеки двор като внезапна проява на тайнствения жизнен сок, който тече във всичко живо. Червена мъгла изпълва напъпилите кленове на тротоарите и се прехвърля в горичките, които все още са оцелели тук и там, все по-оредяващи, в периферията на стари и нови строежи.

В първите дни след завръщането си Заека с удоволствие шофира из града, освежава паметта си и сам си причинява болка с призраците на старата му личност, които все още витаят почти на всеки ъгъл в района на Брюър. Улиците, по които бе играл като хлапе, все още са си там, въпреки че тролеите вече не минават. Железните мостове и жп линиите ръждясват в примката на околовръстното шосе, което сега заобикаля града. В средата на регистрационните номера на колите все още има оранжев девиз, но сега той гласи Пенсилвания е твой приятел, което винаги е намирал сантиментално, а още по-сантиментални са онези фалшиви номера, предназначени да се заканват върху предната броня, според които ИСУС е твой приятел. Кориците на телефонните указатели гордо пишат Несъединения щат Пенсилвания. Седнал зад кормилото на колата си, той се отправя към Маунт Джъдж, градът, в който бе роден и отрасъл, от обратната страна на Брюър спрямо Пен Парк. В тази подобна на крепост църква от пясъчник с различаващото се по стил ново крило, Евангелистката Лутеранска църква на Маунт Джъдж, бе кръстен и бе получил първото си причастие, в риза, която драскаше врата му сякаш бе колосана с луга. Пак тук, малко по-надолу по Сентрал стрийт, пред магазина за бонбони, който сега е фотокопирен център, за първи път се бе почувствал влюбен, в Маргарет Шоелкопф с нейните плитки и високи обувки. Беше усетил сърцето си изтръпнало и извисено над тротоарните плочки, като един от цепелините, които навремето се виждаха в небето; циментовите им квадратчета заемаха цели квартали далеко долу под литналото му детско сърце. Почти всяка къща в този грозноват квартал съхранява призрака на някой негов познат, който вече го няма. Празни за него като раковини в шкафа на колекционер, тези непретенциозни жилища с веранди с тухлени колони и мрачни предни салони не са се променили кой знае колко; даже донякъде бедняшките, залепени една за друга къщи, подобни на онази, в която той и Дженис живееха на Уилбър авеню в началото на брака си, са почти еднакви, катерят се по хълма като по стълба, въпреки че унилите им олющени стари фасади с цвят на животинска тор са дали път на по-скъпи материали, имитиращи грубо дялан камък, или дървена облицовка, по-гъста на някои къщи, отколкото на други, така че когато погледът се движи по редицата, леко скача нагоре и надолу по ръбовете. Хари винаги забравя това, което му е толкова трудно да си представи в равната Флорида — пъстрия живот, гротескната претрупана архитектура, далечните сини хълмове, които принуждават намиращите се на преден план островърхи къщи да се катерят и да се притискат от двете страни на улиците, заострените подпорни стени и стръмните склонове, увенчани с бодлив плет или с лехи с лалета; склонове, които все повече се култивират, но не на лехи, а се покриват с бръшлян или хвойна, така че да не трябва да косиш веднъж седмично с онези старомодни косачки с макара. Някои хора завързваха въже към дръжката на косачката си, така че да могат да я оставят да се плъзга, тракайки, надолу по моравата, а после да я изтеглят обратно. Заека се усмихва в колата си, припомняйки си онези стари косачки с дървени дръжки и отдавна починалия им съсед методист на Джексън Роуд, с когото мама се караше за косенето на широката половин метър ивица трева между циментовите алеи около къщите им. Старата двойка методисти бе купила къщата от семейство Зим, когато те се преместиха в Кливланд. Каролин Зим бе толкова хубава — като Шърли Темпъл, само че без трапчинката, по-скоро бе знойна като Деана Дърбин, но с тяло на малко момиченце, — че майка й и баща й се караха през цялото време, защото госпожата била ревнива, твърдеше мама. Той често чакаше до прозореца си в меката вечер, за да зърне Каролин, когато се съблича за лягане отвъд тясното въздушно пространство. Стаята му почти си спомня тапетите, които над радиатора бяха още по-пожълтели, лакираната лавица, върху която бяха наредени плюшените му мечета, голямата кошница, в която живееха спиците и главините за сглобяемите му въртележки и гумените му войници и оловните му самолетчета. Тази стая имаше почти осезаем мирис, напомнящ на мушама или боя върху нагорещен перваз, или на ванилия и индийско орехче, когато мама печеше сладкиш, който почти долавя и сега, но не съвсем, мирисът се крие в сенките, хлъзга се зад боядисания в сребристо радиатор с релефни щампи на неясни завъртулки по ребрата.

И Брюър, този бездушен мравуняк, му говори за самия него, за миналото му, което е станало толкова смайващо дълбоко, че неща, които помни лично, като деня на Победата над Хитлер или неделята, в която Труман обяви войната срещу Корея, сега вече са история, която повечето хора по света познават само от учебниците. Брюър бе градът на детството му, единственият град, който бе познавал. Все още се вълнува от това, че е сред непретенциозните му квартали с цвят на саксия, с тухлени фабрики и редици къщи и големи строги църкви, смесени в едно, всичко тежко и солидно и построено със старомодна страст към украсите. Почти изоставеният център с широката Уайзър стрийт, която си спомня осветена и пълна с народ като на панаир около Коледа, се е превърнал в юрган от кръпки от боклуци и паркинги и няколко нови облицовани със стъкло сгради — опит за съживяване, — които са заети предимно от банки и държавни агенции. Магазините отказват да се върнат от универсалните комплекси в покрайнините на Брюър. Старият Багдад, някога един от първите киносалони по Уайзър, сега стои между два празни парцела, облицовъчните му плочки в арабски стил са изпопадали, а шатрата му, която последно рекламираше порнографски филми, се люспи и ръждясва. На нея се четат буквите М О Г Н Е, а на долния ред, под тях — М Е С П А С — разбъркани останки от призив за историческа реставрация. Киносалоните от неговото детство, наситени със сладникави миризми и тъмно кадифе, шепот и кикот и хванати ръце, бяха минало. ПОМОГНЕТЕ ДА МЕ СПАСЯТ. Във фоайето имаше нещо като мавритански фонтан, цветни светлини, които играеха по развълнуваната вода. Музикалният магазин „Плочи и струни“, който Оли Фознахт управляваше преди двайсет години през няколко магазина от Багдад, а после се превърна във „Фиделити Аудио“, все още си е магазин, сега се нарича Фантастична лекота, продава спортни обувки, цели две витрини. Сигурно има пазар за тях тук, сред малцинствата. Обирай и бягай.

Според небогатия опит на Заека колкото повече подобрения струпват върху маратонките, колкото повече поддържащи стелки и силови платформи и научно проектирани шестслойни подметки и така нататък, толкова по-твърди и по-неудобни стават: като обувките. Ами онези прилепнали трика за бягане, дето сега ги носят младите жени, с които приличат на астронавтки, малиненочервени и електриковозелени, и толкова тесни, че очертават всеки мускул чак до цепката на дупето, какъв им е смисълът? Да изкарват на показ. Младите животни имат потребност да се показват. Изоставената съпруга на Оли Фознахт, Пеги, бе умряла преди около осем години от рак на гърдата, който се бе разпространил в тялото. Заека се замисля, че тя е първата жена, с която бе спал, която е починала, която действително бе гушнала букета. Осъзнава, че това не е вярно. Джил беше. Той чукаше Джил през онова откачено лято, въпреки че му беше ясно, че на нея не й харесваше особено. Бе твърде млада, че да й хареса. А може би и онази курва в Тексас, която го бе лишила от девственост със странна провлечена любезност, също вече е мъртва. Не живеят дълго с това недоспиване, пиенето, побоите.

А и наркотиците, дето повечето от тях ги взимат, и СПИН. Но пък кой живее вечно. Всички търпят поражение. Сигурно така са решили, рано или късно. Те са точно като нас, само малко повече. Тези типове в затворите днешно време, дето хапят пазачите, за да ги заразят със СПИН чрез слюнката си. Превръщаме се в побеснели кучета — човешката раса е едно голямо блато с вируси.

Обръща от празния център на Брюър към гъстите тухлени редици, построени преди век; когато големите фабрики, сега изоставени или превърнати в складове, все още са димели и вибрирали, тъкали са платове и са леели стомана, животът продължава, буен както винаги, при все че е в по-тъмен оттенък. Обича да минава по тези улици. Поне през април преливат от невинна енергия. Четирима дългокраки млади чернокожи са се скупчили около велосипед, който ремонтират. Момиче от испански произход излиза от малкия си дял от къща в полегато падащата слънчева светлина на късния следобед с копринени обувки на висок ток и вечерна рокля в люляков цвят с диагонален виолетов пояс. На талията й е закачена огромна роза от плат: тя е цвете, говори целият тоалет, и около нея се сбира рояк момчета, бутат се, говорят несвързано, всички са облечени в стоманеносиви якета и зелени военни панталони. Хари предполага, че това е нещо като униформата на бандата. В Брюър хората все още използват улиците, седят по стъпалата и на малките си веранди, изпълнени с някакво очакване, което не можеш да видиш в Делеон. А и в Пенсилвания редиците къщи са възприели опростен квартален подход към осигуряването на подслон, не се различават особено от онези градчета, изработени от кутии от тестени закуски, които учителят в първи клас ги караше да правят, с изрязани врати и нарисувани с цветен молив прозорци. Това радва Хари след прекараната зима във Флорида с нейните кооперации, редуващи се с игрища за голф, високите като кули блокове с керемидени покриви и апартаменти, давани под наем, селата, които не са села, хилядите чупки на сградите и необоснованото разкрасяване.

Чувства се в безопасност в тъмносивата селика с две врати, която той и Дженис заключват в гаража, когато през есента поемат на юг с перленосивото камри комби. Плъзга се по улиците, без да привлича прекалено много погледи, въпреки че в онази коварна отсечка близо до релсите, върху облото странично стъпало на една закована с дъски таверна, дребно закръглено тъмнокожо момиче по тениска седи в скута на момче, което е голо до кръста въпреки прохладния пролетен въздух, и ту го целува с бездушна, решително отворена уста, ту се втренчва безочливо в потока преминаващи коли. Полуголото момче вероятно е прекалено друсано, за да зяпа, но тя поглежда Хари през страничното стъкло на селиката с поглед, който би го изличил, стига да можеше. Майната й. Майната му, говорят очите й. Тя сякаш усеща какво се опитваше да направи той, минава по улиците, опитва се да си открадне малко живот от сцената на Южен Брюър с всички тези млади хора, които се надигат като живителен сок, докато той е стар и потъва.

По тези уморени улици се е живяло много. Старите залепени къщи са пребоядисани, с нови фасади, осъвременени с алуминиеви сенници и железни парапети, които вече също са остарели. Те са като пролуки, които все още запълват с улични номера, които строителите са вградили в мръсните ветрилообразни прозорчета с цветни стъкла над входните врати. Блоковете са гъсто застроени, никога няма да има преномериране. Някога бе живял в един от тях — номер 326, бе си го спомнил от номера на болничната му стая — с Рут, и бе пазарувал в магазина на ъгъла, който сега се нарича БАКАЛИЯТА НА РОЗА (Tienda de Comestibles), и бе зяпал през прозореца към розовия прозорец на църквата от варовик отсреща, която сега се е превърнала в Общински център на PAL/Centro Comunidad. Градът е по-забързан, отколкото го помни, по-бързо се преустройва, забелязва го, докато пресечките прелитат край него, и сградите, които като момче бе намирал за отстоящи на голямо разстояние една от друга, сега му се струват прилепени. Фабриката за дропс против кашлица, небостъргачът на съдилището, басейнът, в който бе пробвал да взима уроци по плуване, а вместо това бе пипнал пневмония от излизане навън с мокра коса, са все на една пресечка един от друг, и близо до пощата, с нейното странно дълго фоайе, оживено и осветено само от единия край, където са отворени едно или две гишета, и до Бен Франклин, гордия позлатен хотел в Центъра, който сега е Рамада Мотор Ин. Там неговият клас, випуск ʼ51 на гимназията Маунт Джъдж, бе организирал абитуриентския си бал, той в летен смокинг, а Мери Ан в лавандулова сатенена рокля без ръкави, чиято фуста с кринолин така ги бе затруднила в колата след бала, че се бяха разсмели, закръглените й бели бедра изгубени сред всичките тези шумолящи гънки и подгъви като великденски яйца в хартиено гнездо, бикините й влажни от многото танци, подгизнала памучна възглавничка, напълнена с нейния мъх със силен влажен аромат на мускус. Мери Ан, първата жена, която бе направил своя, цялата, всеки процеп, всяко настроение, преди да замине да изкара двете си години в казармата, а тя, без никакво предупреждение, се бе оженила за друг. Може би е усещала нещо в него. Неудачник. Въпреки че на осемнайсет имаше вид на победител. Всеки път, когато излизаше с Мери Ан, знаейки, че тя ще стане неговата награда в топлата кола, в синия семеен плимут, се чувстваше като победител, надменен, спокоен, животът му неудържимо насочен напред.

На две пресечки от Бен Франклин, в посока към планината под Айзенхауер авеню, там, където то се издига върху гърбица с дървени перила, за да мине отгоре, някогашните работници бяха изкопали с лопата огромен ров, за да вкарат железопътните релси в града, релси, които вече не се използват, и облицованият с варовик изкоп се е превърнал в яма за хвърляне на бирени кутийки и бутилки от безалкохолни, дори на цели торби с боклук и дюшеци; Брюър винаги е бил жилав град, железопътен град, тези улици край линиите са заселени с жилави мъже, изнурени уличници, които ти предлагат да ти духат за четвърт долар, опушени от сажди хотели, където игрите на карти текат с дни, барове, чиито витрини са напукани от вибрациите на преминаващите влакове, дългите с километри влакове с вагони въглища, които пресичат Уайзър точно по средата и спират цялото движение, както онзи път, когато двамата с Рут чакаха един такъв да премине, а неоновите светлини на отдавна изчезналия китайски ресторант проблясваха в боядисаната й коса.

Тези боядисани в червено тухли, тези имитации на сиви камъни, са били свидетели на сърцераздирателни неща, но не го осъзнават. На една или две пресечки към планината спрямо някогашната улица на Рут — казваше се Съмър стрийт, въпреки че живяха там през пролетта, лятото предвеща техния край — Заека внезапно навлиза в тунел от отрупани с бял цвят дървета. Дърветата са млади и с овални очертания и се сливат едно в друго като облаци, небесната синина високо горе обагря най-горните цветове, както прави с луната денем. А там най-отгоре, където има най-много светлина, листата са започнали да се разтварят, лъскави и дребни, и сърцевидни, както вижда, защото така се впечатлява, че спира селиката до бордюра и излиза да откъсне един листец, за да го разгледа, сякаш той може да се окаже ключът към цялото това великолепие. По дължината на тротоара в тази сияйна дълга горичка призрачни хора бутат колички и разговарят пред входовете на къщите си, сякаш слепи за красотата, която се е спуснала над тях и ги обгръща, ръсейки конфети от цветни листчета: те са в рая. Иска му се да попита някой как се казват тези дървета и как са ги засадили тук, сред тези здрави тухлени къщи на Брюър, пищни като палмите, които растат от двете страни на авенютата на Неапол във Флорида, но се притеснява от отправените към него погледи, той самият е призрак в процеждащата се през тунела от цветове светлина, посетител, натрапник от миналото, а и предполага, че и без това няма да знаят. Дори да знаят, ще решат, че е твърде странно да се пита.

Но Дженис знае. Когато й описва това преживяване, тя казва:

— Това са брадфордски круши, които общината засажда навсякъде, където старите брястове и чинари са загинали. Цъфти, но не дава никакъв плод, и е много издръжлива в градски условия. Не й пречи въглеродният двуокис, нито другите там неща.

— Защо никога преди не съм ги виждал?

— Виждал си ги, Хари, сигурна съм. Садят ги от поне десет години вече. Имаше статии по вестниците. Мъжът на едно от момичетата в клуба е в Комисията за подобрения.

— Никога не съм виждал нещо подобно. Направо ме разби.

Тя се е захванала да направи къщата в Пен Парк отново уютна, чисти паяжините от зимата и полира Кьорнерското сребро, което майка й й бе оставила, и нетърпеливо се отдалечава от него.

— Виждал си, просто сега гледаш различно.

Иска да каже след инфаркта му. След като за малко не умря. Сега с Дженис донякъде се чувства като онези мъртъвци за които казваха, че се връщат да пазят оцелелите, живеят с тях невидими, като мишки в стените. Често тя сякаш не го чува или не го възприема на сериозно. Ходи на другия край на Брюър, на гости на Нелсън и Пру и децата им, в Маунт Джъдж, или да възобнови познанството си с приятелките си от крайградския клуб „Летящия орел“, където вече изравняват и подготвят тенис кортовете, а голф игрището вече е зелено и дори се използва. И си търси работа. Беше решил, че се шегува, след като гледа „Работещо момиче“, но не, почти всички жени на нейната възраст работели нещо — една от приятелките й от тениса е физиотерапевт, с невероятни мускули на ръцете и раменете, а друга, Дорис Еберхарт, която преди беше Дорис Кауфман, е станала експерт по диаманти и практически всяка седмица хваща автобуса за Ню Йорк и пренася напред-назад скъпоценни камъни за стотици хиляди долара, а някаква друга жена, която познава, работи в разрастващата се нова индустрия за премахване на азбест от домове и сгради, като например фабрики и училища. Като че ли няма край махането на стар азбест. Дженис си мисли дали да не се захване с недвижими имоти. Някаква приятелка на приятелка работела предимно през уикенда и изкарвала над петдесет хиляди годишно от комисионни.

Хари я пита:

— Защо не идеш да помагаш на Нелсън в представителството? Нещо там не върви като хората.

— Така не е интересно, да наема сама себе си. А и знаеш колко е чувствителен Нелсън, когато му се месим.

— Аха — защо ли?

Дженис знае всички отговори, сега, когато се е завърнала в тълпата от всезнайки в „Летящия орел“.

— Защото е израснал в сянката на доминиращия си баща.

— Не съм доминиращ. Ако питаш мен, съм балама.

— За него си. Доминиращ психологически. Определено си много по-висок. И беше чудесен спортист.

— Беше, именно. Чудесен спортист, на когото лекарите му казват, че трябва да се вози на количка за голф и да не се натоварва с нищо, освен бързо ходене.

— А ти не го правиш, Хари. Не съм те виждала да ходиш другаде, освен до колата и обратно.

— Поработвам в градината.

— Ако може да го наречеш така.

Харесва му към края на деня да излиза на двора и да отчупва мъртвите стъбла на миналогодишните цветя и да ги изгаря в разпален с днешния „Брюърски Стандарт“, огън. Когато пристигнаха, моравата отчаяно се нуждаеше от косене, а през март бяха пропуснали да отвият лехите с луковици. Кокичетата и минзухарите бяха поникнали и прецъфтели, докато са били във Флорида; сега зюмбюлите са в разцвета си, лалетата също са излезли, но главичките им са все още зелени и топчести. Заека чувства покой в онзи момент от деня, когато светлината отслабва и плачещата череша проблясва в сумрака, цветчетата й са като миниатюрни розови копчета, а женствените й, всеопрощаващи очертания с провиснали клони събират неонова бледност, докато сенките стават все по-дълги и влажни; завъртането на земята напредва още малко и последната слънчева светлина се задържа под априлското небе с неговите следи от самолети, няколко златисти снопчета, уловени в кичестата форзиция отвъд грамадната къща на съседите, построена от тесни жълти тухли, и в немощната канадска ела, и в най-високите рододендрони край дъсчената ограда, която се вижда от кухненския прозорец. Преди няколко есени Дженис бе сложила хранилка за птици на елата, въпреки че Дорис Кауфман или някоя друга клюкарка й бе казала, че е жестокост спрямо птиците да слагаш хранилка, след като няма да те има през зимата, пластмасова сфера, килната като Сатурн, и когато се сети, той я пълни със слънчогледови семки. Окачването на хранилки бе в стила на майка й, но никога не би хрумнало на Дженис, когато бяха по-млади и старата Беси все още бе жива. Гените ни продължават да се проявяват, додето сме живи. Хари усеща в устата си онази киселост, която го дразнеше в дъха на баща му. Бедният татко. Към края лицето му бе пожълтяло като изсушена кайсия. Беси закачваше хранилките все по жиците и стълбовете в задния си двор на Джоузеф стрийт, за да дразни катеричките. Червенолистият бук пред старата им спалня с жълъдите, които се разпукваха сами, по цяла нощ привличаше катеричките, твърдеше тя, приглаждайки скут, и полагаше длани върху коленете си, сякаш Бог бе измислил катеричките само за да я вбесява. Хари харесваше Беси, въпреки че го бе прецакала в завещанието. Така и не му прости за онзи случай през петдесет и девета. Умря от диабет и съпътстващите усложнения с кръвообращението в деня, след като принцеса Ди роди малкия принц Уилям. Последното живо нещо, от което се бе интересувала Беси, беше дали ще има нов крал на Англия — от това, и от делото Хиякли[12], смяташе, че трябва да обесят момчето на стъпалата пред Капитоли, направо там, посред бял ден да го пуснат като луд, бе скандално. Старата дама бе ужасена, че накрая ще й ампутират краката, както на майка й. Хари дори си спомняше името на майката на Беси, Хана, Хана Кьорнер. Трудно бе да повярва, че след време ще е мъртъв като Хана Кьорнер.

Преди да падне априлската вечер, птиците, малки и големи, привлечени от хранилката, идват с пърхане и подскачане, за да пийнат вода, или да потопят пера в циментовото езерце със синьо дъно, направено от предишния собственик на това малко местенце, на тази уютна къщурка от пясъчник, сгушена, сред големите къщи в Пен Парк. Циментовото езерце е пукнато, но все още задържа вода. Като него самия, мисли си Заека, докато се обръща към къщата си с осветените й прозорци, които му се струват така далеко и все пак така странно близо, като къщата на родителите му, когато играеше на двадесет и едно или на магаре с Мим и другите деца от квартала на баскетболния кош, закачен на гаража в алеята зад дългия им тесен двор на Джексън Роуд. И тогава, както и сега, пробуждайки се от неясни мечтания, той се оказваше по-близо, отколкото бе смятал, до някакво сияйно присъствие, достатъчно близо, че да хвърля златиста сянка върху двора пред стъпките му; тогава това бе бъдещето му, сега е неговото минало.

По време на онези пролетни месеци с Рут на Съмър стрийт се чудеше какво ще е усещането да изтича до края на улицата, права, докъдето виждаше окото. През трийсетте години, изминали оттогава, често е минавал с колата оттук, към североизточния край на Брюър и по-нататък, където магистралата с крайпътни мотели (Икономи Лодж, Коронет, Сейв Хейвън) навлиза в земеделските площи, и по нея изникват табели, сочещи пътя към Харисбърг и Питсбърг. Една по една фермите и каменните им сгради, плевните, побиращи цял камион, сковани с дъски и греди, построени точно по посоките на света, с дебели над половин метър стени, попадат под ударите на жилищното строителство. Два-три километра след платения път към Мейдън Спрингс, където живееха Мъркетови, преди да се разведат, има един сравнително наскоро застроен терен, наречен Ароудейл заради старата ферма Ароудейл, продадена от племенничките и племенниците на възрастната неомъжена дама, която бе живяла там години наред и бе решила да я остави на някакъв телевизионен евангелист, за да направи нещо като парк на спасението, свят лунапарк — убежище, но адвокатите й непрекъснато я разубеждаваха. През последните години Заека бе наблюдавал как изравнената с булдозери земя губи суровия си вид и как дърветата и храстите израстват, като че ли къщите винаги са си били там. Улиците са извити като в квартала на Мъркетови, но къщите са по-обикновени едноетажни или с пристроен полуетаж, със странични фасади от алуминиева обшивка и предни — от тухли, разнообразени от настлани с плочи миниатюрни веранди и нефункционални кръпки каменна облицовка. Циментови алеи лъкатушат през малки предни дворчета с все още неразцъфнали азалии под големите прозорци. Тук изобилства от цветни изкуствени настилки и от мебели по верандите, и тиранична подреденост, която отсъстваше в по-старите, работнически градове като Маунт Джъдж и Западен Брюър.

Рони и Телма Харисън се бяха пренесли в една от тези скромни нови къщи, когато трите им момчета пораснаха и се изнесоха. Алекс, най-големият, е електронен инженер някъде на юг от Сан Франциско; средното момче, Джорджи, който имаше проблеми с четенето в училище, се опитва да стане танцьор и музикант в Ню Йорк; а най-малкият, Рон Джуниър, е останал в района като строителен работник на почасова работа, въпреки че изкара две години колеж в Лихай. Телма не се оплаква от синовете си, нито пък от къщата, въпреки че на Хари определено му се струват разочароващи, разочароващо обикновени за жена с интелигентността на Телма, и от личния му опит с нея, с нейната страст.

С течение на годините лечението на болестта на Телма, системен лупус еритематоидес, е струвало цяло състояние, въпреки помощите по здравноосигурителния план на застрахователната агенция на Рони. Освен това заболяването не й е позволило да се върне към работата си като учителка в началното училище, когато момчетата й заминаха, както се бе надявала. Здравословното й състояние бе твърдо нестабилно; принуждаваше я да си стои вкъщи, където Хари обикновено можеше да я намери. По обяд, когато позвъни от някакъв уличен телефон в Брюър, очакваше тя да му отговори, и така и стана. Попита дали може да се отбие, и тя отговори, че може. Не звучеше особено въодушевена да го чуе, но не беше и притеснена: просто примирена. Оставя селиката отпред до извития бордюр, въпреки че обикновено през годините тя му отваряше вратата на гаража и след това я затваряше с дистанционно от кухнята, за да скрие доказателството. Но сега, когато е болен като нея, ако не и по-болен, не е сигурен, че имат какво да крият. По обяд кварталът е пуст, автобусите още не са докарали децата от училище. Един-единствен скимтящ двигател работи някъде невидим в Ароудейл, а въздухът е наситен с всепроникващото вибриране и жужене на пътното движение откъм магистралата за Мейдън Спрингс. Също невидими, някакви птички чуруликат, неспокойни покрай лудостта от гнезденето, въпреки че кварталът е рехаво залесен. Една червеношийка подскача върху късчето морава до циментовата алея на Телма и бясно хвръква във въздуха, когато Хари се приближава. Не си спомня червеношийките да са му се стрували такива едри, злобни птици; тази беше с размера на гарван. Изкачва двете настлани с плочки стъпала и прекосява малката веранда; Телма отваря входната врата, преди да успее да натисне звънеца.

Изглежда по-дребна, а косата й е по-сива. Превзетото й, твърде обикновено лице винаги е имало жълтеникав оттенък, и той вижда през грима, който е положила, за да смекчи обрива по бузите си и зачервяването, предизвикано от болестта, което стоеше като охлузване върху носа и под очите й, че кожата й е станала още по-жълтеникава. Въпреки всичко, дълбоко познатото й присъствие го вълнува. Целуват се леко, след като затваря вратата. Дълго, зелено перде срещу слънцето е спуснато върху стъклото в средата й. Устните й са хладни и леко мазни. Остава няколко мига в прегръдката му, сякаш очаква да се случи още нещо, тялото й е отпуснато до неговото в неизказано признание.

— Отслабнал си — казва, и най-после се отдръпва.

— Малко по-малко дебел — отговаря й. — Имам още много да отслабвам, преди да задоволя лекарите и Дженис. — Струва му се съвсем естествено да спомене Дженис, въпреки че трябваше да насили езика си да го изговори. Телма е наясно с положението, и така беше още от самото начало. Цялата връзка бе нейна идея, въпреки че той бе свикнал с нея през годините и я бе включил в живота си. Походката й, когато се отдалечава от него и влиза във всекидневната, е вдървена. Тя леко се поклаща; артритът е част от лупуса.

— Дженис — повтаря тя. — Как е Жената — чудо? — Веднъж бе споделил, че нарича Дженис така, и Телма не бе забравила. Жените никога не забравят, особено това, което ти се иска.

— О, все си е същата. Гледа постоянно да е заета във Флорида с най-различни кръжоци, тя е нещо като бебето в нашия блок, а освен това е и шикса[13]. Няма да я познаеш, толкова всезнаеща е станала. Страхотна е на тенис, казват ми го хора, дето играят. — Осъзнава, че започва да проявява прекомерен ентусиазъм. — Но с удоволствие си тръгнахме. Стана студено. През март беше ужасно мрачно. Тук поне го очакваш и имаш нужните дрехи.

— Така и не си ни разказал за инфаркта. — Това „ни“ е малкото отмъщение, задето още в самото начало спомена Дженис. Влачиш брачната си половинка след себе си като сянка, даже и в леглото; сянката й пада и върху чаршафите.

— Не го смятам за нещо, с което да се хваля.

— Научихме от малкия Рой. Познавал някакво момче, което познава Нелсън. Хлапашката мрежа. Представи си, как се почувствах, когато го научих по този начин. Любовникът ми за малко да умре, и да не ми каже.

— Как бихме могли, аз или който и да е, да ти каже? За такива неща не се продават готови картички по магазините.

През последните години двамата с Дженис все по-рядко се виждаха с Харисънови. Заека и Рой израснаха заедно в Маунт Джъдж и играеха в гимназиалните баскетболни отбори, които, водени от треньора Марти Тотеро, бяха шампиони на лигата през две от трите им години в гимназията. Но никога не е харесвал Рони: шумен, нахакан, с груба физика, вечно се перчеше в съблекалните, пляскаше останалите с навита мокра кърпа по коремите, тероризираше играчите в детския отбор. Подобен тип простаци не дразнят жените толкова, колкото се дразнеше Хари. Част от възхищението му към Телма бе в това, че успява да го търпи, да толерира сексуалните му игрички и външно да си остане толкова морална, обикновена, типична учителка. Не съвсем обикновена: без дрехи тялото й е някак си по-привлекателно, отколкото би си помислил, като я гледаш с дрехи. Първия път, когато спаха заедно, гърдите й бяха като на момиче от Плейбой — зърната й приличаха на съвършени миниатюрни копчета на звънец.

— Какво да ти предложа? — пита Телма. — Кафе? Бира?

— И двете са забранени за новата ми личност. Имаш ли нещо като диетична кока-кола или пепси? — Спомня си тъпичкото треперливо гласче на Джуди, докато пееше песничката от рекламата на кока-кола по дългия лъкатушен път към брега.

— Разбира се. И ние вече не пием толкова, откакто се отписахме от „Летящия орел“.

— Няма ли да се връщате?

— Едва ли. Чухме, че пак са вдигнали таксите, което може би не си забелязал, нали си богат, плюс оценката за възстановяването на двете игрища близо до шосето, дето вечно ги рушат хулиганите. Още преди три години Рони изчисли, че му излиза над осемдесет долара на игра, просто не си струва. Сега в Орела има една съвсем нова, по-млада групичка, която контролира всичко. Променили са атмосферата. Станала е твърде юпи.

— Лошо. Ще ми липсва да играя със стария Рони.

— Защо? Та ти не го понасяш, Хари.

— Харесва ми да го побеждавам.

Телма кима, сякаш потвърждава собствения си принос към победите на Хари над Рони. Но не може другояче, просто обича този мъж, нежната му обърканост, студеното му кораво сърце, необрязания му член, надменното му поведение, и, умирайки бавно, си е позволила удоволствието да изразява тази любов, доколкото Хари е в състояние да я понесе. Сдържала е най-силните си чувства, и връзката е обогатила отношенията й с Бог, дала й е нещо, за което да се чувства виновна, нещо, което да обсъжда с него. Това, че е прелюбодейка, може би обяснява лупуса й. Това, че заслужава да бъде наказана, Го прави по-справедлив.

Влиза в кухнята, за да налее безалкохолните. Заека тихо обикаля всекидневната; в подготовка за идването му тя е спуснала не само тясното перде на входната врата, но и широките щори върху големите прозорци. Стаята е за окайване с тъмнината си, сякаш дори слабата светлина от прозорците е в състояние да проникне през кожата й и да ускори разрушаването на клетките й с тихата си погребална претрупаност. Телма, въпреки че може да бъде много дива, с жилка на неподчинение, сякаш предизвиква да бъде прокълната, поддържа съвсем стандартен вътрешен декор. Столове с тапицерия на цветя и широки дървени облегалки, плюшен шоколадовокафяв диван с разхвърляни възглавнички от брюкселска дантела и жълтеещи ажурени покривчици, малки безсмислени лакирани поставки и табуретки; столче за крака, върху което е нарисувана стара воденица, симетрични лампи, върху чиито порцеланови основи има английски ловни кучета, обрамчени в позлатени овали, тапети с потискащ неоколониален десен в кален цвят и върху всяка равна повърхност наслагани допълнително птички и полускъпоценно стъкло, и порцеланови елфи и папагали, и снимки на бебета и абитуриенти в рамки, и миниатюрни чинийки и чайници от кована мед и калай, предмети, около които се бърше прахът, но никога не се разместват. Тази предна стая, като се изключи телевизорът, стоящ тромаво в ореховия си шкаф, с нейното сиво-зелено лице и перука от покривчици и финтифлюшки бе досущ като извадена от юношеството на Хари, когато той плахо отиваше на гости у момичета, чиито майки излизаха от кухнята, подсушавайки ръце в престилката, за да го приветстват в точно такива неподвижни претрупани стаи. В сравнение с нея къщите, които е споделял с Дженис, са били леко разхвърляни и празни, което все пак му даваше пространство да диша. Тази стая е толкова доизкусурена, че има чувството, че в нея би трябвало да е мъртъв. Мирише на всичките онези застрахователни полици, които Рон е продал, за да купи мебелите.

— Е, разкажи ми за инфаркта — казва Телма, когато се връща с кръгъл лакиран поднос, върху който освен двете високи чаши газирана тъмна безалкохолна напитка има две еднакви малки купички с ядки. Поставя подноса върху ниска масичка със стъклен плот, приличаща на дълга празна рамка за картина.

Хари й казва:

— Например не би трябвало да ям такива неща — солени ядки. Още повече орехи „макадамия“! Възможно най-вредното за мен, а и са ужасно скъпи. Тел, ти си лоша.

Това я смущава; жълтеникавата й кожа прави опит да се изчерви. Слабото й лице днес изглежда подпухнало, може би заради кортизона, който взима.

— Рони ги купува. Просто случайно имаме. Недей да ги ядеш, щом не бива, Хари. Не знаех. Не зная как да се държа с теб, мина толкова време.

— Две-три няма да ме убият — успокоява я той и от учтивост взима няколко ядки с пръсти. Късчета самородно злато, като миниатюрни, леки златни зрънца с кожа от сол. Особено му харесва как, когато подържи някое в устата си няколко секунди, а след това леко го подхване между облечените си с коронки кътници, то се разчупва на две половинки, а повърхността на разцепеното място е гладка като стъкло под езика му, като бебешка кожа.

— И кашу също — казва. — Второто, най-вредно нещо за мен. Още и печеното месо.

— Май си спомням, че точно печено харесваше.

— Обзалагам се, че има доста неща, които май си спомняш — казва той и отпива безвкусна глътка от диетичната кола. Първо махат кокаина, после кофеина, сега и захарта. Обляга се назад с малко кашу в шепата; печени ядки без мазнина с тяхното остро парване, жилването на отровата, която обича. Седнал е в люлеещия се стол, боядисан в черно и нашарен с червени краски, и с плоска възглавница в червено и жълто, вързана върху седалката, за да не се размества, а тя, върху плюшения кафяв диван, но не е потънала в него, а някак е кацнала на ръба, коленете й са прибрани и опират във високия ръб на масичката. Правили са любов на този диван, който не е достатъчно дълъг, че да се опънеш върху него, но достатъчно дълъг, ако и двамата държат коленете си сгънати. В известен смисъл го предпочита пред някое от леглата, тъй като тя сякаш се чувстваше по-виновна и не толкова разкрепостена в истинско легло, легло, използвано от семейството й, и стеснението й се предаваше и на него. Ако преместеше масата, можеше да клекне до дивана, при което се получаваше съвършения ъгъл, за да целува путката й. Отново и отново, все по-дълбоко в нейната тъмнина, където нещо започваше да тръпне и да реагира, сам по себе си това беше някакъв край. Обожаваше, когато приклещваше лицето му между влажните си бедра като орех в орехотрошачка и свършваше. Чудеше се дали някой мъж не си беше чупил врата по този начин.

Някаква сянка преминава през лицето на Телма, трепване, сякаш с думите си я е препратил към спомените, към запечатаното като на фотографиите върху мълчаливия телевизор неповторимо минало. Всъщност бе искал да прозвучи успокоително, настанен в люлеещия се стол срещу единствения човек, който през последните десет години му бе давал само това, от което бе имал нужда. Секс. Храна за душата.

— Ти също — казва тя, очите й са сведени към нещата върху подноса, които не е докоснала — имаш какво да си спомняш, надявам се.

— Точно това правех. Спомнях си. Изглеждаш тъжна — казва той обвинително, присъствието му би трябвало да я радва, въпреки всичко.

— Някак не си съвсем същия, все още. Струваш ми се по-внимателен.

— Исусе, и ти щеше да си такава. Ще хапна още няколко ореха „макадамия“, ако това ще те зарадва. — Яде ги един по един и между дъвченето и наслаждаването на така гладкото разцепване на покритите с кожа зрънца в устата му й разказва за инфаркта си — за лодката, за Залива, за малката Джуди, за това, как бе лежал върху плажа, чувствайки се като медуза, за болницата, лекарите и техните съвети, за опитите му да ги следва. — Умират да ме срежат и да направят байпас. Но има един не толкова радикален вариант, към който може да се прибегне най-напред и трябва да се видя с един тип тук, в Сейнт Джоузеф, за да го приложим тази пролет. Нарича се ангиопластика. Слагат някакво балонче в края на катетър, дълъг поне един метър, и го промушват нагоре в сърцето от разрез, който се прави точно под слабините, в артерията, дето е там. Във Флорида ми направиха нещо подобно, само че вместо балонче вкараха някакви бои, за да видят как точно изглежда старото ми цъкало. Много странно преживяване: не те боли всъщност, но се чувстваш странно, някак поруган, докато ти го правят, а после дни наред се чувстваш отвратително. Когато ти вкарат боята, гръдният ти кош загрява все едно си във фурна. Дълбоко, усещаш го прекалено дълбоко. Все едно раждаш бебе, само че в крайна сметка няма бебе, само един куп лоши новини от компютъра за коронарните ти артерии. Все пак по-добре е от открита сърдечна операция, при която за ордьовър ти разрязват гръдния кош с трион — докосва средата на гръдния си кош и се сеща за гърдите на Телма, за зърната й, толкова съвършени за смучене, които чакат под блузата й, чакат го да направи крачката — и след това часове наред ти прекарват кръвта през някаква машина. Тоест през това време тази машина си ти. Ако спре, умираш. На един тип, с когото играя голф там, са му направили четворен байпас и му сменили клапа, че и пейсмейкър му сложили, така и така са го били почнали, и казва, че оттогава не е същият, все едно го е прегазил камион, а след това минал й на заден ход. Играта му, и тя е ужасна; така и не си възвърна формата. Но стига толкова, а? Кажи за теб. Как е твоето здраве?

— Как ти изглеждам? — Тя отпива от колата, но остава всички ядки в еднаквите им купички за него. Шарката им имитира бродерия, квадратни цветчета в синьо и розово.

— Според мен добре — лъже той — малко бледа и подпухнала, но така сме всички в края на зимата.

— Умирам, Хари — казва му Телма и вдига очи, за да може да срещне погледа й. Очите й са по-тъмни от тези на Пру, но са това, което наричат лешникови очи, които са го виждали целия, които го познават така, както могат женските очи. Съпругата непохватно те опипва в тъмнината; с любовницата се срещаш на ярката дневна светлина, направо върху дивана. Навремето се дразнеше, че членът му има качулчица и кожичката не е махната. — Бъбреците ми са по-зле, а дозата на стероидите не може да се качи повече. Имам такава анемия, че едва се влача из къщата да домакинствам, и се налага да подремвам всеки следобед — всъщност дойде точно посред времето ми за следобеден сън.

Той прави инстинктивно движение, стяга ръце върху облегалките на стола, за да се изправи, и гласът й се извисява сърдито.

— Не. Не си отивай. Да не си посмял. За бога. Не съм те виждала почти шест месеца, а после минава цяла седмица преди да си направиш труда да се обадиш.

— Телма, тя е тук, не мога просто да се запилея. Опитвах се да се аклиматизирам отново. Трябва да се щадя повече сега.

— Никога не си ме обичал, Хари. Просто ти харесваше факта, че аз те обичам. Не се оплаквам. Това заслужавам. Човек сам се наказва в живота, честна дума, така мисля. Получаваш точно това, което заслужаваш. Бог се грижи за това. Виж ми ръцете. Имах хубави ръце. Поне си мислех, че са хубави. А сега половината пръсти — погледни ги! Деформирани. Не бих могла да си сваля халката, даже и да исках.

Той се навежда напред така, че столът се накланя под него, за да разгледа протегнатите й ръце. Кокалчетата са подути и лъскави и някои от крайчетата на пръстите стоят под лек ъгъл, но нямаше да забележи, ако не му беше обърнала внимание.

— Ти не искаш да си сваляш халката — казва й. — Доколкото си спомням, ти и Рони сте залепени заедно с лепило. Май си спомням, че си ми казвала, че дори понякога ядеш лепилото.

Ръцете й са ядосали Телма, и той се бори, сякаш тя го обвинява за тях. Казва му:

— Винаги ти е било неприятно, че съм съпруга на Рони, въпреки че те обслужвах, когато и да поискаше. Но от къде на къде ще ти е неприятно, като ти самият си залепен плътно за Дженис и нейните пари? Никога не съм опитвала да те отнема от нея, въпреки че в някои моменти щеше да е лесно.

— Щеше ли? — Той се обляга обратно. — Не знам, нещо в онова дребосъче продължава да ми действа. Не иска да се предаде. Така и не разбра напълно как всъщност функционира светът, но продължава да мисли по въпроса. Сега й е хрумнало, че иска да е работещо момиче. Записала се е в клона на Пен Стейт горе, на Пайн стрийт, на онези курсове, дето трябва да ги изкараш, за да ти дадат лиценз за брокер по недвижими имоти. В гимназията не съм убеден, че е изкарвала повече от четворка, даже и в часовете по готварство. Всъщност, като се замисля, обзалагам се, че е имала двойка по готварство, единственото момиче в историята на училището.

Телма неохотно се усмихва; жълтеникавото й лице светва в сенчестата всекидневна.

— Браво на нея — казва тя. — Ако бях здрава, и аз щях да се опитам да се измъкна. Това домакинстване — навремето с готварството доста ни заблудиха.

— Как е Рони, между другото?

— Все така — отговаря тя с нотка на онази апатична, жална мелодия, която жените от областта вкарват в своята сага за стоическите си дни. — Вече не се блъска толкова много за нови клиенти, кара по инерция със старите. Върна си дълговете покрай образованието на децата, така че единственият му финансов товар сега съм аз и сметките по лекарите. Не че не е готов да плаща малкият Рон да завърши в Лихай, стига да иска; малко се разочаровахме от това, че се превърна в нещо като хипи. Странното е, че в училище беше най-добър от тримата. Предполагам, че просто е получавал всичко наготово.

Хари е чувал това и преди. Гласът на Телма е покорен и умишлено спокоен, захваща незначителни семейни разговори, когато и двамата знаят, че иска да обсъжда стария си проблем, който бе пламнал преди минута, проблемът дали я обича или не, или поне защо той не се нуждае от нея толкова, колкото тя от него. Но връзката им още от самото начало, от онази нощ на Карибите, когато спаха заедно за първи път, бе поставена на основата, че тя преследва него, и през всичките години оттогава тайните срещи, мъдрите решения да приключат и вълнуващото жалко рухване обратно към секса не са нарушили фундаменталния шаблон, според който тя дава, а той взима. Тя се страхува от края повече, отколкото той, и става прилепчива, ненавижда се за тази прилепчивост, и й се иска да го накаже заради това, а той нехае и продължава да се грее на слънцето на нейната любов, което изгрява всеки ден, независимо дали е там или не. Не може съвсем да го повярва, и продължава да я изпитва.

— Тези деца — казва той, като възприема фалшив тон, сякаш водят стандартен разговор пред други хора, вместо да се наслаждават на тази открадната интимност зад спуснатите щори в Ароудейл — ти разбиват сърцето. Трябва да видиш Нелсън, когато е долу във Флорида и е принуден да живее с мен известно време. Бедното хлапе, направо излиза от кожата си.

Телма с досада махва с ръце:

— Хари, ти всъщност не си бог, просто на теб така ти се струва. Действително ли смяташ, че Нелсън е бил изнервен заради теб?

— Че заради какво друго?

Тя знае нещо. Колебае се, но не може да устои, може би дребно отмъщение, задето винаги я е приемал като даденост, задето бе прекарал цяла седмица в Пенсилвания, преди да й се обади.

— Трябва да си наясно за Нелсън. Моите момчета твърдят, че е пристрастен към кокаина. Всички са пробвали от тяхното поколение, но Нелсън според тях наистина е пристрастен. Както казват, наркотикът го управлява, вместо той просто да го използва.

Хари се е наклонил толкова назад, колкото позволява люлеещият се стол, без да отлепи обувки от килимчето, и остава в това положение толкова дълго, че Телма се стряска, знаейки, че този мъж не е здрав отвътре и може да получи инфаркт. Най-после той отново се накланя напред и втренчен замислено в нея, казва:

— Това обяснява много неща. — Рови в страничния джоб на сивото си спортно сако от туид за малко кафяво шишенце, ловко пуска едно-единствено мъничко хапче в ръката си и го слага в уста, под езика. В движението има определена отработена изтънченост. — Коката иска пари, нали така? — пита той Телма. — Искам да кажа, че можеш да хвърлиш стотици. Хиляди.

Сега, когато удоволствието, че го е стреснала, че отново го е пробудила за своето съществуване, е отминало, тя съжалява, че му е казала. В душата й учителката все още е твърде силна; харесва й да дава урок.

— Не мога да повярвам, че Дженис не знае, и че не го е обсъждала с теб, или че съпругата на Нелсън не се е обърнала към вас двамата.

— Пру е доста пестелива на думи — отговаря той. — Не ги виждам кой знае колко? Дори когато всички сме тук, сме в двете противоположни части на Брюър. Дженис доста често ходи там в старата къща на майка си, но аз не. Тя е нейна, не моя.

— Хари, не гледай толкова потресен. Това е просто слух, а и всъщност си е негова работа, негова и на семейството му. Всички вършим неща, които родителите ни не биха одобрили, и те го знаят, но не искат да знаят, ако ме разбираш. О, Хари, по дяволите! Сега те натъжих, въпреки че умирам да те направя щастлив. Защо не ти е приятно да те правя щастлив? Защо винаги си се борил срещу това?

— Не съм. Не съм се борил, Тел. Прекарахме чудесни мигове. Просто никога не сме били настроени за много щастие, а сега…

— Сега какво, скъпи?

— Сега знам как си се чувствала през всичките тези години.

Тя иска да й обясни, но той не може, внезапно почувствал се длъжен да бъде тактичен. Тя го насърчава:

— Смъртна?

— Аха. Нещо такова. Тоест нещата така изтъняват, че един вид можеш направо да гледаш през тях.

— Включително и през мен.

— Теб не. Престани, непрекъснато ме измъчваш по един и същ шибан начин. Защо мислиш съм тук?

— За да се любим. За да ме чукаш. Давай. Тоест идвай. Защо мислиш, отворих вратата? — Тя се привежда напред над масата, коленете й побеляват там, където се притискат в ръба, а лицето й е възприело онова размекнато налудничаво изражение, което придобиват жените при решението да се понесат по течението, да се чукат въпреки всичко, което сега го плаши, тъй като предполага охотно плъзгане към смъртта.

— Чакай, Тел. Нека да помислим. — Както си му е редът, нитроглицеринът си бе проправил път през организма му и усеща онова изтръпване. Обляга се назад, за да го потисне. — Би трябвало да избягвам вълнения.

Тя пита, някак развеселена от нуждата да преговарят:

— Правил ли си любов с Дженис?

— Един или два пъти, може би. Някак не помня. Нали знаеш, това е като миенето на зъбите вечер, не помниш дали си го направил или не.

Тя го осмисля и решава да го подразни.

— Приготвих старото легло на Алекс за нас.

— Преди не обичаше да използваме истински легла.

— Станала съм много разкрепостена — казва усмихнато, извличайки, доколкото може, някакво удоволствие от увъртанията му.

Изкушава се, представя си Телма гола в леглото, пълното й желаещо тяло, гърдите й, кърмили три момчета и поне двама мъже, които изглеждаха девствени и розови като палчетата на бебе, а не подути и сдъвкани, и тъмни като на Дженис, ханшът й гладък, а не на фини пясъчни зрънца като на Дженис, окосмяването й червеникаво и достатъчно рехаво, че да прозира цепката, а не като непрозначния гъст храст на Дженис, и безсрамната й, практична уста, тази на Телма, откровеният й шеговит глад, развеселена, че отново и отново е уловена в капана на желанието, без да му се сърди през всичките тези години раздели и събирания, навътре и навън. Но след това се сеща за Рони — кой знае къде си е завирал кура този противен кур. Заека не може да повярва, че е толкова верен, колкото Телма си мисли, не и ако съди по поведението му в съблекалните, не и по това, че чукаше Рут преди Хари, и как бе пипнал Синди онзи път на Карибите — и за СПИНа. Този вирус, прекалено малък, за да си представим как пътува в течностите ни, дори в една-две капки слюнка или в сока на путка, и как отключва антителата ни с миниатюрните си пипала, така че вътрешността ни губи баланса си, и се катурваме от пневмония, от гладна смърт. Любов и смърт вече не могат да бъдат разделени. Но не може да каже това на Телма. Все едно да се изплюе в широко откритото й лице.

Тя самата вижда, че не е готов. Пита го: — Още една кола? — Той вижда, че я е изпил всичката, и без да мисли, е изял и двете малки купички мазни, потънали в натрий, ядки.

— Не. Трябва да бягам. Но нека поседя тук още малко. Такова облекчение е да съм с теб.

— Защо? Очевидно само изисквам като всички останали.

Бърза като светкавица болка пробягва през гърдите му, стеснява възможността му да диша. Исканията натежават от всички страни, притискат го. Сега и сексуално неудовлетворена любовница, още един товар. Но излъгва:

— Не, ти не изискваш. Ти беше истинска скъпоценност, Тел. Зная, че ти струва много, но беше страхотна.

— Хари, моля те. Недей да звучиш толкова сълзливо. Още си млад. На колко? Петдесет и пет? Даже не си надхвърлил ограничението за скоростта.

— На петдесет и шест преди два месеца. Не е много за някои мъже — не и за набит дребен грозник като Рони, той ще живее вечно. Но ако си с моя ръст и толкова време с наднормено тегло, сърцето се уморява да влачи всичко. — Изградил си е, сега осъзнава, представата за сърцето си като за неохотен пленник в гърдите му, роб на галера или ослепен кон, въртящ колелото на мелница. Усеща, че Телма го гледа по нов начин — клинично, с безпристрастен преценяваш поглед, съвсем различен от разтапящия се налудничав поглед. Загубил е нещо, задето не я чука: загубил е ранга си, и тя го вади от сметките си, без дори да го осъзнава. Справедливо е. С нейния лупус той я бе извадил от сметките си много отдавна. Ако Телма беше здрава, защо да не оставеше Дженис заради нея през последните десетина години? Вместо това бе използвал всичките й отверстия, а след това бе бързал към поредния модел тойота, който караше съответната година, и се връщаше при Дженис с нейното упорито, глупаво здраве. Какво толкова имаше у Дженис? Явно бе религиозна, тяхната връзка, по друг начин не можеше да си я обясни.

Като двама болнави приятели той и Телма седят половин час, говорят за симптоми и деца, научават новостите около съдбите на общи познати — Пеги Фознахт е мъртва, Оли бил в Ню Орлиънс, беше научила тя, Синди Мъркет, дебела и нещастна, работи в един бутик в новия търговски център близо до Орио, Уеб се е оженил за четвърти път за някаква двайсетина годишна, и се е изнесъл от онази префърцунена модерна къща в Брюър Хайтс заедно с всичките си ръчно изработени мебели в една стара каменна фермерска къща, в южната част на окръга, близо до Галили и напълно я е реставрирал.

— Този Уеб. Каквото и да поиска, просто го прави. Определено знае как да живее.

— Не е точно така. Никога не съм била толкова впечатлена от него, колкото вие с Дженис. Винаги съм го смятала за умник всезнайко.

— Мислиш ли, че Дженис беше впечатлена?

Телма е леко смутена и избягва погледа му.

— Е, имаше една нощ поне. Не се е оплаквала, нали?

— Нито пък аз — казва той галантно, въпреки че основното, което си спомня, е колко уморен бе на следващата сутрин, и колко странен му се струваше голфът с невъзможната джунгла и дълбоките коралови пещери току до скосената част между две дупки. Дженис получи Уеб, а Рони — сладката Синди. В същата нощ Телма бе казала на Хари, че го обича от години.

Тя кима със саркастична признателност за комплимента, и казва, връщайки се към по-предишна тема от разговора им:

— Що се отнася до това да си смъртен — предполагам, че на различните хора това влияе по различен начин, но за мен животът никога не избледнява. Да съм жива, независимо колко болна се чувствам, за мен е абсолютно усещане. Човек е абсолютно жив, а когато не е, тогава абсолютно ще бъде нещо друго. Ти и Дженис ходите ли понякога на църква?

Без да е особено изненадан, тъй като Телма винаги е била религиозна по свой начин, с това традиционно обзавеждане и скритата й сексуалност, той отговаря:

— Всъщност рядко. В повечето църкви на Юг го има този народен южняшки елемент. А и повечето ни приятели по някаква случайност са евреи.

— Двамата с Рони сега ходим всяка неделя. Една от тези нови секти, които се връщат към основите. Нали знаеш — изгубени сме, и сме спасени.

— Така ли? — Сектите потискат Хари. В старите плесенясали варианти поне имаше някаква история.

— Вярвам им, понякога — казва тя. — Помага срещу паниката, когато се сещаш за всичките неща, които винаги смътно си мислил, че може да направиш, а никога няма да направиш. Например да идеш до Португалия, или да вземеш магистърска степен.

— Е, направила си някои неща. Оправи Рони и мен, мен направо ме опече, бих казал, и отгледа трима синове. Все още можеш да идеш до Португалия. Казват, че е евтино, сравнително. Единствената държава отвъд океана, която някога съм искал да посетя, е Тибет. Не мога да повярвам, че няма да успея. Нито пък че никога няма да стана летец — изпитател, както исках, когато бях на десет. Както каза, все още вярвам, че съм бог.

— Нямах нищо лошо предвид. Очарователно е, Хари.

— Освен за Нелсън, може би.

— Дори и за него. И той не би искал да си друг.

— Ето един въпрос за теб, Тел. Ти си умна. Какво, за бога, стана с Далай Лама?

При нейната склонност да прави обективни оценки, нищо не би трябвало да я учудва, но Телма се разсмива.

— Все още си е там, не е ли така? Всъщност не го ли показваха по новините, сега, когато тибетците отново се бунтуват? Защо, Хари? Да не си станал негов последовател? Затова ли не ходиш на църква?

Той се изправя, не му харесва да го дразнят на тази тема.

— Винаги някак си съм се идентифицирал с него. Той е приблизително на моята възраст, иска ми се да следя какво става с него. Имам вътрешното чувство, че това ще е неговата година. — Както стои прав, люлеещият се стол, завършващ движението си, докосва прасците му, а лекарството му леко го замайва.

— Благодаря за ядките — казва той. — Имаме още много да си говорим.

Тя също се изправя, вдървено се бори с плюшената хватка на дивана, и с артритно поклащане заобикаля масата и притиска тялото си до неговото, с лице върху ревера му. Поглежда нагоре към него с онази самонадеяна важност на жените, които си чукал. Моли го:

— Вярвай в Бог, скъпи. Наистина помага.

Той чувства вътрешно неудобство.

— Не че не вярвам.

— Това не е напълно достатъчно, опасявам се. Хари, скъпи. — Харесва й звученето на това „скъпи“. — Преди да си тръгнеш, нека поне го видя.

— Кого да видиш.

— Него, Хари. Теб. С неговата качулчица.

Телма коленичи там, насред натруфената, мрачна всекидневна със застоял въздух, и разкопчава ципа му. Усеща спокойното хладно докосване на пръстите й и вижда сивите косми на тила й, как тръгват от пътя в косата й; сърцето му препуска от очакването на топлата й уста, както по-рано.

Но тя само казва:

— Просто прекрасен — и го пъха обратно, полутвърд, в слиповете му, вдига ципа и с мъка се изправя на крака. Леко е задъхана, сякаш е вършила някаква домакинска работа. Той я прегръща, и този път той е този, който удължава прегръдката.

— Причината, поради която не напуснах Дженис, а сега вече не мога — признава той внезапно, почти разплакан, сантиментален, както бе казала — е, че без нея аз съм едно лайно. Никой не би ме взел на работа. Прекалено съм стар. Единственото, което мога да бъда оттук нататък, е да съм нейният съпруг.

Очаква съчувствие, но може би това споменаване на Дженис й е дошло прекалено. Телма някак изстива в ръцете му.

— Не знам — казва.

— Какво не знаеш?

— Дали да идваш пак тук.

— О, позволи ми — моли той и колкото и да е странно, най-после се чувства настроен за тази среща и възбуден от нея. — Без теб нямам живот.

— Може би природата се опитва да ни каже нещо. Твърде сме стари, за да продължаваме да вършим глупости.

— Никога, Телма. Аз и ти никога.

— Не даваш вид да ме искаш.

— Искам те, просто не искам бактериите на Рони.

Тя го побутва в гърдите, за да се освободи.

— Нищо му няма на Рони. Чист и безопасен е, колкото и аз.

— Е да, вярно, това е ясно, както се държите вие двамата. Точно от това се страхувам. Казвам ти, Телма, ти не го познаваш. Той е луд. Ти не го виждаш, защото си му вярна съпруга.

— Хари, мисля, че стигнахме момента, в който колкото повече говорим, толкова по-зле ще става. Сексът не е това, което беше по-рано, за това си прав. Всички трябва да внимаваме повече. И ти внимавай. Мий си зъбите, и аз ще си мия моите.

Чак когато вече е навън на извитата алея на Телма, а вратата с дръпнатата върху прозорчето завеска е затворена зад него, схваща намека й за миенето на зъби. Още един шамар за него и Дженис. Не можеш да бъдеш откровен с жените, имат мозъци като на ФБР. Червеношийката още е там, върху малката полянка. Може би е болна, тези животни също си имат болести, своите чумни епидемии. Обръща към Хари око като мънисто и леко се отдалечава с подскоци по восъчната априлска трева на Телма, като решава, че е под достойнството й да полети. Дръзкият жълт цвят на глухарчетата се е появил тази седмица, за да се присъедини към този на нарцисите и камбанките на фортисията. Показателно. Цветята привличат пчелите както ние се привличаме едни други. Сигналите ни. Миризмите. Ако можеше да се върне обратно в къщата й, щеше да я чука въпреки опасността. Вместо това намира сигурност в сивата си селика; докато плавно се отдалечава, неподвижността на Ароудейл е нарушена от завръщането на претъпканите жълти училищни автобуси, от които на всеки ъгъл на извитите улици слизат крещящи пронизително деца.

СТИЛЪТ НА ТОЙОТА, гласи голям син плакат във витрините на Спрингър Моторс на шосе 111. 36 месеца / 36 000 мили. Изключителна гаранция за всички нови модели, известява един по-малък плакат, а друг: Новите автомобили КРЕСИДА. Мощен нов трилитров двигател. 190 конски сили. 4 скорости, електронно контролирано предаване. Ново сигурно заключване. За облекчение на Хари Нелсън не е там. Денят е разхвърлян вторник и двамата продавачи в халето са млади мъже, които не познава, и които не го познават. От миналия ноември са настанали някои промени. Нелсън е поръчал да боядисат офисите в по-ярки цветове, розово и зелено като в китайска чайна, и е свалил старите увеличени снимки на Хари в славните му дни като баскетболна звезда, с вестникарските заглавия, наричащи го „Заека“.

— Господин Енгстръм излезе в един часа на обяд и каза, че може и да не се върне следобед — казва му един пълничък продавач. Джейк и Руди държаха бюрата си навън, край стената, в посока на дискотеката, която фалира и в края на седемдесетте се превърна в център за машини под наем. Едно от блестящите хрумвания на Нелсън бе да махне тези бюра и да нареди на отсрещната стена преградени кабинки, като сепарета в ресторант. Може би създава по-голяма интимност между продавача и клиента в критичния момент при подписването на документите, но подредбата някак си ги отдалечава от самите сделки и ги излага на шума от сервиза. В тази посока, и отзад към реката и Брюър, лежи окаляният, непавиран участък, който Хари по някаква причина винаги мислено е наричал Парагвай, докато всъщност самата държава тъкмо се бе отървала от стария си диктатор с немско име, Хари бе чел наскоро по вестниците.

— Е, ами — казва той на този дебел непознат — и аз съм господин Енгстръм. Кой е тук, дето да е наясно с нещата? — Не иска да звучи грубо, но разкритието на Телма го е разтревожило; усеща как сърцето му препуска, а стомахът му се мъчи да смели двете купички с ядки.

Друг млад продавач, по-слаб, се приближава към тях от будката откъм Парагвай. Хари вижда, че не е мъж; косата й е опъната зад ушите й, беше се заблудил от жълто-кафявия тренчкот, който беше облякла, за да отиде до паркинга с някакъв клиент. Жена е. Жена продавачка на коли. Като в онази реклама на тойота, само че е бяла. Опитва се да контролира изражението си, за да не проличи шовинизмът му.

— Аз съм Елвира Оленбах, господин Енгстръм — казва тя и силно стиска ръката му. Докосването след бледото студено докосване на Телма преди половин час му се струва горещо. — Щях да позная, че сте бащата на Нелсън дори без снимките, които държи на стената си. Изглеждате точно като него, особено в устата.

Това маце шегува ли се с него? Тя е слаба, стегната млада жена, спортувала твърде много, както правят мнозина в днешно време, с дълбоко хлътнали очи и дълбок равен глас и тънки устни, оцветени в блестящо бледорозово, като отразителна лента, и шия, която е толкова тънка, че челюстта й изглежда широка под откритите й бели, щръкнали уши. Носи златни обеци с формата на охлюв. Той й казва:

— Предполагам, че сте назначена след последното ми идване.

— Едва от януари — казва тя. — Но преди това три години работех за Датсун на шосе 819.

— Харесва ли ви да продавате коли?

— Много — отговаря Елвира Оленбах и не казва нищо друго. Не се усмихва много-много, а очите й са леко настойчиви.

Той разкрива картите си, като й казва:

— Това обикновено не се смята за женска работа.

Тя леко се оживява.

— Знам, не е ли странно, след като всъщност е толкова естествено? Жените, които идват тук, не се притесняват толкова, а мъжете не се страхуват да проявяват невежеството си, колкото ако бяха с друг мъж. Обожавам работата. Баща ми обожаваше колите и, предполагам, съм го наследила от него.

— Звучи разумно — признава той. — Не знам защо тази промяна отне толкова време. Искам да кажа жените търговски представители. Как върви бизнесът?

— Досега върви добре. Хората обожават камрито, а и естествено, королата упорито върви наред с него, но учудващо ни провървя с луксозните модели, особено в сравнение с другите дилъри. След всички тия години икономиката на Брюър се съживява. Мъртвите промишлени отрасли отпаднаха, а новите, малките специализирани и високотехнологични заводи навлизат, и естествено, търговията направо от фабриките се приема с въодушевление. Това е ключът към целия подем.

— Супер. Ами бизнесът с коли втора употреба? По-слабо ли върви?

Хлътналите й очи — сенчести, като на Нелсън, но не толкова враждебни и обидени — поглеждат нагоре към него с известно недоумение.

— О, не, съвсем не. Една от причините Нелсън да назначи нов търговски представител бе, че иска да отдели повече от собственото си време на колите втора употреба, а не да продава на едро такава голяма част. Имаше един мъж, който го вършеше, с гръцко име…

— Ставрос. Чарли Ставрос.

— Точно така. И откакто той се пенсионира, Нелсън смята, че употребяваните коли вървят на автопилот. Философията на Нелсън е, че ако не осигуриш на младите с ниски доходи или на купувачите от малцинствата кола, която да могат да си позволят, губиш потенциален клиент за нов, луксозен модел след пет или десет години.

— Звучи ми разумно. — Това момиче му се струва ужасно впечатлено от Нелсън. Момиче. Сигурно беше на трийсет и дори повече, доколкото може да прецени, но всеки под четирийсет му се струва дете.

Пълничкият продавач, онзи приятен, обикновен италиански тип — които все още се срещаха в Брюър, с дрезгави гласове, космати китки и старомодно пригладена над ушите коса — се чувства длъжен да вмъкне нещо и от себе си.

— Нелсън наистина кара продажбите на употребяваните коли да скачат. Реклами в „Стандарт“, цени върху предното стъкло, които падат на всеки два-три дни, намаления при плащане в брой. Някои хора се отбиват всеки ден, за да видят какво се предлага. — Има притеснителния маниер да стои твърде близо и да говори бързо; един бръснач не би му се отразил зле, както и един-два ментови бонбона. Чесън, слагат го на всичко.

— Отстъпки при плащане в брой, а? — казва Хари. — Къде все пак е Нелсън?

— Каза ни, че има нужда да се поотпусне — отговаря Елвира. — Искаше да се измъкне от обажданията.

— Обаждания?

— Някакъв мъж непрекъснато му звъни — казва Елвира. Гласът й преминава в полушепот. — Звучи малко като чужденец.

Хари добива впечатлението, че не е толкова умна, колкото му се стори на пръв поглед. Настойчивите й очи явно долавят намек за тази мисъл, тъй като в самозащита тя добавя:

— Вероятно не бива да казвам нищо, но тъй като сте му баща…

— Звучи ми като недоволен клиент — казва Заека, за да я измъкне от ситуацията.

— В „Тойота“ няма много такива — намесва се другият продавач. — Година след година въвеждат най-евтините за поддръжка автомобили, с период за безплатен сервиз, който е направо невероятен.

— Не ми рекламирай на мен, аз съм зарибен — казва му Хари.

— Прекалявам с ентусиазма. Казвам се Бени Лионе, между другото, господин Енгстръм. Бени от Бенедикт. Радвам се да ви видя тук. Както казва Нелсън, вие сте си измили ръцете от автомобилния бизнес, и сте доволен от това.

— Полупенсиониран съм. — Дали знаят, чуди се той, че по закон Дженис притежава всичко? Предполага, че все пак са наясно с картинката. Повечето хора са наясно в живота. Хората знаят повече, отколкото показват.

Бени казва:

— В този бизнес се получават всякакви смахнати обаждания. Нелсън не бива да позволява това да го тормози.

— Нелсън приема всичко прекалено сериозно — добавя Елвира. — Казвам му, не позволявай нещата да те засягат така, но той просто си е такъв. Той е от онези мъже, дето са толкова напрегнати, че чак скърцат.

— Винаги е бил много внимателно момче — уведомява ги Хари. — Кой друг е тук, освен вас двамата? Като говорим за автопилот…

— И Джереми — казва Бени, — който обикновено идва от сряда до събота.

— И Лайл е тук — казва Елвира и поглежда встрани, където чифт избелели дънки се лутат из блестящото море от тойоти.

— Мислех, че Лайл е болен — казва Хари.

— Той казва, че е в ремисия — отговаря Бени, а лицето му придобива бдително изражение, каквото може би бе това на Хари, когато се опитваше да не изглежда като шовинист в очите на Елвира. Тя, от своя страна, внезапно се е преместила с пролетния си шлифер към яркия външен свят, където двойката потенциални купувачи все още обикалят.

— Радвам се да го чуя — казва Хари, чувствайки се не толкова смутен и официален, когато говори само с Бени. — Не знаех, че има ремисия при неговото заболяване.

— В крайна сметка няма. — Гласът на мъжа е станал по-дрезгав, една нотка по-гангстерски, сякаш присъствието на жената е смущавало и него.

Хари отсечено кима с глава в посока навън.

— Как се справя тя всъщност?

Бени се приближава още малко и му доверява:

— Примамва ги до определен момент, след това се сковава и оставя сделката да й се изплъзне. Сякаш се страхува, че ние, останалите, ще кажем, че е твърде мека.

Хари кима.

— Жените например винаги са най-стиснати с бакшишите. Парите ги плашат. Все пак — казва той, лоялен към променящите се времена и въведенията на сина му — смятам, че не е лоша идея. Като жените свещеници. Имат усет към хората.

— Даа — предпазливо си позволява да отбележи мъжът с едрата челюст. — Придава малко оживеност на мястото.

— Къде каза, че е Лайл? — Чуди се колко крият тези двамата от него, предпазвайки Нелсън. Забеляза определени знаци с очи между тях, докато говореха. Лабиринт от тайни е това представителство, което бе изградил по свой имидж след 1975 година, когато старият Спрингър внезапно пукна в един летен ден като прегрял термометър. Много скрит стрес има в автомобилния бизнес. Много несигурност, а въпреки това имаш един куп постоянни режийни разходи.

— Беше в кабинета на Нелсън преди десет минути.

— Не ползва ли този на Милдред? — Хари пояснява — Милдред Круст години наред беше счетоводителка тук, когато си бил едва дете. — По отношение на „Спрингър Моторс“ той се е превърнал в жива история. Помни, когато онзи център за наем на машини по-нагоре по шосето вдигна голямата си табела, гласяща Д И С К О, преправена от Господин Фъстък по гети и цилиндър, размахващ неонов бастун.

Но Бени като че ли знае всичко, което му е нужно. Казва:

— Онова вече е нещо като зала за събрания. Вътре има диван, ако някой внезапно има нужда да полегне. Лайл така правеше, но сега работи предимно вкъщи, с тази негова болест.

— От колко време я има?

Бени отново възприема предпазливото си изражение и казва:

— Поне от година. Този ХИВ вирус може да си стои в теб пет или десет години, преди да разбереш. — Гласът му става още по-дрезгав, той се приближава още повече. — Двама от механиците напуснаха, когато Нелсън го доведе като счетоводител в неговото състояние. Но трябва да се признае на Нелсън; каза им да напускат, щом предпочитат да проявяват суеверие. Обясни им подробно как не може да се заразят от случаен контакт и им каза или да го приемат, или да си ходят.

— Мани как възприе това?

— Мани? А да, господин Манинг от Сервизното. Доколкото разбрах, това е била причината в крайна сметка да напусне. Чувам, че обикалял другите представителства, но на неговата възраст е трудно да се направи скок.

— Ти го каза — казва Хари. — Хей, като че ли отвън има още един клиент, най-добре иди да помогнеш на Елвира.

— Нека разглеждат, това е моето мото. Ако са сериозни клиенти, ще влязат. Елвира прекалява.

Заека прекосява изложбената площ покрай таблото за постижения и витрината с авточасти и врата, която води към гаража, към зеления вход, облицован със стар шперплат, сега боядисан в пепеляворозово, на някогашния му кабинет. Елвира беше права: увеличените снимки на баскетболните статии за него и двуцветните изрезки от вестници не са изхвърлени, а са закачени по стените в кабинета на Нелсън, където хлапето е принудено да ги гледа всеки ден. По стените, освен това висят медали от Киванис и Ротари клуб и почетна грамота от Търговската камара на община Брюър и президентската награда, която „Тойота“ бе дала на представителството преди няколко години, и календар на „Плейбой“. Момичето на месеца е облечено като великденско зайче с голо дупе и Хари не е съвсем убеден, че подхожда на интериора, но поне декларира, че не всички във фирмата са обратни.

Лайл се изправя до бюрото на Нелсън, преди Хари да влезе в стаята. Много е слаб. Под сивия си костюм е облечен с дебел червен пуловер. Протяга синкавата си, подобна на скелет ръка и пуска неочаквано широка усмивка, зъбите му са огромни в смаленото лице.

— Здравейте, господин Енгстръм. Обзалагам се, че не ме помните.

Но той все пак му изглежда смътно познат, като някой, с когото е играл баскетбол преди четирийсет години. Черепът му е много тесен, късата подстрижка толкова равномерно руса, че изглежда боядисана; счетоводителските очила върху носа му са от тънка златна тел. Толкова е блед, че от кожата му сякаш струи светлина. Присвивайки очи, Хари поема протегнатата ръка в кратко ръкостискане и се опитва да не мисли как малките вируси на СПИН, сложни като миниатюрни космически кораби, се хлъзват върху дланта му и нагоре по китката и ръката до потните пори на подмишницата му и се заравят в кръвообращението му. Избърсва дланта си в страничната част на сакото си и се надява, че жестът му изглежда като потупване на джоба.

Лайл му казва:

— Навремето работех във Фискални Алтернативи на Уайзър стрийт, когато двамата с жена ви дойдохте и продадохте злато и сребро.

Хари се разсмива, припомняйки си:

— За малко да си счупим гърбовете, влачейки цял чувал сребърни долари по улицата до шибаната банка.

— Постъпихте много хитро — казва Лайл. — Измъкнахте се навреме. Бях впечатлен.

Последната забележка му се струва малко нахална, но Хари дружелюбно казва:

— Кофти късмет. Работи ли още онова място?

— По един много ограничен начин — отговаря Лайл, подчертавайки, сигурно заради парите на Хари, думата „много“. Явно, ако си обратен, трябва да преувеличаваш всичко, за да постигнеш нормално звучене. — Всъщност целият бум с монетите беше краткотрайна мода. Сега вече много са паднали.

— Готино местенце беше. Онази хубавица, която се занимаваше със самото купуване и продаване. Така и не можах да разбера как успява да ползва компютъра с тези дълги нокти.

— О, Марсия. Тя се самоуби.

Заека е потресен. Тя изглеждаше като ангел по свой собствен начин.

— Така ли? Защо?

— Ами, обичайното. Лични проблеми — казва Лайл и сякаш ги отмахва с опакото на прозрачната си ръка. На Заека му се струва, че капчици неясна светлина се движат по ръбовете на очите на Лайл, като на Извънземното от филма. — Нищо общо със спада в монетите. Тя беше само фасада, парите зад нея идваха от Филаделфия.

Докато Лайл весело дърдори, Хари долавя как си поема дъх с леко пъшкане, което подхожда на синкавите сенки по слепоочията му и на усещането, че е дошъл от космоса, и скоро пак ще се завърне там. Този тип е по-зле и от мен, мисли си Заека, и това го кара да го харесва. Не вижда обаче никаква саркома на Капоси, само една обща аура на тяло, което отхвърля живота, отказва да се поддържа, отказва да се вслуша в собствения си организъм. Излъчва сладникаво — разлагаща се миризма, както когато отвориш вратата на неизползван хладилник в някой курорт, но може би Заека си внушава. Внезапно Лайл сяда изтощен, сякаш стоенето прав е представлявало твърде голямо усилие.

Хари сяда на стола от другата страна на бюрото, където обикновено седят клиентите, когато молят за облекчени условия.

— Лайл — подхваща Хари. — Искам да разгледам документите. Банковите извлечения, квитанции, плащания, заеми, инвентар, въобще всичко.

— Защо, за бога, защо? — с отслабването на лицето му очите на Лайл са изпъкнали и са станали по-кръгли, отколкото при останалите хора. Седи с изправен гръб, а едната му, лишена от плът ръка е положена за опора в сивия си ръкав, успоредно на ръба на Нелсъновото бюро. Дали за да пести сили, или за да скрие истината, е решил да дава възможно най-кратките отговори.

— О, чисто любопитство. Честно казано, има нещо нередно в извлеченията, които получавам във Флорида. — Поколебава се, но решава, че дори да бъде по-конкретен, няма да нанесе никаква вреда на този етап. Все още таи надеждата, че всичко може да бъде обяснено, че може да се върне в предишното си състояние, когато не мислеше за автокъщата. — Няма достатъчно продажби на стари коли, пропорционално погледнато.

— Няма ли?

— Може да се поспори, че това е променлива величина, и че при добрата икономика на Рейгън хората могат да си позволят нови коли; но през годините ми тук винаги е имало определена пропорция, нещата се осредняват в хода на два-три месеца, а това не се получава в извлеченията от ноември насам. Всъщност става все по-странно.

— По-странно.

— По-необичайно. По-фалшиво. Както и да е. Кога мога да видя документите? Аз не съм счетоводител; искам Милдред Круст да ги прегледа с мен.

Лайл с усилие премества ръката си от бюрото и полага и двете си длани извън полезрението му, в скута си. Движенията му напомнят на Хари за призрачната мудност на отпуснатите мъртви увиснали тела в Бухенвалд, когато ги местят в следвоенните документални филми. Голи, с разхлабени стави, слабините им на показ, ето какво означава скверно, ето нещо, което бе толкова скверно, че трябваше да ни го покажат, за да повярваме. Лайл казва на Хари:

— Държа голяма част от данните вкъщи, в моя компютър.

— Тук си имаме компютърна система. Последна дума, Ай Би Ем. Помня, че го инсталирахме.

— Моят е съвместим. Малък Епъл, който върши всичко.

— Обзалагам се, че е така. Знаеш ли, честно казано, това, че си болен, и трябва да си стоиш вкъщи повече, не е причина сметките на „Спрингър Моторс“ да се разпиляват из цялата Даймънд Каунти. Искам ги тук. Искам ги тук утре.

Това е първото потвърждение, което някой от тях прави, че Лайл е болен, че умира. Момчето се стяга, а устните му леко се издават навън.

— Мога да покажа документите само на оторизирани лица — казва той.

— Аз съм оторизиран. Кой може да бъде по-оторизиран от мен? Та аз управлявах това място. Това там по стените са мои снимки.

Клепачите на Лайл с мигли, по-тъмни от косата му, се спускат над изпъкналите му очи. Той премигва няколко пъти и се опитва да бъде тактичен, да запази любезността между двамата.

— Доколкото разбирам от Нелсън, майка му притежава компанията.

— Да, но аз съм й съпруг. Половината от всичко нейно е мое.

— При определени обстоятелства може би, вероятно в някои щати. Но не и в Пенсилвания, струва ми се. Ако искате да се консултирате с адвокат… — Дишането му се затруднява; прекъсването на Хари е почти проява на милосърдие.

— Няма нужда да се консултирам с никакъв адвокат. Единственото, което е нужно, е жена ми да ти се обади и да ти каже да ми покажеш документите. На мен и на Милдред. Искам тя да участва в това.

— Госпожица Круст, доколкото знам, понастоящем живее в дом за възрастни. Домът Денглър в Пен Парк.

— Чудесно. Това е на пет минути от дома ми. Ще я взема и ще се върна тук утре. Хайде да уговорим час.

Клепачите на Лайл отново се спускат и той тромаво връща ръката си върху бюрото.

— Когато и ако получа разрешение от съпругата ви и позволение от Нелсън…

— Такова няма да получиш. Именно Нелсън е проблемът тук, а не разрешението.

— Както казах, дори ако това стане, ще са ми нужни няколко дни, за да събера всички данни.

— Защо? Книгите би трябвало да се водят ежедневно. Какво точно правите тук вие?

Колкото и да е учудващо, Лайл не казва нищо. Може би борбата за въздух се е оказала твърде тежка. Всичко е твърде изморително. Хлътналите му слепоочия изглеждат по-сини. Сърцето на Хари препуска, а гръдният му кош го пробожда, но той устоява на импулса да вземе още един нитростат, не иска да се пристрасти. Отпуска се по-дълбоко в стола за клиенти, сякаш засега преговорите са достигнали края си. Опитва друга тема:

— Разкажи ми, Лайл. Какво е усещането?

— Кое усещане?

— Да си толкова близо, нали знаеш, до депото. Питам те, защото имах леки сърдечни проблеми, във Флорида, и все още не мога да свикна с мисълта колко близо бях. Искам да кажа, че през повечето време ти се струва нереално, аз съм си аз, и всички около мен си пилеят времето както обикновено, но изведнъж, някоя нощ, когато се събудя, защото ми се пикае, или посред някое тъпо телевизионно шоу, тази мисъл ме зашеметява, и бам. Подът направо пропада под краката ми. Ще ми се да припълзя обратно в родителите ми, но те вече са мъртви.

Подпухналите устни на Лайл потръпват, или поне така изглежда, докато се опитва да проумее новата посока на разговора.

— В крайна сметка го приемаш — казва. — Всички умират.

— Но някои преди другите, а?

Спазъм на възмущение раздвижва тялото на Лайл.

— Разработват нови лекарства. Непрекъснато. Французите. Китайците. Трихосантин. Производни на TIBO. В крайна сметка Агенцията за храни и лекарства ще трябва да ги допусне, въпреки че са банда рейгънистки фашистки човекомразци, които нямат нищо против всички да измрем. Въпросът е да се издържи дотогава. Аз имам надежда.

— Е, чудесно. Пожелавам ти повече сили. Но медицината може да помогне само донякъде. Поне аз това научих, по неприятния начин. Знаеш ли, Лайл, не е като да не съм мислил за смъртта, или пък да не са умирали мои близки, но може да се каже, че никога не съм усетил истинския й вкус в устата си. Искам да кажа, че тя изобщо не се шегува. Иска всичко. — Взима хапчето. Чуди се дали Нелсън държи пакетче ментови Лайф Сейвърс в бюрото си, както правеше той. Просто нещо, което да сложиш в уста, когато си напрегнат. Хари открива, че всеки път, когато се замисли за смъртта си, му се дояжда — затова не е отслабнал повече.

Опитът на този непознат мъж да го анализира кара Лайл да седне по-изправен зад бюрото, да стане по-враждебен. Гледа втренчено в Хари със своите възпалени очи, изпод вежди, които са същото метално русо като косата му.

— Едно от хубавите неща — заявява — е, че по-трудно се плашиш. От дребни неща. От заплахи като вашата например.

— Никакви заплахи не отправям, Лайл, просто се опитвам да разбера какво, по дяволите, става тук. Започвам да си мисля, че някой краде от фирмата. Ако греша, и всичко е честно и почтено, нямаш от какво да се страхуваш. — Бедният тип, вече е гушнал букета, а е на половината години на Хари. Какво правеше Хари на неговата възраст? Редеше букви, по старомодния начин, и мечтаеше за чукане. Чукането, по един или друг начин, ни разказва играта: мембраната е твърде тънка, онези дребни вируси на СПИН директно се промъкват. Празна черна кухина, такова беше усещането с Телма. Странни наклонности, въпреки редовните порции секс. Да си обратен не е само крем и рози.

Лайл отново размърдва ръце и крака със същата крехка предпазливост. Тялото му се е превърнало в купчина изсъхнали пръчки.

— Не отправяйте обвинения, господин Енгстръм, които не бихте искали да защитавате в съда.

— Е, обвинение или факт е, че отказваш да позволиш на мен и безпристрастен счетоводител да прегледаме документите ти?

— Милдред не е безпристрастна. Тя е бясна срещу мен, защото заех нейното място. Бясна е, защото аз и компютърът ми можем за няколко часа да свършим това, което й отнемаше цяла седмица.

— Милдред е частна стара душа.

— Милдред е слабоумна.

— Тук не става въпрос за Милдред. Работата е в това, че отказваш да ми се подчиниш, за да предпазиш сина ми.

— Не отказвам да ви се подчиня, господин Енгстръм…

— Можеш да ми казваш Хари.

— Не отказвам да ви се подчиня, сър. Просто ви казвам, че не мога да приемам заповеди от вас. Трябва да ги получа от Нелсън или от госпожа Енгстръм.

— Ще ги получиш. Сър. — Някакво усмихнато, провокативно колебание в изражението на Лайл кара Хари да попита: — Съмняваш ли се?

— Ще чакам да чуя — казва Лайл.

— Чуй ме. Може би знаеш много неща, които аз не знам, но не знаеш нищо за брака. Жена ми ще направи това, което й кажа. Което я помоля. По този въпрос сме на абсолютно еднакво мнение.

— Ще видим — казва Лайл. — Всъщност родителите ми бяха женени. Отгледан съм в брак. Зная много за брака.

— Не ти е свършило особено работа.

— Показа ми нещо, което трябва да избягвам — казва Лайл и се усмихва така широко и така простодушно, както когато Хари влезе в стаята. Само зъби. Сега Хари действително си го спомня от онези дни във Фискални Алтернативи — купчинките злато и сребро, и съвършената хладна Марсия с дългите си червени нокти. Бедната хубавица, да се самоубие. Тя и Монро. Заека признава пред себе си, че обратните наистина имат някакъв особен чар, момчешко безгрижие, някаква издигнатост над цялата тази женска мръсотия, където се ражда животът.

— Как е Слим? — пита Хари, изправяйки се от стола. — Нелсън често говореше за Слим.

— Слим — казва Лайл, прекалено немощен или прекалено невъзпитан, за да се изправи — умря. Преди Коледа.

— Съжалявам да го чуя — излъгва Хари. Протяга ръка над бюрото за ръкостискане, и другият мъж се поколебава, преди да я поеме, сякаш се страхува от зараза. Крехки кости с хлабави стави. Заека ги стисва и казва: — Кажи на Нелсън, ако въобще го видиш, че ми харесва новата подредба. Малко като в бутик. Привлекателно. Пасва на новата консултантка. Ти се дръж, Лайл. Надявам се Китай да се справи навреме за теб. Ще поддържаме връзка.

По радиото, на път към вкъщи; чува, че Майк Шмит, който точно преди две години, на 18 април 1987 г., тромаво изтича петстотния си хоумрън срещу „Питсбъргските пирати“ на стадиона „Три Ривърс“, е достигнал общия сбор от 2217 попадения на Ричи Ашбърн и ще бъде най-големият голмайстор на отбора за всички времена. Заека помни Ашбърн. Едно от децата чудо, които победиха „Доджърс“ в шампионата същата есен, когато Заека започна горния курс на гимназията. Кърт Саймънс, Дел Енис, Дик Сислър в центъра, Анди Семиник зад гумената плоча. Победиха „Доджърс“ в последния мач от сезона, а после изгубиха от „Янките“ четири пъти подред. През 1940 година, Заека бе на седемнайсет и беше повел Б лигата на областта с 817 точки през първия си сезон. Споменът за тези резултати го успокоява, стопява напрежението му, предизвикано от срещите с Телма и Лайл, както и онова напрегнато, неудовлетворено желание, което събужда потискащата идея, че нищо няма особено значение, скоро всички ще сме мъртви.

Представата на Дженис за бедна на натрий диета е да купува от онези замразени готови вечери в пластмасови опаковки, наречени Лоу Кал. Повечето полуготово пилешко и телешко е натъпкано с химикали, за да не се разваля по рафтовете. За да прекара всичко това през организма си, той обикновено си взима втора бира. Напоследък Дженис е разсеяна, вълнува се задето ще кара курсове по недвижими имоти в клона на Пен Стейт.

— Не съм убедена, че разбрах всичко, въпреки че жената в офиса на Пайн стрийт — ама колко е западнал този квартал от времето, когато с баща ти работехте във Верити! — много търпеливо отговори на въпросите ми. Часовете се провеждат три часа седмично в продължение на десет седмици, и има два задължителни и четири избираеми предмета, за да получиш дипломата, но май не ти трябва диплома, за да положиш изпита за лиценз, който за търговски представител — какъвто ще съм аз — е веднъж месечно, а за брокер, което може би ще пробвам по-нататък, веднъж на три месеца. Но основното е, че мога да започна с два предмета сега през април, а после да изкарам още два от юли до септември, и ако всичко върви добре, ще си взема лиценза през септември и ще започна да продавам, в началото само на комисиона, за фирмата, в която новият зет на Дорис Еберхарт е партньор. Тя каза, че му е разказала за мен, и той проявил интерес. Явно, това да си на средна възраст работи в твоя полза, защото клиентите предполагат, че имаш опит.

— Скъпа, защо ти трябва да го правиш? Нали си имаш представителството?

— То не е мое. На Нелсън е.

— Така ли? Днес се отбих там, но него го нямаше. Бяха само хлапетата, дето ги е наел. Един обратен, един жабар и една фуста.

— Хари. Кой бил пълен с предразсъдъци?

Не настоява да й разкаже, иска да поговорят, когато и двамата могат да се съсредоточат. След вечеря Дженис обича да гледа „Риск!“, въпреки че никога не знае нито един от отговорите, а след това „Филис“ ще играят срещу „Метс“ по канал 11. Малката каменна къща с нечетния номер на Франклин Драйв се свива тъмнееща около тях, сами в тази вечер, докато постепенно спускащият се сумрак на Севера (във Флорида слънцето просто внезапно угасва и луната поема щафетата) се процежда през все още голите дървета, потиска птичата песен, а обагреното в лимонено небе на запад, отвъд зъбатите комини на голямата фабрика за първокачествени тухли, потъмнява до пламтящо оранжево, а после до аленото на последните въглени. След още няколко седмици дърветата ще се разлистят и тогава, когато извръща очи от телевизионния екран, няма да вижда залеза през ромбоидните стъкла на прозорците на бърлогата си.

При третия ининг, с двама играчи на терена, Шмит удря хоумрън, четвъртия му за началото на сезона и петстотин четирийсет и шестия в кариерата му. С това Филис повежда с пет на нула, и Заека започва да сменя каналите, но не намира повторения на баскетболни мачове, а само „Матлок“ и „Чудните години“. Колкото и да го дразни Дженис, когато стои при него, когато я няма в стаята или когато не чува потропването й в кухнята или на горния етаж над главата му, става неспокоен. Изгасва телевизора и тръгва да я търси, натоварен с тревожни новини, както някога бе натоварен със златни долари.

Тя вече си е облякла нощницата и онези вбесяващи го флоридски сандали, с които шляпа, разхождайки се наоколо, докато той все още се опитва да спи сутрин. Не че успява да спи до толкова късно, колкото когато беше млад и дори на около четирийсет. Буди се около шест със стряскане, а откакто прекара инфаркта, нещо го гризе в стомаха, а не може да разбере причината, докато не осъзнава, че това е ужасът, че е хванат в клопката на умиращото си тяло, сякаш е в една килия с луд, който може да реши да го убие всеки момент. Тя си пошляпва напред-назад, шляп-шляп, разнасяйки малки купчинки сгънати дрехи, пране, което е качила по стълбите; едната купчинка са сгънати носни кърпи, а друга, не толкова подредена, са неговите боксерки с постепенно отпускащи се ластици, на трета е натрупала собственото си бельо, което все още го възбужда, не толкова когато е върху нея, а когато е току-що изпрано. Не знае как да започне. Хвърля едрото си тяло диагонално върху леглото и оставя покривката да се отърка в лицето му. Червеникавата празнота зад затворените му клепачи му действа успокоително след непрестанно плъзгащите се искри на телевизора.

— Хари, нещо не е наред ли? — гласът на Дженис звучи стреснато. Неговата крехкост му осигурява нова власт над нея.

Той се претъркулва и неволно се усмихва на тромавата фигура, която представлява в нощницата си. Не изглежда много по-различна от Джуди в нейната, а и не е кой знае колко по-голяма. Редкият й бретон не прикрива високото й чело с избледняващ флоридски тен, а уморените й очи сякаш са насочени някъде другаде. Той започва:

— Нещо не е наред в представителството. Когато ходих там днес, поисках да видя счетоводните книги и онзи педераст със СПИНа, дето Нелсън е сложил за счетоводител вместо Милдред, ми каза, че не може да ми ги покаже, ако ти не разрешиш. Според него ти си шефът.

Връхчето на малкия й език се покрадва навън и притиска горната й устна.

— Това е глупаво — казва.

— И аз така реших, но запазих самообладание. Бедният тип, той просто прикрива Нелсън.

— Защо да прикрива Нелсън?

— Ами — Хари въздиша тежко и се изляга върху леглото като одалиска, с хипарска извивка на тялото — наистина ли искаш да го чуеш?

— Естествено. — Но продължава да се движи из стаята с малките си купчинки.

— Имам нова теория. Мисля, че Нелсън взима кокаин, и затова е такъв несигурен и изнервен и леко параноичен.

Дженис предпазливо се приближава до скрина, шляп и после пак шляп, в ръцете й, разпознава Хари, е розовият анцуг със сините ръкави и ивици, който никога не облича за навън тук, където хората на средна възраст повече внимават да не изглеждат нелепо.

— Кой ти го каза? — пита.

Той се извива върху леглото, изопва крака и изритва велурените си обувки, за да не изцапа покривката от колосан бял памук.

— Никой не ми го е казал — отговаря. — Просто събрах две и две. Кокаин има навсякъде, а тези юпита, продукт на бейби бума на възрастта на Нелсън са точно хората, които го използват. Нужни са пари. Много пари, за да се поддържа такъв навик. Нали Пру вечно се оплаква, че не могат да си плащат сметките?

Дженис се приближава до леглото и застава там; през памучната й нощница се виждат сенките на зърната й и окосменият й триъгълник. Погледната така, тя му се струва учудващо едра, излегнал се диагонално, той внезапно е обзет от онези пристъпи на световъртеж, както когато се изправя твърде бързо; не е ясно кой е прав и кой не е. Тялото й е запазило стегнатите си форми от времето, когато бяха само хлапета и работеха в Кролс, но под брадичката й има грозни гънки, които се разклоняват към шията й. Твърдо е решена да не стане дебела като майка си, но възрастта все пак те настига. Дженис предпазливо заявява:

— Повечето млади двойки не могат да си платят всички сметки.

Той се изправя в леглото, за да изтръска замайването от главата си, и тъй като тялото й е до него, увива ръце около бедрата й. После размисля, протяга се под нощницата й и слага ръце върху твърдото й, леко грапаво дупе. Обърнал поглед нагоре над гърдите й, към лицето, той казва:

— Най-лошото, скъпа, е, че мисля, че дои фирмата. Мисля, че краде, и че Лайл му помага, затова са махнали Милдред.

Дупето й под ръцете му се стяга; усеща как двете половини се свиват и стават по-кръгли, с твърдостта на баскетболна топка. Някакъв размит намек за възбуда мъждука под кръста му. Премрежените й очи поглеждат към него с мрачна съсредоточеност, кожата на лицето й виси от костта. Той попипва едната й гърда и отново затваря очи, надушвайки леко потната памучна материя, криейки се от изпитателните й сведени очи. Чува гласа й:

— Какви доказателства имаш?

Това го дразни. Глупава е.

— Точно това ти казвам. Днес поисках да прегледам сметките и банковите извлечения, и те не ми позволиха, докато ти не разрешиш. Трябва само да се обадиш на този Лайл.

Долавя в гърдите й странна вцепененост и усеща в тялото й някакво напрежение. Нощницата й е прозрачна, но тя самата е неразбираема.

— Ако действително разгледаш документите — пита, — ще ги разбереш ли?

Той леко бръсва с език зърното й през плата. Мъждукането долу се е разраснало до равномерен пламък, набъбваща топлина.

— Може би не изцяло — казва той. — Но дори и месечните извлечения, които получавахме във Флорида, не ми изглеждаха съвсем наред. Ще взема Милдред с мен, а ако е съвсем отвеяна — той каза, че е оглупяла и се е преместила в Денглърс — мисля, че трябва да наемем някого, професионален счетоводител от Брюър. Можеш да се обадиш на адвоката ни, да препоръча някого. Може да се окаже, че в крайна сметка ще трябва да се обърнем към полицията.

Тялото й се вдървява и тя се отдръпва леко.

— Хари! Собственият ти син!

— Е — казва той, отново раздразнен, — собствената му майка. Да краде от собствената си майка.

— Не знаем нищо със сигурност — казва Дженис. — Това е само твоя теория.

— Че какво друго би крил Лайл днес? Сега ще трябва да се разбързат, така че трябва да се задвижим, или ще унищожат всичко, като Оли Норт.

Сега вече Дженис започва да се вълнува, дръпва се от него и търка дланите си, застанала в средата на килима. Вижда, че, явно, няма да има секс. За първи път от месеци насам наистина изпитваше желание. Проклет да е Нелсън. Тя казва:

— Мисля, че трябва първо да говоря с Нелсън.

— Ти да говориш? Защо не ние?

— Според Лайл аз съм единствената отговорна.

Това го жегва.

— Твърде си мека с Нелсън. Прави каквото си поиска с теб.

— О, Хари, беше толкова ужасно, когато избягах с Чарли! Нелсън беше само на дванайсет, идваше с колелото чак до Айзенхауер авеню и стоеше по цял час от другата страна на улицата, гледаше нагоре към прозорците ни и на два-три пъти аз го видях, и се скрих, скрих се зад пердето, и просто го оставих да стои там, докато не се изтощи и не си тръгна. — Втренчила поглед над главата на Хари, тя сякаш вижда малкото си момче от другата страна на улицата, толкова търпеливо и озадачено, и изпълнено с надежда. Очите й се напълват със сълзи.

— Е, по дяволите — казва Заека, — никой не го е карал да ходи дотам да те шпионира. Аз се грижех за него.

— Точно така, с онова нещастно лудо момиче и онзи отвратителен чернокож. Чист късмет си е, че къщата не изгоря заедно с Нелсън в нея.

— Щях да го извадя. Ако бях там, щях да ги извадя всичките.

— Ти не знаеш — казва тя, — не знаеш какво си щял да направиш. И сега не знаеш каква е истинската ситуация, само твоите подозрения, някой те настройва срещу Нелсън. Обзалагам се, че е Телма.

— Телма? Вече въобще не я виждаме, трябва да поканим Харисънови някой път.

— Да бе! — Тя изплюва отказа си и той не може да не се възхити на яростта й, как животински настръхва косата й. — Само през трупа ми.

— Просто идея. — Тази тема не е уместна. Той се връща към предишната. — Значи аз не знам каква е ситуацията, но ти знаеш, така ли? Какво ти е казал Нелсън?

Тя стисва уста така, че изглежда без устни, както навремето изглеждаше Мама Спрингър.

— Нищо всъщност — излъгва.

— Нищо всъщност. Е, добре тогава. Знаеш повече от мен. Желая ти късмет. Теб те обира. Провалят фирмата на твоя баща, синът ти и обратните му приятелчета.

— Нелсън никога не би крал от фирмата.

— Скъпа, ти просто не разбираш силата на наркотиците. Чети вестници. Прочети „Пийпъл“, Ричард Прайър разкрива всичко. Само преди ден-два прибраха хлапето на Йоги Бера. Хората, които са на кокаин, биха убили и баба си, за да си набавят доза. Преди на дъното на канавката беше хероинът, но пред крека хероинът е детска игра.

— Нелсън не взима крек. Не много.

— О. И кой го казва?

За малко да му каже, но се уплашва.

— Никой. Просто познавам сина си. А и от това, което Пру се изпуска.

— Пру се е разприказвала, така ли? И какво казва?

— Нещастна е. И децата също. Малкият Рой се държи много особено, сигурно си забелязал. Джуди сънува кошмари. Ако не бяха децата, призна ми Пру, отдавна е щяла да зареже Нелсън.

Хари се чувства пренебрегнат.

— Хайде да се придържаме към темата. Пру си има своите проблеми, ти си имаш твоите. Най-добре да изкараш маминото момченце от „Спрингър Моторс“ по най-бързия начин.

— Аз ще поговоря с него, Хари. Не искам да му казваш нищо.

— Защо пък не, по дяволите? Какво толкова шибано ще му навредя, ако го направя?

— Ще подходиш прекалено агресивно. Ще го накараш още повече да се затвори в себе си. Той — той те взима твърде на сериозно.

— А теб не?

— На мен ми има доверие. Знае, че го обичам.

— А аз не? — Очите му се насълзяват при тази мисъл. Дъждът отвън вече бе спрял и само в канавките все още се процеждаше вода.

— Обичаш го, Хари, но има и нещо друго. Ти си мъж. При мъжете има чувство за територия. Смяташ представителството за твое. А той го мисли за негово.

— Един ден ще е негово, стига да не е в затвора. Като го гледах във Флорида, изведнъж ми дойде наум думата престъпник. Има нещо във формата на главата му. Дразня се как плешивее. Ще заприлича на Рони Харисън.

— Ще ми обещаеш ли да ме оставиш аз да говоря с него, а ти да не предприемаш нищо?

— Само ще то оставиш да изшикалкави. — Но всъщност сам нямаше желание да се изправи срещу Нелсън.

Тя е наясно с това. Казва:

— Няма, обещавам. — Спира да трие отгоре ръката си с пръстите на другата и се приближава към него, шляп-шляп, когато той сяда на леглото. Слага пръсти над ушите му и лекичко го придърпва към себе си за късите косми, които растат там.

— Много ми е приятно, че така се опитваш да ме защитиш — му казва.

Той се поддава на настоятелното подръпване, и отново обляга лице върху гърдите й. На нощницата й има влажно петно, там, където си бе играл с език със зърното й. Зърната й изглеждат като дъвкани, не са толкова съвършени, по-истински са от тези на Телма. Тъй като са малки, циците на Дженис почти са запазили формата си, онова закачливо, вирнато напиране през ангорските пуловери от четирийсетте, в коридорите на гимназията. През памучната материя тялото й издава някаква вълнуваща миризма като на опушено.

— А аз какво печеля? — пита, с уста прилепена към мократа тъкан.

— Ами, подарък — отговаря тя.

— И кога ще го получа?

— Доста скоро.

— С устата?

— Ще видим. — Тя отблъсква лицето му от своето опушено топло тяло и слагайки пръсти под брадичката му, го кара да погледне нагоре към нея.

— Но ако кажеш и една дума за Нелсън, ще спра и няма да получиш никакъв подарък.

Хари усеща как лицето му пламва, а сърцето му препуска, но някак ритмично и сладостно, впримчено в гръдния му кош точно както ерекцията му е впримчена в панталоните, сладостно изпълнена с кръв; доволен е, че вазотек, въпреки че го замайва, му оставя достатъчно кръвно налягане за нещо такова непланирано, от време на време.

— Добре, нито думичка — обещава Заека и става експедитивен. — Отивам набързо до тоалетната и да си измия зъбите и прочее, а ти загаси лампите. А и някой трябва да остави телефона отворен. Долу, та да не го чуваме как протестира.

Започнаха да получават странни телефонни обаждания. Дрезгави гласове с онзи плътен тембър, специфичен за чернокожите мъже, питат дали Нелсън Енгстръм е вкъщи. Хари или Дженис отговарят, че Нелсън не живее тук, че това е домът на родителите му.

— Ами нямах късмет с номера, дето ми го е дал за домашен, а там дето работи, някаква секретарка вечно казва, че човекът го няма.

— Искате ли да оставите някакво съобщение?

— Само му кажете, че Джулиъс се е обаждал. — Или Лутър.

— Джулиъс?

— Точно така.

— И за какво става въпрос? Искате ли да ми кажете?

— Той ще се сети за какво става въпрос. Само му кажете, че Джулиъс се е обаждал. — Или Пери. Или Дейв.

Или пък обаждащият се затваря, без да остави име. Или пък притежава тънък, леко чуждестранен, изискан глас, и веднъж поиска да разговаря не с Нелсън, а с Хари.

— Съжалявам, че ви безпокоя, господине, но този ваш син не ми оставя друга възможност, освен лично да ви уведомя.

— Какво да ме уведомите?

— Да ви уведомя, че синът ви е натрупал сериозни дългове, и господата, с които работя, противно на съветите, които се опитвам да им внуша, споменават за физическа разправа.

— Физическа разправа с Нелсън?

— Или с тези, които са му близки и скъпи. Това е неприятно, и поднасям извиненията си, но вероятно те не са чак такива джентълмени. Аз съм просто приносителят на лошите вести. Не винете мен. — Гласът сякаш се приближаваше по-плътно до слушалката, до ухото на Хари, придобиваше жално откровен тон, опитваше се да въвлече Хари в някаква конспирация, да се превърне в негов приятел и съюзник… Познатата стая, кабинетът със заскреженото лице на телевизора и двете сребристорозови кресла с облегалки, и шкафът с книги, съдържащ разнородна колекция от предимно исторически книги, а горните лавици — разни порцеланови дреболии (феи под отровни гъби, розовобузи плешиви монаси, пиленца червеношийки в гнездо от порцеланови сламки), които навремето стояха в бюфета на Мама Спрингър, всичките тези порядъчни мебели губят плътност, губят очертания, и сякаш се понасят, безполезни, при нахлуването на този заплашителен жален глас в ухото му, глас, в който все пак има известно съчувствие, обяснима човешка мисия, неприятно задължение, глас, който идва от някакво обширно хлъзгаво подземие, така че благият син въздух над Мексиканския залив изведнъж се променяше, сякаш върху очите му бе надяната превръзка, както когато Сънфиш се преобърна.

Заека пита предпазливо:

— Как ги е натрупал Нелсън тези дългове?

На гласа очевидно му е приятно да чува собствените си думи.

— Натрупал ги е, господине, преследвайки удоволствията си, и това си е негово право, но той или някой друг вместо него трябва да ги изплати. Хората, с които работя, са получили уверения, че наистина сте прекрасен баща.

— Всъщност не съм толкова готин. Как казахте, че ви е името?

— Не съм го казвал, сеньор. Не съм казвал името си. В случая ни интересува името Енгстръм. Моите партньори имат силно желание да уредят нещата с който и да е притежател на това прекрасно име.

На Хари му хрумва, че този мъж обожава английския език, като средство, наситено с обещания, с неизползвани възможности.

— Синът ми — казва му Хари — е възрастен човек и финансите му нямат нищо общо с мен.

— Това ли е отговорът ви? Окончателният ви отговор?

— Да. Чуйте, половината година живея във Флорида, а като се върна…

Но обаждащият се вече е затворил, оставяйки у Хари усещането, че стените на неговата солидна варовикова къща са тънки като диетични бисквити, че мокетът под краката му е подгизнал от вода, че някаква тръба е избила, а няма как да повика водопроводчик.

* * *

Обръща се към своя стар приятел и колега Чарли Ставрос, който се е пенсионирал от поста търговски представител на „Спрингър Моторс“ и се е преместил от някогашния си апартамент на Айзенхауер авеню в нов комплекс в отдалечения северен край на града, където железопътната компания е продала една стара разпределителна станция за товарни вагони, цели 80 декара, невероятно е какво са притежавали железопътните компании в разцвета си. Хари не е съвсем сигурен, че би намерил адреса, и предлага да обядват в Джони Фрайс в центъра; този ресторант на Вайзер Скуеър някога се казваше Джони Фрайс Чипхауз[14], а през седемдесетте се превърна в кафе Барселона, след това, малко по-късно през същото десетилетие, в Палачинковата къща, а сега отново е сменил собственик и се нарича Салатено угощение, и пояснява върху изнесените отвън табели, че е Вашата местна нискокалорична гостилница, и предлага Оригинални супи и здравословни ястия от пресни органични продукти, за да привлича вманиачените на тема здраве юпита, които работят в стъклената офис сграда, изникнала срещу Кролс, която все още стои празна, огромните й прозорци варосани отвътре, а голата й, лишена от прозорци фасада откъм планината, излага грубо измазаните си тухли над отрупания с боклуци паркинг, който се простира чак до стария Багдад.

Центърът вече почти изцяло е зает от паркинги, но странното е, че всички места са запълнени. Въпреки че в центъра вече няма кой знае къде да се пазарува, освен в няколкото дрогерии, работещи с намаление, и евтиния Маккрори, който все още пробутва храна за папагалчета и шноли на възрастни хора, които не са сменяли дрехите си от 1942 година, броят на спретнатите млади професионалисти в леки костюми и тесни ленени поли е набъбнал; работят в банките и застрахователните компании и в щатските и федерални агенции и някак нямат край. В слънчеви дни изпълват гористия парк, в който градостроителите — не местните, а някаква засукана архитектурна фирма, която дойде и спечели конкурса с дизайна си, а след това си отлетя обратно в Атланта — са превърнали Вайзер Скуеър, където навремето скърцащите, изпускащи искри тролейбуси се редяха за пътници. Припичат се, тези млади книжни плъхове, до абстрактните циментови фонтани, четат „Уолстрийт Джърнал“ със свалени и прилежно сгънати до тях сака върху боядисаните със защитен лак заради вандалите пейки.

Жените от тази порода особено впечатляват Хари; носят маратонки вместо обувки с висок ток, но краката им са обвити в прозрачни чорапогащници, а лицата обрамчени от огромни кръгли очила, които им придават комично — сексапилен вид, сякаш циците им са повторени малко по-горе в твърди рогови рамки и цветна пластмаса. Всичките приличат на Голди Хоун, тренирана от Джейн Фонда. Днешната мода им е дала широки, мъжки рамене, а ханшът им е смален и стегнат от велоергометри и от онези, впити в задника панталони, които очертават всеки мускул, като ярка боя. Тези жени му се струват като гости от някакво подредено бъдеще, където сексът е просто поредният вид спорт, а всички живеем в запечатани кутийки и общуваме чрез компютри.

Човек би решил, че Чарли ще си е отишъл вече. Но тези средиземноморски типове като че ли дори не побеляват, нито пускат шкембета. Стигат някакво ниво около петдесетте, след което не се променят, докато внезапно не се гътнат някъде след осемдесетте. Използват телата си разумно, точно както попиват чинията от вечерята със залък хляб. Като дете Чарли боледуваше от ставен ревматизъм, но въпреки че има сърдечен шум и страда от гръдна жаба, никога не е изпадал в кризи като тази на Хари долу в Залива.

— Как по дяволите го постигаш, Чарли? — пита го Заека.

— Научаваш се да избягваш напрежението — казва му Чарли. — Ако нещо те напряга, просто си тръгваш. Нещата в представителството взеха да стават все по-напрегнати, така че си тръгнах. Исусе, колко съм щастлив, че се махнах от тойотите! Първото нещо, което направих, беше да си купя едно старомодно американско возило, „Олдс Торнадо“. Меки амортисьори, серво на волана, гълта бензин, луд съм по него. Пет литра, осем цилиндъра, V-образен двигател, доматеночервен с бял покрив.

— Звучи страхотно. Наблизо ли си паркирал?

— Опитах, но не можах. Обиколих два пъти по Спринг стрийт и накрая се отказах и я оставих в един паркинг нагоре, след стария Багдад, и си взех автобуса за три пресечки насам. Е, струва някоя и друга стотинка. Избягвай напрежението, шампионе.

— Все пак не схващам. Центърът на Брюър уж трябваше да е загинал, а няма къде да се паркира. Откъде идват всичките тия коли?

— Размножават се — обяснява Чарли. — Тия коли забременяват точно като тийнейджърките и минават на държавни помощи. Пет пари не дават за нищо.

Едно от нещата, които Хари винаги е харесвал у Чарли, е усетът му към цялостната картинка; двамата обичаха да стоят край предната витрина на представителството в по-спокойните сутрини и да предъвкват актуалните новини. Заека така и не е превъзмогнал убеждението си, че новините са важни за него. След като сядат на една от облицованите с плочи маси, останали от дните, когато заведението беше „Кафе Барселона“, той казва:

— Какво ще кажеш за Шмид снощи? — В мача срещу „Пайрътс“ на стадион „Три Ривърс“ ветеранът от трета база на „Филис“ бе стигнал втора база на два пъти, и бе надхвърлил отборния рекорд за успешни удари на Ричи Ашбърн.

— Още е едва пролет — казва Чарли. — Почакай да загреят питчърите. Шмид ще окапе. Той е стар, не в сравнение с мен или теб, но за тази игра е стар, и като потече сезонът, няма да може да се скрие от младите питчъри.

На Хари му действа благотворно това охлаждане на възторга му към Шмид. Не можеш да живееш чрез тези спортисти, та те не знаят, че съществуваш. За тях съществуват единствено останалите играчи. Излизат на игрището, където има трийсет хиляди души, които надават силен рев, като съобщят имената им, и това е единственото, от което имат нужда от твоя страна.

— Не ти ли се струва — пита той Чарли, — че напоследък се случват прекалено много нещастия? Онзи самолет на Пан Ам дето се взриви, а после и футболните запалянковци в Англия оня ден дето ги премазаха, а сега и оръдието, дето гръмна на бойния кораб без каквато и да било явна причина.

— Ключовата дума тук е явна — казва Чарли. — Всичко си има някаква дребна причина, дори и когато не я виждаме. Някъде прескача искра, микроскопична пукнатина в метала. Освен това, шампионе, да разгледаме шансовете. Колко хора има в света вече, пет милиарда? Като е толкова претъпкан светът, е цяло чудо, че не премазват повече хора. Пренаселено е и ще става още по-зле.

Сърцето на Заека трепва при мисълта, че от гледната точка на Нелсън той самият е част от пренаселеността. Например онзи път, когато крещеше пред горящата къща на Виста Кресънт номер 26: Ще те убия! Не говореше сериозно. Искра, пукнатина в метала. Микроскопичен дефект. Когато умреш, всъщност правиш услуга на света.

Чарли се мръщи на менюто, което е огромно, разпечатано е с фотокопирна машина в зелено мастило върху груба, неизбелвана, изпъстрена с петънца хартия. Какви неща правят с ксероксите вече. Кой още използва Верити прес?

Първо си замина ръчната преса, после фотоофсета. Чарли вече не носи дебели квадратни рогови рамки, които очертават тъмна ивица през веждите му, а златни авиаторски рамки, които придържат дебелите, лилавеещи стъкла към носа му като пръсти, стиснали чаша за вино. Навремето Чарли бе набит, но възрастта го е смалила, така че гръцките му кости прозират — високата, суха извивка на носа му, широкото полегато чело под тъмната линия на косата му. Бакенбардите му са сиви, но ги е оставил по-ниско. Изучавайки менюто, той се подхилва.

— Салата Телешка пържола — чете. — Салата Свински кебап. Що за салати са това?

Когато сервитьорката идва, Чарли я майтапи по този въпрос.

— Какви са тия висококалорични мазни меса? — пита той. — Предлагате ни телешка пържола с малко маруля за гарнитура ли?

— Месото е нарязано на тънки ивици и е смесено със зеленчуците — казва сервитьорката. Висока е, почти хубава, а косата й е изрусена и вдигната нагоре в бухнат пънкарски гребен, и има цял ред малки обички по ръба на едното си ухо, и тъмни сиво-розови петна руж, нанесени над очите. Езикът й някак се затруднява в устата й и съсредоточеният, бавен начин, по който устните й се движат, изглежда приятен. — Оказа се, че има търсене за тези, нали знаете, по-сериозни съставки.

Значи под цялата фасада, мисли си Заека, това все пак си е Котлетената къща на Джони Фрай.

— Кажете ми за Салатата с макадамия и бекон.

— Тя е от най-предпочитаните — казва тя. — Беконът е хрупкав, и е като люспи. По-голямата част от мазнината е изцедена с преса. Освен това има кълнове от люцерна и репички, и краставици, нарязани на тънко, и два вида маруля, не помня различните имена, и не зная какво друго, може би чуба — това са сушени сардини.

— Звучи добре — казва Заека, преди да размисли и да му се наложи да избира наново. Чарли изтъква:

— Ядките и беконът не са съвсем според съветите на лекаря.

— Нали я чу, мазнината е изцедена. Освен това, малко няма да ме убие. Това е по-скоро въпрос на вътрешен баланс. Хайде, Чарли. Отпусни се.

— Какво има в Салатата Водорасли? — пита Чарли сервитьорката, защото и на двамата им е приятно да я слушат как говори.

— О, хиджики, разбира се, и ваками, и дулс, и агар с много леблебия и леща, и листни зеленчуци, чудесна е, ако сериозно ще минавате на макробиотична диета, и нямате нищо против леко горчивия вкус, нали знаете, от водораслите.

— Направо ме разубедихте, Дженифър — казва Чарли, прочитайки името й, избродирано върху горната част на лимоненозеления пуловер, който носят като униформа в Салатеното угощение. — Ще взема Спаначена с раци.

— Салатените ни сосове са Руски, Рокфор, Италиански, Италиански със сметана, с маково семе, Хиляда острова, Олио и Оцет и Японски.

— Какво има в Японския? — пита Хари не само за да наблюдава как устните й се свиват и цупят от лекия дефект в устата й, но и защото японците го интересуват професионално. Как успяват, те и немците, когато Америка е тръгнала към канавката?

— О, бих могла да попитам в кухнята, ако наистина се интересувате, но мисля, че има умебоши, и тамари, разбира се — не използваме обикновения соев сос — и сусамово масло, и оризов оцет. — Очите й стават студени, тъй като усеща, че тези мъже й губят времето, флиртувайки. Чувствайки се леко виновни, и двамата поръчват Италиански със сметана, и насочват вниманието си един към друг.

Много време е минало, връзката помежду им е хванала ръжда. Като се позагледаш, Чарли все пак изглежда по-стар, по-съсухрен. Златните авиаторски рамки отнемат голяма част от онази мъжествена увереност в лицето му, която вероятно бе допаднала на Дженис преди двайсет години.

— Сладко хлапе — казва Чарли и нарежда сребърните прибори по-спретнато около чинията си, успоредно на ръбовете на хартиената подложка.

— Какво стана с Мелани? — пита го Заека. Преди десет години седяха в същия този ресторант, а Мелани, приятелка на Нелсън и Пру, която по това време живееше в къщата на Мама Спрингър, им сервираше. След това стана гадже на Чарли, въпреки че беше толкова стар относително. Или поне заминаха заедно за Флорида. Може би това бе едно от нещата, които направиха Флорида да изглежда толкова привлекателна. Само дето никое момиче не се бе предложило на Хари. Единствените подмятания, които получаваше, бяха от жени на неговата възраст, които му изглеждаха древни.

— Стана лекарка — казва Чарли. — И по-точно гастроентеролог, в Портланд, Орегон. Там се беше установил баща й в крайна сметка, ако си спомняш.

— Бегло. Той беше някакво късно разцъфнало хипи, нали така?

— Най-накрая улегна с третата си жена, и оказва голяма подкрепа на Мелани. Всъщност майка й беше тази, която вилнееше навремето в Мил Вали. Алкохол. Мъже. Наркотици.

Последната дума жегва стомаха на Хари.

— Откъде знаеш всичко това?

Хари почти незабележимо вдига рамене, но не успява съвсем да потисне леката усмивка на гордост.

— Поддържаме връзка. Бях до нея, когато се нуждаеше от стимул. Казах й: „Давай“. Тогава още се придържаше към онова „бедната аз, та аз съм само момиче“. Насърчих я, когато имаше нужда. Казах й да отиде при баща си и неговата индианка, и да се развихри.

— На мен ми казваш да избягвам вълненията, а на нея си казал да дава.

— Различни случаи. Различни възрасти. Ако беше на нейната възраст, и на теб щях да кажа „давай“. И пак бих ти го казал. Стига да избягваш вълненията.

— Чарли, имам проблем.

— Нищо ново.

— Всъщност два проблема. Първо, трябва да направя нещо със сърцето си. Не мога просто да се нося по течението и да чакам следващия си ИМ.

— Тук не те разбрах, шампионе.

— Нали знаеш. Инфаркт на миокарда. Сърдечен удар. Имах късмет, че се отървах леко. Лекарите ми казват, че трябва да си направя операция, множествен байпас.

— Давай.

— Да бе. Лесно ти е да го кажеш. Хората умират, докато им правят такива неща. Ти самият никога не си си правил.

— Да, ама съм правил. През осемдесет и седма. Декември вие бяхте във Флорида. Смениха ми две клапи. На аортата и митралната. Когато си боледувал от ревматоидна треска като дете, точно клапите сдават багажа. Не се притварят правилно. От това се получава сърдечният шум, кръвта тече в грешната посока.

Заека едва понася тези образи, всичките тия органи вътре в него, клапи и стенози и запушена коронарна артерия.

— С какво ги смениха?

— Със сърдечни клапи от прасе. Изборът е между такава и механична клапа. При механичната непрекъснато тракаш. Не исках да тракам, щом мога да го избегна. Казват, че ти пречи да спиш.

— Свински клапи. — Заека се опитва да прикрие отвращението си. — Гадно ли беше? Отварят ти гръдния кош и ти прекарват кръвта през машина?

— Фасулска работа. Упоен си. Какво толкова, че ти прекарват кръвта през машина? Какво си мислиш, че си ти самият, шампионе?

Създадено от Бога уникално творение, с вдъхната безсмъртна душа. Носител на Божията благодат. Бойно поле на доброто и злото. Ангел чирак. Всичките онези неща, дето се опитват да те научат в неделното училище, или всъщност не се опитват особено да ти ги втълпят, а просто ги оставят да се носят от брошурите там, в онова църковно мазе, зарито по-дълбоко в съзнанието му, отколкото противовъздушно скривалище.

— Ти си просто мека машина — продължава Чарли и вдига квадратните си длани, с бели маншети на ризата и правоъгълни златни ръкавели, за да може Дженифър да постави салатата пред него. Видял я е, че идва, сякаш има очи на тила си. Тя предпазливо заобикаля масата — тези мъже й кроят нещо, тя не знае какво — и поставя пред Хари изпъстрена с късчета бекон зелена могила, по-голяма от едра гърда. Изглежда питателна и повече, отколкото би трябвало да изяде. Високото непохватно момиче със странния си бял петльов гребен, потрепващ във въздуха, продължава да се върти около тях, а закръглеността на зелената й униформа притиска съзнанието на Заека, докато седи край квадратната, облицована с керамични плочки маса и се опитва да определи дилемата си.

— Има ли нещо друго, което бих могла да ви предложа, господа? — пита Дженифър, устните й леко се борят с артикулацията. Дефектът й не е точно фъфлене, а сякаш езикът й е твърде голям. — Нещо за пиене?

Чарли поръчва Перие с лимон. Тя казва, че предлагат Сан Пелегрино. Той казва, че му е все едно. Луксозната вода си е луксозна вода.

Хари след известна вътрешна борба пита каква бира имат. Дженифър въздиша, усещайки, че я разиграват, и рецитира:

— Шлиц, Милър, Милър лайт, Буд, Буд лайт, Микелоб, Льовенброй, Корона, Курс, Курс лайт и светла Балънтайн наливна. — Всички имена съдържат някаква допълнителна магия задето са се въртели в устата й. Без да поглежда Чарли, Хари си избира една Мик. Дженифър кима, без да се усмихва, и се отдалечава. Щом не иска да възбужда разни мъже на средна възраст, не би трябвало да носи всичките тия обеци и да слага толкова много грим.

— Та казваш, значи, фасулска работа — казва той на Чарли.

— Упояват те. Нищо не усещаш.

— Един познат от Флорида, не много по-стар от нас, си е правил операция и казва, че било отвратително, възстановяването траело цяла вечност, а освен това не изглежда особено добре, въпреки операцията. Върти стика за голф като инвалид.

Чарли леко вдига рамене по специфичния си небрежен начин.

— Трябва ти изходно положение, за да прецениш. Може би тоя приятел е бил твърде зле. Но ти, ти си в добра форма. Може да свалиш някое и друго килце, но си млад — на колко си, на петдесет и пет?

— Де да бях. Направих петдесет и шест миналия февруари.

— Млад си, шампионе. И аз самият натам съм се запътил. — Чарли е на възрастта на Дженис.

— Както съм тръгнал, ще съм доволен, ако изкарам до шейсет. Гледам ги всичките тия старчоци във Флорида, сбръчкани мумии, ама докретват до деветдесетте с късите си панталони и ортопедични гуменки, наперени като младежи. Ще ми се да ги попитам: „Какво ви прави толкова велики? Как успяхте?“.

— Живеят ден за ден — предполага Чарли. — Ден за ден, и не гледай надолу. — Хари усеща, че започва да се отегчава от успокоенията, но Чарли е единственото, което има сега, когато двамата с Телма са на изчакване: Неудобно му е да й се обади, след като няма какво да й предложи. Казва:

— Сега правят и нещо друго. Ангиопластика. Разрязват ти някоя артерия в слабините…

— Хей. Храня се.

— … и се завират по нея чак до сърцето ти, можеш ли да повярваш. След това вкарват едно балонче в тясното място в коронарната артерия и го взривяват. Не с въздух, а със солена вода някак си. Разпуква плаката. Разтегля артерията до размерите, които е имала преди.

— С повечко късмет може и така да стане — казва Чарли. — И година по-късно ще си в същото положение, задръстен с ядки, че и с бира.

Бирата се е появила в края на слабата ръка на Дженифър, в запотена стъклена халба, златиста и покрита с пяна и шиптяща с развълнувани мехурчета.

— Ако не мога да изпия по една бира от време на време, по-добре да съм мъртъв — излъгва Хари. Отпива и избърсва пяната под носа си със свит показалец. Този Нелсънов жест. Чуди се как Дженифър си пази тресящия се гребен, докато се чука. Чел е, че някои пънкарки прокарват безопасни игли през зърната на гърдите си.

— Трябва ти коронарен байпас — казва му Чарли. — Тия балончета, те могат да оправят само по една артерия. С байпас могат да оправят четири, пет, шест, така и така са влезли. Какво ти пука на тебе, че са ти разпрали гръдния кош? Ти няма да си там. Ще си далеко-далеко и ще си сънуваш. Всъщност, няма да сънуваш. Твърде дълбоко се потъва. Като едно голямо нищо е, като да си мъртъв.

— Не го искам — чува се Хари да казва рязко и после по-меко: — Поне засега.

Думата разпрали го разстройва, прави нещата твърде истински, физическото усилие е нужно, за да се разтворят тези съпротивляващи се врати от кост така, че душата му да излети, а някакви мъже с бледозелени маски ще бърникат в гъстата като супа червена локва със своите кукички и клампи, и лъскави ножове. Веднъж по телевизията, когато по грешка бе наблюдавал над рамото на Дженис една от онези научнопопулярни програми за раждания — по каналите не пускаха такива нецензурни неща, — бе видял как започнаха да разрязват корема на една жена при Цезарово сечение. Ножът в облечената в гума ръка очерта права линия и от двете страни на разреза жълта мазнина се нави нагоре и настрани като две ивици гъбест каучук. Коремът на тази жена, с бебето вътре, беше подплатен с някаква материя точно като гъбест каучук.

— Във Флорида — казва той — ми правиха катетеризация — думата затруднява устата му, сякаш се е превърнал в сервитьорката — и не беше толкова зле. Беше по-скоро отегчително. Напълно буден си, и ти слагат едно нещо като голяма купа върху гърдите, за да видят какво става вътре. Там, където вкарват боята обаче, е горещо, толкова горещо, че едва се трае. — Усеща, че е разочаровал Чарли със страха си от байпаса, и за да задълбочи контакта си с мръщещия се, дъвчещ мъж, споделя:

— Най-лошото в цялата работа, Чарли, е, че се чувствам наполовина мъртъв вече. Тази сервитьорка е първото момиче, което съм поискал да чукам от месеци насам.

— Заради циците — казва Чарли. — Страшни цици. На слабо тяло. Това е секси. Като Бо Дерек след имплантацията.

— Косата й ми действа на мен. С тази прическа изглежда още по-висока.

— Не е зле да са високи. Високите не получават вниманието, което обръщаме на сладките малки, нисички жени, и дават повече от себе си. Освен това да са слаби също си има предимства, няма ги всичките тия тлъстини между теб и клитора.

Това май е по-сериозен мъжки разговор, отколкото Заека предпочита. Той казва:

— Но всички тия обеци, не ти ли се струва, че я боли? И вярно ли е, че някои пънкарки…

Чарли нетърпеливо го прекъсва:

— За пънкарите целият смисъл е в болката. Обезобразяване, самоненавист, пого-танци. За днешните хлапета грозното е красиво. Това е техният начин да ни кажат какъв отвратителен свят им предаваме. Вече няма джунгли. Заради токсичните отпадъци. Нали знаеш и изсичането.

— Когато се върнах тази пролет, обикалях из града с колата, минах всички квартали. Някои от тия, испанците, буквално се чукаха на улицата.

— Наркотици — казва Чарли. — Не знаят какво правят през осемдесет процента от времето.

— Видя ли в „Стандарт“, някакъв испанец, шофьор на камион от Западен Маями, бил хванат близо до Мейдън Спрингс с кокаин за седемдесет и пет милиона долара, по тяхна оценка петстотин кила, опаковани в щайги за портокали с надпис „Чупливо“?

— Не могат да спрат дрогата — казва Чарли и нарежда ножа и вилицата си до ръба на празната си чиния, — щом има хора, които са готови да плащат цяло състояние за нея.

— Онзи тип се оказал кубински емигрант, дето ние ги пускаме.

— Тия държави стават комунистически и ни отстъпват всичките си мошеници и наркомани. — Тонът на Чарли е равен и авторитетен, но Хари усеща, че губи вниманието му. Не като едно време, когато разполагаха с цял ден, там, в изложбената зала. Чарли е приключил със своята Спаначена салата с раци, а Заека едва е наченал собствената си отрупана салата, толкова е нетърпелив да получи съвет. Слага хлъзгава хапка в устата си и открива сред мазната маруля и кълнове люцерна цяла ядка макадамия, и внимателно я сцепва със зъби, така че езикът му да усети повърхността на счупеното място, чудно гладка като тялото на млада жена, като мраморна масичка.

Преглъща и най-накрая споделя:

— Това е другото нещо, дето ме тревожи. Мисля, че Нелсън взима кокаин.

Чарли кимва и казва:

— И аз така чувам.

Той вдига вилицата, която току-що е подредил, и се пресяга с нея към голямата гърда от украсена с бекон зеленина пред Хари.

— Дай да ти помогна с цялото това нещо, шампионе.

— Чул си, че взима кокаин?

— Ммм, да. Той е като дядо си, нервен. Трябва му опора. Никога не ми е било лесно да общувам с хлапето.

— Нито пък на мен — казва Хари пламенно, и всичко излиза навън. — Ходих там миналата седмица, за да измъкна всичко за кокаина, тъкмо бях подочул за това, а той беше хукнал нанякъде, обикновено така прави, но този счетоводител, дето го е наел, един тип, умиращ от СПИН, можеш ли да повярваш, беше там, и когато поисках да прегледам документите, само дето не ми показа среден пръст, и каза, че трябва да получи разрешението на Дженис. А тя, глупачката, не желае да го даде. Мисля, че я е страх какво ще открие. Собственото й дете я краде безогледно. Продажбите на употребяваните коли са паднали, а месечните баланси ми изглеждат подозрителни от месеци насам.

— Ти би усетил. Не звучи добре — съгласява се Чарли, пресягайки се отново с вилицата. Една ядка макадамия — всеки орех в днешно време струва около четвърт долар — се изплъзва към Хари и само бързите му рефлекси не й позволяват да падне в скута му и да оплеска с мазнина червеникавокафявите му панталони, които бе извадил от плика след химическото чистене и бе обул за първи път днес, първият пролетен ден, в който наистина е топло. Рязкото движение предизвиква парещ спазъм под ребрата му. Онова злобно хлапе все още си играе с кибрит там вътре.

Хари се опитва да пренебрегне болката и продължава:

— А сега получаваме разни телефонни обаждания по всяко време, разни типове със странни гласове търсят Нелсън и даже ми казват на мен, че искат пари.

— Грубо пипат — казва Чарли. — Дрогата е голям бизнес.

Той отново се пресяга.

— Хей, остави ми нещичко. Как се поддържаш толкова кльощав? И какво да правя?

— Може би Дженис трябва да поговори с Нелсън.

— Точно това й казах и аз.

— Ето значи.

— Но кучката не ще. Или поне досега не го е направила, доколкото знам.

— Хубаво нещо — казва Чарли — са тия здравословни храни, обаче е като китайската храна, не те засищат.

— Та каква значи ти беше присъдата?

— Понякога в отношенията между мъж и жена миналото им само пречи. Искаш ли да преслушам старата Джен-Джен, да видя какво мисли по въпроса?

Хари почти не се поколебава, преди да каже:

— Чарли, ако го направиш, ще е супер.

— Господата ще искат ли нещо за десерт?

Дженифър се е материализирала: Обръщайки глава, изненадан от звука на сладко дефектния й глас, Хари вижда само на сантиметри от очите си, че Чарли както обикновено е прав: страхотни гърди, едри и изпълнени със самоненавист като цялата тя. Родителите й явно са вложили много белтъчини, много Чириоз и обогатен с витамини хляб в тези гърди. Опънатата предница на зеления й пуловер се повдига, когато си поема дъх, за да каже:

— Днешният специалитет е торта с извара от нискомаслено козе мляко, с превъзходна заливка от цариградско грозде и сметана.

С все още повдигнати към гърдите на сервитьорката вежди, Заека поглежда към Чарли.

— Какво ще кажеш?

Чарли безпомощно вдига рамене.

— Това си е твоето погребение.

Телефонът звъни ли звъни, като пронизващо студена вода, която нахлува в мъхестите топли извивки на съня му. Сънуваше, че се е сгушил в нещо, че е открил пролука, която му бе точно по мярка. Телефонът е от страната на Дженис; той опипва слепешком през упорито спящото й тяло и с пресъхнало от дишане с отворена уста гърло изграчва:

— Ало? — Будилникът до леглото сякаш има само една стрелка, но накрая успява да различи, че е два и десет. Очаква да чуе някой от онези мъжки гласове и си казва, че когато си лягат, вече трябва да оставят слушалката на телефона на долния етаж отворена. Силното, задушаващо туптене на сърцето му сякаш изпълва тъмната стая до самите й ъгли.

Разтреперан млад женски глас:

— Хари? Пру е. Прости ми, че те будя, но… — Срам и страх препъват гласа й и тя замлъква. Чувства, че се е изложила.

— Да, кажи — насърчава я той тихо.

— Отчаяна съм. Нелсън е полудял. Вече ме удари и се опасявам, че ще започне да бие и децата!

— Така ли? — казва той глупаво. — Нелсън не би направил такова нещо. — Но хората го правят, вестниците непрекъснато пишат такива работи.

— Кой е, за бога? — пита Дженис раздразнено, изтръгната от собствените си сънища. — Кажи им, че нямаш пари. Просто затвори.

Пру хлипа от другата страна на линията:

— … не мога да понасям повече… истински ад е… от години.

— Да, да — казва Хари, като продължава да се чувства глупаво. — Ето ти Дженис — казва той и предава проблема в ръката, измъкваща се непохватно изпод завивките. Това ненадейно надникване в Пру, в нейното горещо, сияйно, нещастно сърце, му се струва непозволено. Запалва нощната лампа, сякаш това ще помогне всичко да се избистри. Бялата обложка на историческата книга, която все още се мъчи да дочете докрай, с изобразения клипер в овал от облак и море, изскача, лъскава под надипления абажур на лампата. Откакто започна да чете книгата в следобеда на миналата Коледа, самата авторка е починала, с което някак е попарила книгата. Въпреки това му се струва, че ще е лоша поличба, ако не я дочете.

— Да — повтаря Дженис в телефона през големи паузи. — Да. Така ли направи наистина? Да. Веднага идваме. Стой далече от него. Защо не отидете в стаята на Джуди и не се заключите отвътре? Мама беше сложила резе на вратата, сигурно още е там.

Гласът на Пру продължава да дращи като киселина, която разяжда тишината на нощта, покоя, който бе царял в стаята десет минути по-рано. Откъслеци от прекъснатия му сън се връщат в съзнанието му. Посещение в някакво очаквано място, в превозно средство, което наподобяваше трамвай, да, наистина беше старовремски трамвай, плътно преплетените тръстикови пръчки на седалките, беше забравил как изглеждат, как миришеха, когато ги напечеше слънцето, и порцелановите скоби, за които се хващаш, порцелановите бутони, които натискаш, прашните телени решетки на прозорците, през които влизаше въздухът, и светлината, които падаха върху старомодните сламени шапки на жените с хартиени цветя, всички тръгнали към някакво весело място, увеселителен парк, панаир? Кой ли беше с него? Имаше някой с него, момичето, с което бе излязъл, на седалката до него, но не можеше да си спомни лицето й. Тунелът на любовта. Трамваят се бе превърнал в нещо, понесло ги, понесло него, в уютен тунел от любов. Беше му съвсем по мярка.

— Не могат ли съседите да помогнат?

Ново драскане, нови хлипания. Заека прави на Дженис онзи жест „Режи“, дето го дават по телевизията — пръст, прекаран по гърлото — и става от леглото. Миризмата на старото му тяло се надига към него, когато стъпва с босите си крака върху килима, дъх на застояло месо, застояло сирене. Спалнята им в къщата от пясъчник е с бледобежов мокет марка Антрон; цялата къща е застлана с гладък мокет, който му се струваше уютен и модерен, когато го поръчаха, но през десетте години, откакто живеят тук, някои участъци — от вътрешната страна на входната врата, в коридора пред вратата на килера долу, в спалнята, от двете страни на леглото — са се замърсили от обувките и пот от стъпалата и са станали сивкави на цвят, който никакъв препарат за килими не можеше да отстрани, голям мръсен отпечатък, оставен от живота им. Килимите на шарки, каквито имаха хората, когато беше момче — ъгловати цветя и гроздове и лабиринти, които следваше с поглед, докато не се почувстваше изгубен като в джунгла — някак поглъщаха мръсотията, и домакините по Джексън Роуд я изтупваха точно по това време на годината върху просторите в задните си дворове, предизвиквайки малки въртящи се облачета в хладния априлски въздух, които изчезваха във всеобщата прах. Взима чисто бельо и чорапи от скрина и след това се замисля как да се облече за щурма. Официално или като за бойна готовност? Мислите на Хари се плъзгат като сърфист по тласъците на сърцето му.

— Здравей, миличка — казва Дженис с друг глас, висок и ласкав, като на баба. — Не се плаши. Ние всички те обичаме. Татко те обича, да, обича те, много. Дядо и аз идваме веднага. Сега трябва да ни оставиш да се облечем, за да можем да дойдем. Ще отнеме само двайсет минути, миличка. Ще побързаме, да. Ти бъди послушна дотогава и прави всичко, което мама ти казва. — Тя затваря и се втренчва в Хари изпод редкия си разчорлен бретон.

— Боже мой — казва тя. — Ударил Пру по лицето и е изпочупил всичко в банята, защото искал да намери някакъв кокаин, дето мислел, че е скрил там.

— Все иска, иска — казва Заека.

— Казал й, че всички крадем от него.

— Ха! — казва Заека, намеквайки, че е точно обратното.

Дженис казва:

— Как може да се смееш, когато става въпрос за собствения ти син?

Коя е тази жена, тази дребна, костелива като орех жена, че да го порицава? И въпреки това се чувства порицан. Не отговаря, а вместо това казва с премерен, зрял тон:

— Е, вероятно е за добро, че това най-после избива, стига всички да оцелеем. Поне излиза наяве.

Тя облича нещо, което никога не носи денем тук, на север, розовия си анцуг с бебешко сини ръкави на райета. Той избира от чекмеджето чифт чисти, изгладени памучни панталони и кафеникавата риза, която си облича, когато върши нещо из двора, и най-старото си яке, зелено на едър рипс, с кожени копчета: постига някакъв небрежен вид, като за събота следобед. Откакто се пенсионираха, и двамата обръщат по-голямо внимание на дрехите си, отколкото преди; във Флорида пенсионерите си играят на преобличане всеки ден, сякаш са се превърнали в кукли за собственото си развлечение.

За тази отчаяна среднощна мисия взимат тъмносивата селика, по-солидната кола, която прилича на автомобила на Батман. Дъбовете край притихналите извити улици на Пей Парк тъкмо са напъпили, а кленовете вече изпълват корони, които вече не са червени, а отрупани с прозрачни крехки нови листа. Тук-там по горните етажи на къщите или задните веранди свети нощна лампа, за да прогонва котките и ракуните от гаражите, но единствено уличните лампи се съревновават с луната. Големите подстригани храсти в поддържаните дворове, тисовете и рододендроните сякаш са настръхнали в нощта, като диви животни, уловени в светкавицата на фотоапарат, докато пият вода от някоя локва. Странно е, като си помисли човек, че докато ние спим, тези храсти са будни, издишват кислород, растат; не спят. Звездите не спят, а светят над покривите на къщите и короните на дървета, обсипали свода със студения си прах. Защо ние спим? Към какво се връщаме? Сеща се как плътно го бе обгърнал сънят му. Под определен ъгъл, в периферното му зрение, осветеният асфалт прилича на сняг. Пен Парк се превръща в Уест Брюър и една-две коли все още се движат по бледия пуст Пен булевард, продължение на Уайзър, от едната му страна е паркингът на някакъв супермаркет, а от другата — ниска тухлена редица магазини от трийсетте години, малки тесни магазинчета, които продават копчета и сватбени рокли и сладкиши, и шоколади Зипф, и телевизори Сони и любителски комплекти за макетчета на самолети — все още ги произвеждат, въпреки че хлапетата уж само седят пред телевизора. Самолетите са от онези подмятащи се реактивни модели с широк корпус и черни носове като на панда, а не лъскави машини за убиване като Зеро, Месершмит, Спитфайър и Мустанг. Странно е като си помислиш, че при целия този стремеж към световни войни производителите все още имат разрешението да произвеждат тези миниатюрни модели, поддържайки морала в детските конструктори. Всички магазини спят. На витрината на един цветарски магазин свети виолетова лампа, а на магазина за домашни любимци — бледо осветен аквариум. Колите, паркирани покрай бордюрите, са в цяла гама неземни цветове, вече не червени и сини и бежови, а опушени лунни оттенъци, които не приличат на нищо, което можеш да видиш, или дори да си представиш на дневна светлина.

Хари глътва хапче нитроглицерин и заявява укорително на Дженис:

— Лекарите казват, че трябва да избягвам вълненията.

— Не аз те събудих в два през нощта, а снаха ти.

— Да, защото скъпоценният ти син е почнал да я бие.

— Според нея — заявява Дженис. — Още не сме чули версията на Нелсън по въпроса.

Долната част на езика му гори.

— Какво те кара да мислиш, че той има версия? Какво искаш да кажеш, да не смяташ, че лъже? Защо ще лъже? Защо ще ни звъни в два през нощта, за да ни лъже?

— Има си план, както се казва. Нелсън беше изгодна партия за нея, когато забременя, но сега, когато има малък проблем, вече не е чак толкова добра партия, и ако смята да се сдобие с друг мъж, трябва да действа бързо, защото хубостта й няма да трае вечно.

Той се разсмива от възхищение.

— Всичко си изчислила. — Дискретно, далечно, анусът му изтръпва от хапчето. — Наистина изглежда добре, а? Все още.

— За някои мъже, вероятно. За онези, които нямат нищо против високи грубовати жени. Това, дето никога не ми е харесвало у нея обаче, е, че кара Нелсън да изглежда нисък.

— Той си е нисък — казва Хари. — Убий ме защо. Родителите ми и двамата бяха високи. Всички от семейството ми винаги са били високи.

Дженис обмисля мълчаливо вината си за ниския ръст на Нелсън.

Има няколко маршрута до Маунт Джъдж през Брюър, но в тази нощ, с почти безлюдните улици и премигващите в жълто светофари, той избира най-прекия, направо през моста Рънинг Хорс, който някога двамата с Джил бяха прекосили в лунната светлина, но не толкова късно, колкото сега, направо нагоре по Уайзър, покрай сградата на ъгъла, която някога приютяваше заведението „При Джимбо“ преди проблемите с полицията най-после да предизвикат затварянето му, а сега е боядисана в пастелни цветове и е префасонирана в офиси за адвокати юпита и финансови съветници, покрай „Погребални Директори Шюнбаум“, с тяхната величествена сграда от бели тухли отляво и ваксаджийския салон, където се продават нюйоркски вестници и горещи печени фъстъци, най-добрите фъстъци в града през всичките тези години, откакто бе хлапе горе-долу на възрастта на Джуди сега. Тогава представата му за забавление беше в събота сутрин да се повози на трамвая около планината и да слезе в центъра на Брюър, и да си купи пликче фъстъци за десет цента, все още топли от фурната, и да се разхожда, да ги чупи и да пуска шушулките по земята, в краката му, по тротоарите на площад „Уайзър“. Веднъж един стар просяк му бе направил забележка, че прави боклук; навремето даже просяците имаха гражданско съзнание. Сега старият градски център е призрачен, кух, облян в лунни цветове. Затворен е за автомобили при Пета улица, където малката горичка, засадена от градостроителите от Атланта, за да направят пешеходен търговски център, се извисява с призрачни клонове под ярките сини светлини, инсталирани срещу грабежите, секса и сделките с наркотици под тези дървета, които стават все по-високи с всяка изминала година и правят центъра все по-мрачен. Заека завива наляво по Пета, покрай пощата и „Странноприемница Рамада“, която навремето беше хотел „Бен Франклин“ с внушителната си бална зала, което винаги го кара да се сеща за Мери-Ан и за кринолина й, и за уханието между краката й, и още по-нататък към Айзенхауер авеню, над номер 1204, където Дженис бе намерила убежище с Чарли в онези времена, и прави широк завой надясно, нагоре през испанския квартал, който навремето беше немски работнически квартал. Прекосява улиците Уинтър, Спринг и Съмър с ослепителните им светлини и някоя, и друга движеща се сянка — испанци, излезли да правят някакви далавери, нощта все още е хладна и изметът на града не е излязъл по улиците. Към Локъст булевард и покрай предната фасада на брюърската гимназия има някакъв паметник от годините на Депресията, построен през 1933 година, когато е роден Хари, и вероятно ще го надживее, с надпис на латински, възпяващ всеобщото благо. Сякаш е издигнат от комунистите, през трийсетте цялата държава беше като комунистическа, хората не бяха такива егоисти тогава. Градът, построен от бледожълти тухли и гранитни ъглови камъни, се е вкопчил в зеленеещия се планински склон като някакво страховито привидение.

— Какво мислиш, че искаше да каже — пита той Дженис — „полудял“? Колко може да полудееш от кокаин?

— Дорис Кауфман, тоест Еберхарт, има някакъв зет, чийто доведен син от първия брак на жена му трябвало да ходи в някакъв център за детоксикация, някъде в центъра на щата. Бил развил параноя и мислел, че Хитлер е още жив и че е пуснал агенти навсякъде, за да хванат точно него. Той бил евреин.

— Биел ли е жена си и децата?

— Май не е бил женен. Не знаем със сигурност, че Нелсън е заплашвал децата.

— Пру така каза.

— Пру беше разстроена. Мисля, че парите я разстройват повече от всичко останало.

— Теб не те ли разстройват?

— Не толкова, колкото очевидно теб и Пру. Парите не ме притесняват, Хари. Татко винаги казваше: „Ако нямам да потъркам две петачета, ще потъркам две стотинки“. Вярваше, че винаги ще може да спечели достатъчно, и така и ставаше, и предполагам съм наследила неговата философия.

— Затова си готова да оставиш Нелсън да се измъкне и с убийство!

Дженис въздъхва и повече от всякога звучи като майка си, Беси Кьорнер Спрингър, прекарала целия си живот с наднормено тегло, без друго движение, освен домакинската работа, която седеше в голямата си къща със спуснати щори, за да не избелеят пердетата и тапицерията, и пъшкаше от болките в краката си.

— Хари, все пак какво бих могла да направя? Та той не е дете, на трийсет и две е.

— Би могла да го уволниш от фирмата като за начало.

— Да, а дали да не го уволня и от поста му на мой син — да му кажа, че съжалявам, но не се е справил добре? Той е внук на баща ми, не забравяй. Татко изгради това представителство от нищо и би искал Нелсън да го ръководи, да го ръководи, ако ще да го провали до дъно.

— Наистина ли? — подобна разорителна представа го стряска. Когато разполагат с пари, хората стават безразсъдни. Залагат милиони, купуват рискови акции. — Не можеш ли да го уволниш временно, докато се стегне?

Гласът на Дженис става хаплив от нетърпение и умора.

— Лесно ти е да говориш така. Просто ти е криво, че Лайл ти каза, че аз съм истинският шеф, опитваш се да ме накараш да страдам за това. Направи го ти, направи всичко, което смяташ за нужно в представителството, и им кажи, че аз съм казала, че така трябва. Писна ми. Писна ми вие с Нелсън да водите старите си войни чрез мен.

Уличните лампи проблясват по-бързо върху ръцете му, докато селиката се движи пъргаво през градския парк, оттатък тенис кортовете и танка от Втората световна война, боядисан с плътен пласт зелено, за да не хване ръжда, пребоядисван е толкова често, че онзи военно зелен цвят от спомените на Хари се е загубил. Как му викаха? Маслинено сиво. Под масирания огън на уличните лампи се чувства като под дъжд от бомби, а Брюър изглежда лишен от живот като онези бомбардирани немски градове след войната.

— Няма да ми повярват — казва й злобно, — пак ще се обърнат към теб. А и аз съм като теб — казва й по-кротко — страх ме е от това, което ще предизвикам.

След парка има светофар, който свети червено, както и прочутата в квартала стара къща с кулички и покрив от тънки като рибени люспи кръгли плочи, и някакъв търговски център с рекламен надпис, който гласи ВИЖТЕ КАК ЛЮБИМИЯТ ВИ ОТБОР ПЕЧЕЛИ. След това излизат на шосе 422 и навлизат в територия, дълбоко вкоренена в съзнанието им, улици, които като деца са пресичали във всички посоки, през всички сезони, Централна, Джексън, Джоузеф. Водните кранове и пощенските кутии в Маунт Джъдж му се струваха като копчета, закопчали живота им, истинския им живот. Всичко е изцедено от цвят в тази най-дълбока точка на нощта, улиците под ярките сини живачни лампи изглеждат някак заоблени, като самуни хляб с коричка от сняг, верандите върху тухлени колони, коварни места зад техните миниатюрни равни късчета морава и лехи с лалета. Всички лампи на номер 89 на Джоузеф стрийт са запалени и къщата грее като кораб, който потъва сред смълчаните потъмнели върхари на дърветата и покривите на града. Навремето, когато ухажваше Дженис, Заека мразеше да идва със старата си бричка в голямата, измазана с хоросан къща на Спрингърови, защото в сравнение с нея полусамостоятелната къща на собственото му семейство на Джексън стрийт изглеждаше мизерна. Огромният разклонен, червенолист бук от лявата страна, където някога беше спалнята на Хари и Дженис, дърво, което беше толкова гъсто, че слънчевата светлина не проникваше вътре, а пукането на жълъдите не даваше на Хари да заспи, е изчезнал, оставяйки страната на къщата оголена, а прозорците й незащитени, пламнали от светлина. Нелсън бе поръчал да го отрежат. Татко, поглъща цялата къща. Толкова е влажно, че боята пада от дъските. Даже тревата не расте. Хари не можеше да спори, а и не можеше да каже на момчето, че шумът от дъжда в този огромен бук бе най-религиозното преживяване в живота му. Това, и чистият удар при голфа.

Паркират отпред, под кленовете, от които по това време на годината се ръси резедав мъх и нещо лепкаво. Затова мрази да паркира тук. В понеделник ще закара колата да му я измият.

Пру е очаквала пристигането им. Тя разтваря вратата със замах в момента, в който краката им стъпват на верандата, сякаш на нея има електронен датчик. Като Телма миналата седмица. Джуди е с нея, облечена в някаква мъхната пижама на Ошкош Бигош[15], която й е омаляла. Стъпалата на детето изглеждат изненадващо издължени и бели и кокалести, под голите й глезени.

— Къде е Рой? — веднага пита Хари.

— Нелсън го слага да спи — казва Пру, а едно от ъгълчетата на устата й кисело се изкривява надолу, нещо като извинение.

— Да спи? — казва Хари. — Оставила си му детето?

Тя казва.

— Ами да. Укроти се, откакто ви се обадих. Май самият той се стресна, че ме удари толкова силно. Добре му се отрази. — На светлината на преддверието двамата виждат розовата ивица по дължината на едната й скула, кривата й подпухнала горна устна, червенината около очите й, сякаш дълго са търкани с тел за съдове. Облечена е с онази късичка разкроена хавлия, но не на голо като във Флорида, а върху дълга синя нощница. Очертанията на краката й се виждат през тънката материя като риба, която плува през мътни води. Обула е пантофи, поръбени с изкуствена кожа, така че той не вижда цвета на лака й за нокти.

— Хей, това да не е някаква фалшива тревога? — пита Хари.

— Като видиш Нелсън, едва ли ще си на същото мнение — казва му Пру и се обръща към другата жена. — Дженис, до гуша ми дойде. Искам да се измъкна. Държах всичко в себе си колкото можах, но сега вече ми дойде до гуша!

И сълзите, прегорили клепачите, отново започват да текат, и тя прегръща по-възрастната жена, докато Дженис още е наведена, за да целуне и прегърне Джуди.

Хари усеща придръпване във вътрешностите си: усеща опита на Пру да осъществи дълбока, пълна връзка; усеща съпротивата на жена си. Пру е отгледана като католичка, склонна към показност, към демонстративни жестове, а Дженис е корава малка протестантка. Прегръдката бързо се разпада.

Джуди хваща пръстите на Хари. Когато се навежда, за да я целуне по бузата, косата й влиза в окото му. Момиченцето се кикоти и казва в ухото му:

— Татко мисли, че го лазят мравки.

— Непрекъснато го сърби — казва Пру, усещайки, че опитът й да спечели Дженис за плана си за бягство се е провалил и че трябва да смени тактиката. — От коката е. Нарича се формикация. Невротрансмитерите му са разстроени. Питайте ме каквото искате, знам всичко. Ходя на срещите на Нарк-Анон в Брюър вече цяла година.

— Ха — казва Заека, не особено въодушевен от решителния й тон. — И какво друго ти казват?

Тя поглежда право в него с безизразни от сълзите и шока зелени очи и успява да се усмихне с онази нейна крива усмивчица. Подпухналата й горна устна прави устата й тъжна и чужда.

— Казват, че проблемът не е твой, че единствено самите наркомани могат да се измъкнат. Но все пак си остава твой проблем.

— Какво точно се случи тук тази вечер? — пита той. Трябва да продължи да говори. Усеща как Дженис се отдръпва, как раздразнено се дистанцира, както онзи път, когато водиха децата в Джънгъл Гардънс с камрито.

Джуди не намира баба си и дядо си забавни, както обичайно, и изоставя Хари, за да отиде да се облегне на майка си, притискайки главицата си с цвят на морков към корема на Пру. Пру закрилнически обгръща вратлето на детето с пухкава, луничава ръка. Сега вече два чифта зеленикави очи се втренчват в тях, сякаш Хари и Дженис са не спасителният отряд, а враждебни нашественици.

Гласът на Пру звучи грубо и уморено.

— Обичайните глупости. Прибра се вкъщи след един и аз го попитах къде е бил, и той ми отговори, че не е моя работа, и, явно, не съм го приела кротко, както обикновено, защото той каза, че ако ще се държа така, ще му трябва още една доза, и когато се оказа, че коката не е в банята, където мислеше, че я е скрил в едно шишенце от аспирин, той започна да чупи разни неща и после ме нападна и започна да ме влачи из цялата къща.

Джуди казва:

— Аз се събудих от шума. Мама дойде да се скрие в моята стая, а лицето на татко беше някак странно, сякаш не вижда нищо.

Хари пита:

— Имаше ли нож или нещо такова?

Веждите на Пру се свиват сърдито при това предположение.

— Нелсън никога не би хванал нож. Не може да понася кръв и никога не помага в кухнята. Не знае кой край на ножа да използва.

Джуди отново се намесва:

— После каза, че наистина съжалява.

До този момент Пру приглажда дългата червена коса на Джуди назад от лицето й и сега, докосвайки челото и бузите си само със средните си пръсти, придърпва своята назад. Косата й е пораснала след онази сфинксоподобна прическа и виси пусната до раменете й.

— Укроти се, след като ви се обадих. Каза: „Обади ли им се? Не мога да повярвам. Обадила си се на родителите ми?“. Като че ли беше твърде смаян, че да продължава да беснее. Все повтаряше, че това е краят и колко съжалява за всичко. Не мога да го разбера. — Тя прави гримаса и леко отблъсква Джуди от тялото си. Загръща се по-плътно с халата, потръпвайки. За миг сякаш всеки е забравил репликите си. В критични ситуации инстинктивно се появява нещо, което омаловажава, което се опитва да смали немаловажното събитие и да го върне обратно към нормалното положение. — Бих пийнала чаша кафе — казва Пру.

Дженис пита:

— Не е ли по-добре първо да се качим горе при Нелсън?

Тази идея се харесва на Джуди и тя ги повежда нагоре. Следвайки млечнобелите й голи ходила по стъпалата, Хари се чувства виновен, че внучката му носи омалели пижами, докато всичките им познати от Флорида имат панталони с различен цвят за всеки ден от седмицата и по двайсет спортни сака, висящи в найлоновите торби от химическото чистене. Къщата, която помни от онези далечни дни, когато Спрингърови бяха по-млади, отколкото е той сега, му се струва доста жалко обзаведена, с останки от някогашните дни, включително очуканото старо кафяво кресло, което някога беше тронът на Фред Спрингър, заедно с безличните по-нови предмети от магазина на Шехнер, или от някое от мърлявите магазинчета за мебели, които никнат по магистралите, водещи към града, сред паркингите и закусвалните. Стълбите още са покрити с изтънялата турска пътека, която Спрингърови бяха опънали със скоби преди четирийсет години. Къщата бе прехвърлена на Нелсън и Пру на няколко етапа и те така и не я бяха възприели като своя собствена. Опитваш се да направиш нещо хубаво за децата си, да им предложиш по-гладък път в живота, нещо, което да смекчава ударите; а след това се оказва, че това е било грешка, че подронва устоите им. Това не беше къща за млада двойка.

Запалените лампи придават на къщата някаква припряна, нагорещена атмосфера. Качват се по стълбите, първо Джуди, после Хари, Дженис и Пру, която може би вече съжалява, че им се е обадила, и сега вероятно предпочита да лекува лицето си и да планира следващия си ход насаме. Нелсън ги посреща в коридора с Рой на ръце.

— О — казва той, като вижда баща си. — Големият шеф е тук.

— Не си го изкарвай на мен — казва му Хари: — Предпочитам да съм си вкъщи, в леглото.

— Не беше моя идеята да ви се обадят.

— Но твоя беше идеята да пребиеш жена си и да изкараш акъла на децата си, и въобще да се държиш като лайно. — Хари тършува из страничния джоб на панталоните си, за да се убеди, че малкото шишенце с хапчета за сърце е там. Нелсън се опитва да го раздава хладнокръвно, все още облечен с черните панталони и бялата риза, с които е бил в града, с детето в ръце, но оредяващата му коса стърчи нагоре, а очите му, в суровата светлина на коридора, са безумни, изпълнени с отразени искри, като онзи път пред горящата къща на Виста Кресънт, номер 26. Въпреки ярката светлина ирисите му са разширени и лъскавочерни и той потреперва, отделни тръпки, сякаш нощта е леденостудена. Изглежда още по-слаб, отколкото във Флорида, със същия неприятен, сякаш възпален нос над малкото идиотско петно на мустаците. И пак тази обеца.

— Кой си ти, че да обикаляш и да решаваш кой се държи като лайно? — пита той Хари и добавя: — Здрасти, мамо. Добре дошла у дома.

— Нелсън, така просто не може.

— Дай да взема Рой — казва Пру с хладен неутрален глас, и се промъква покрай възрастните Енгстръмови, и без да поглежда съпруга си в лицето, дръпва съненото дете от него. Несъзнателно изпъшква от тежестта му. Лампата в коридора със стъклен абажур във формата на бонбониера украсява главата й с корона от сияние, когато минава под нея към стаята на Рой, която някога бе детската стая на Нелсън. В онези дни Заека лежеше буден и слушаше как Мелани се промъква по коридора от малката стая в предната част на къщата с манекена за рокли. Сега била станала гастроентеролог. Под грубата светлина, падаща отгоре, пребледнялото лице на Нелсън разкрива поразителна мъка и враждебна напереност, а това на Дженис е някак мрачно и объркано, обърнато навътре към сенките на собственото й съзнание. Склонността й да се чувства объркана винаги е плашела Хари. Осъзнава, че все пак той ръководи положението. Малката Джуди гледа светнала към него, възбудена от факта, че е будна и свидетел на тези отношения между възрастните.

— Не можем просто да стоим в коридора — казва той. — Какво ще кажете за голямата спалня?

Старата спалня на Хари и Дженис е станала спалня на Нелсън и Пру. Нова покривка за легло — старата им холандска кувертюра от Пенсилвания с малки триъгълни кръпки, е заменена с пухкава покривка на жълти рози. Пру наистина обича материи на цветя. Старото скърцащо легло с лакираната грапава дъска над главата, на която никога не можеш да подпреш гърба си удобно, за да четеш. Различни списания на нощното шкафче — Състезателни коли и „Ролинг Стоун“ вместо „Тайм“ и „Консюмър Репортс“ — но същата черешова масичка от някогашната страна на Хари, със затегнатото чекмедже. Върху бюрото са наредени снимки, включително и една на него и Дженис, която е малко размазана и потъмняла, правена е на двайсет и пет годишнината им през март 1981 година. Изглеждат като балсамирани, мисли си Заека, увиснали в това потъмняло мехурче време. Полилеят в тази стая, стъклен, като онзи в коридора, също свети. Той пита:

— Имате ли нещо против да го изгася? От всичките тия лампи ме заболя главата.

Нелсън казва кисело:

— Ти си големият шеф. Както желаеш.

Джуди обяснява:

— Мама каза да запаля всички лампи, докато татко я гонеше. Каза, ако стане по-сериозно, да хвърля един стол през някой от предните прозорци и да крещя за помощ, и полицията ще чуе.

Когато изгасва лампата, Заека може да вижда навън към тъмната бездна, където по-рано беше червеният бук. Къщата на съседите е по-близо, отколкото е смятал през всичките десет години, в които е живял тук. Лампите на горния им етаж светят. Той вижда части от стената и мебелите, но не и хора. Може би са възнамерявали да извикат полиция. Може би вече са я извикали. Той запалва лампата върху черешовата масичка, така че съседите да могат да видят, че всичко е под контрол.

— Тя преигра — обяснява Нелсън, жестикулирайки нервно. — Опитвах се да й обясня нещо, а Пру не искаше да стои с мен. Изобщо не пожела да ме чуе.

— Може би не казваш нещата, които иска да чуе — казва Хари на сина си.

В бялата си риза и тъмни панталони хлапето прилича на асистент на фокусник и непрекъснато се потупва по гърдите и по тила, и потърква ръце под белия плат, сякаш всеки момент ще направи някакъв фокус. Заека усеща, че той е смутен и уплашен, но непрекъснато губи концентрация; за него има и други присъствия в стаята, освен леглото и мебелите, и родителите му, и дъщеря му, тълпа призраци, които само той вижда. Излъчва някаква миризма, на алкохол и на нещо подобно на озон, като след буря. Поти се; вратът му е мокър.

— Добре, добре — казва Нелсън. — Признавам, че си направих гуляй тази вечер. Имах отвратителна седмица в гаража. Калифорния иска да организира някакъв общонационален Тойотатон, който да върви заедно с поредица телевизионни реклами, и очакват двайсет процента увеличение на продажбите в резултат от намаленията, които предлагат. Уведомиха ме, че напоследък не харесват цифрите ни.

— Те и кой друг? — казва Заека. — Приятелчето ти Лайл каза ли ти, че оня ден наминах?

— Че си дошъл да слухтиш миналата седмица, да, естествено, че ми каза. Оттогава не е идвал на работа. Много ти благодаря. Елвира също е обидена от цялото ти флиртуване и сексуално поведение.

— Нито съм се държал сексуално, нито съм флиртувал. Просто се изненадах, че си наел жена да продава коли, и я попитах как върви. Кучка, държах се възможно най-любезно.

— На нея не й се е сторило така.

— Ами, майната й тогава. Доколкото подразбрах, умее да се грижи за себе си. Ти пък за какво толкова се впрягаш — да не би да я чукаш?

— Татко, кога ще спреш да мислиш за чукане? Та ти си на колко — на петдесет и седем…?

— Петдесет и шест.

— … и си толкова незрял. Има и други неща в живота, освен това кой кого чука.

— Я ми разкажи. Разкажи ми как твоето поколение си организира гуляи. Не можеш да продължаваш да смъркаш тия боклуци на всеки половин час, за да си поддържаш настроението, ще ти изгорят носа. Твоят и без това вече изглежда скапан. Как си с крека? Как го взимаш? Това са малки кристалчета, нали така? Нужни ли са ти всички тези префърцунени работи за нагорещяване и маркучи, дето ги показват по телевизията? Къде го правиш в такъв случай? Не можеш просто да помъкнеш всички тези джунджурии в „Лейд-Бек“ или както там го наричат сега, или пък може?

— Хари, моля те — казва Дженис.

Джуди дава своя принос със светнали в нощта очи:

— Татко си има един куп смешни малки тръбички.

— Млъкни, миличка, бъди така добра — казва Нелсън. — Иди да намериш майка ти, да те сложи да си легнеш.

Хари напада Дженис:

— Нека само го попитам. Защо трябва всички ние да вървим на пръсти и вечно да се преструваме, че хлапето не е наркоман? Приеми го, Нели, загазил си. Загазил си и си опасен. Трябва ти помощ.

За секунда самосъжалението успява да съсредоточи мислите му върху момчето.

— Хората непрекъснато ми повтарят, че се нуждая от помощ, но те самите въобще не помагат, доколкото забелязвам. Жена, която нищичко не ми дава, баща, който не е никакъв баща, и никога не е бил, майка… — Той не довършва, не смее да обиди единствения си съюзник.

— Майка — довършва Хари вместо него, — която те оставя да я обереш до шушка.

Това успява да го засегне леко, да премине през нервното бръмчене в ушите му.

— Никого не обирам — казва той вдървено, сякаш някакъв глас в главата му го кара да изрече думите. — Всичко е изчислено. Хей, гади ми се. Май ще повърна.

Вратата на банята е отдясно на бюрото, покрито с цветни снимки на децата на различна възраст, и потъмнялата снимка на Хари и Дженис, на която са като балсамирани, втренчени в една и съща точка. Надзъртайки, Хари вижда всякакви боклуци по пода. Шампоан „Прел“, паста за зъби „Крест“, хапчета. За щастие повечето неща в днешно време са в пластмасови опаковки, така че няма много счупено. Вратата се затваря. Дженис му казва:

— Хари, твърде грубо действаш.

— По дяволите, никой друг въобще не действа. Очакваш проблемът да се оправи от само себе си. Няма да стане. Хлапето е пристрастено.

— Нека само да не говорим за пари — моли тя.

— Защо не? Да не би парите да са станали свещени, че всички ги е страх да говорят за тях?

Връхчето на езика й притеснено се прокрадва между устните й.

— С парите навлизаме в проблеми със закона.

Джуди все още е при тях и слуша: ясните й млади очи със синкава бяла част, червеникаворусите й вежди с лизнатото петънце, малкото й бледо личице като циферблат на часовник и точно толкова изящно намаляват яростта на Хари, смекчават възмущението, което смята, че има право да изпитва. Шумът от повръщане иззад вратата на банята я плашат. Хари обяснява:

— Така татко ще се почувства по-добре. Ще изхвърли отровата. — Но мисълта, че Нелсън повръща, го разстройва твърде много, и онези притискащи го обръчи около гръдния кош, игривото, злобно парене дълбоко вътре, подновяват заплахата си. Той тършува в джоба на панталоните си за скъпоценното кафяво шишенце. Слава богу, че се сети да го вземе. Отвърта капачката и изтръсква малко бяло хапче нитростат и го поставя елегантно, както навремето палеше цигара, под езика си.

Джуди се усмихва към него.

— Тези хапчета ти оправят сърцето, което ти разболях, нали?

— Не си ми разболяла сърцето, миличка, ще ми се да престанеш да мислиш така. — Той е разтревожен от забележката на Дженис за парите и закона, и намека, че навлизат в опасни води. ЕНГСТРЪМ-МЛАДШИ В ЗАТВОРА. Наркоманът хаймана пренебрегва притесненията на семейството. Светлините на горния етаж на съседите са угаснали и това снема част от напрежението. Направо усеща как Мама Спрингър се обръща в гроба си при възможността нейната стара къща да се превърне в неприятност за квартала. Нелсън излиза от банята с разтреперан вид и ококорени очи. Бедното хлапе е видяло някои ужасни неща в живота си: как изнасят тялото на Джил от изгорялата къща в найлонов чувал, как майка му прегръща мъртвото телце на малката му сестричка. Всъщност не може да го обвинява за нищо. Измил е лицето си и е сресал косата си, така че бледността му някак блести. Позволява една тръпка да премине от главата му надолу по тялото му, като куче, което се изтръсква, след като е паднало в канавка.

Въпреки милостивите си мисли, Хари подновява атаката.

— Да — казва той, още преди хлапето да е затворило вратата на банята, — другото нещо, от което не изпадам във възторг е онзи дебел италианец, който си наел. Защо ти е да пускаш мафията в представителството?

— Татко, ти си невероятно предубеден.

— Не съм предубеден, това са фактите. Мафията е факт. Напуска търговията с наркотици, твърде много насилие има там, и все повече навлиза в законния бизнес. Даваха го по „60 минути“.

— Мамо, накарай го да ме остави на мира.

Дженис събира кураж и казва:

— Нелсън, баща ти е прав. Трябва ти помощ.

— Нищо ми няма — проплаква той. — Трябва ми само малко сън, това ми трябва. Имате ли представа колко е часът? Минава три. Джуди, трябва да се връщаш в леглото.

— Твърде напрегната съм — казва детето и се усмихва, показва съвършените си овални зъби.

Хари я пита:

— Откъде научи тази дума?

— Твърде съм превъзбудена — казва тя. — Децата в училище говорят така.

Хари пита Нелсън:

— А кои са тези типове, дето постоянно звънят вкъщи по всяко време и искат пари?

— Смятат, че им дължа пари — отговаря Нелсън. — Може и така да е. Това е временно, татко. Всичко ще се уреди. Хайде, Джуди. Ще те сложа да си лягаш.

— Чакай малко — казва Хари. — Колко дължиш и как смяташ да им ги върнеш?

— Както казах, всичко ще уредя. Не би трябвало да звънят на вас, но те са недодялани типове. Не разбират от краткосрочно финансиране. Върнете се във Флорида, ако не искате да ви звъни телефонът. Сменете си номера, аз така направих.

— Нелсън, кога ще приключи всичко това? — пита Дженис. Само като го гледа, сълзите й напират и карат гласа й да прекъсва. С бялата си риза и напрегнати движения Нелсън излъчва беззащитността и обречената бдителност на впримчено животно. — Трябва да се откажеш от тези боклуци.

— Ще спра, мамо. Спирам. От тази вечер.

— Ха — казва Хари.

Нелсън настоява пред нея:

— Мога да се справя. Не съм пристрастен. Ползвам ги за развлечение.

— Да — казва Хари, — а Хитлер е убивал за развлечение. — Сигурно мустаците го накараха да се сети за Хитлер. Да можеше само хлапето да ги обръсне и да хвърли обицата, може би тогава щеше да изпита някакво съчувствие и ще могат да започнат отначало.

Но пък, мисли си Хари, колко ли нови начала му остават? Тази стая, в която бе прекарал десет години, спял е до Дженис, слушал я е как похърква, усещал е приятния лек мирис на женската й пот, несъзнателното изпускане на газове, понякога е правил невероятна любов с нея, както онзи път със златните монети, а в други случаи отвратено е гледал как се препъва пияна след вечер, прекарана на долния етаж в пиене на шери или кампари; тази стая с червения бук пред прозореца, който се разлистваше и променяше светлината, а после загубваше листата си и отново връщаше светлината, а жълъдите пукаха като малки фойерверки, и пращящия телевизор на Мама Спрингър, от който нощната лампа вибрираше, когато музикалният изблик в края на някоя програма достигнеше определена височина, докато мама спи дълбоко и не чува нищо; тази стая, напоена с живота му, колко ли още пъти ще я види? Не бе очаквал да я види тази вечер. Сега изведнъж, както се случва на неговата възраст, умората сякаш препълва вътрешното му пространство, кара го да се чувства тежък, мръсен, разсеян. Миниатюрни искри пробягват в ъгълчетата на очите му. Трябва да избягва напрежението. Най-добре да седне. Дженис е седнала на леглото, на тяхното старо легло, а Нелсън е придърпал тапицираната табуретка на жълти рози, на която сигурно Пру сяда по бельо, докато се гримира пред огледалото на тоалетката, преди да излезе с него до „Лейд-Бек“ или на купона на някой приятел юпи в Североизточен Брюър. Колко би трябвало да съчувства на сина си, след като хлапето има такава едра хипи жена, която да чука?

Нелсън е запял друга песен. Накланя се напред към майка си, пръстите му са сплетени, за да успокоят треперенето, устните стиснати, за да възпрат гаденето, тъмните му очи са изпълнени с бликащо объркване, като нейните. Оправдава се несвързано, обяснявайки поведението си:

— … единствените моменти, в които се чувствам човек, както предполагам другите хора се чувстват през цялото време. Но след като така нападнах Пру тази вечер, все едно някакво чудовище или нещо такова беше влязло в тялото ми, а аз стоях отвън и гледах, и не чувствах никаква връзка със себе си. Сякаш беше по телевизията. Права си, трябва да спра. Искам да кажа, че вече стига дотам, че да не мога да започна деня без… дозата… и по цял ден само за това мисля… Това също не е човешко.

— Бедното дете — казва тя. — Знам. Знам точно какво искаш да кажеш. Това е липса на самоуважение. Изпитвах го години наред. Помниш ли, Хари, как пиех, когато бяхме млади?

Опитва се да въвлече и него, да превърне и него в родител. Няма да поддаде, не още. Няма да се остави.

— Когато бяхме млади? А какво ще кажеш за средната ни възраст, че дори и сега? Чакайте малко, това да не ви е терапевтичен сеанс? Хлапето току-що е пребило жена си и се опитва да изиграе и двама ни, а ти му позволяваш!

Джуди, легнала напреко върху леглото зад баба си, ги изучава с обърната към тях глава, и отбелязва:

— Когато дядо се ядоса, горната му устна се сбръчква точно като на мама.

Нелсън се измъква от мъглата на самосъжалението достатъчно, че да й каже:

— Миличка, не съм убеден, че е редно да слушаш всичко това.

— Ще я сложа да си легне пак — предлага Дженис, но не помръдва.

Хари не иска да остава сам с Нелсън. Казва:

— Аз ще я сложа. Вие двамата продължавайте да си говорите. Обсъдете всичко. Аз казах, каквото имах да кажа на този непоправим хулиган.

Джуди се разсмива пронизително, главата й все още е обърната към тях върху леглото, обърнатите й наопаки клепачи изглеждат чудовищни.

— Колко смешно — казва устата й, зъбите й също са наопаки, големи отдолу и ситни отгоре — „непоправим нехранимайко“. Искаш да кажеш „непоправим престъпник“.

— Не, Джуди — казва й Хари, като я хваща за ръката и се опитва да я изправи. — Първо си нехранимайко, после си престъпник. Когато си в затвора, тогава си престъпник.

— Къде, по дяволите, е майка й? — Нелсън пита въздуха пред лицето си. — Тази проклета Пру, вечно ми разправя какъв нещастник съм, а после половината време се е запиляла някъде по обяди. Забелязахте ли колко широка е станала в ханша? Това е от алкохол. Хлапетата се прибират вкъщи от училище, и я заварват заспала. — Той казва това на Дженис, опитва се да спечели благоразположението й, като хули жена си пред майка си, след това внезапно се обръща към Хари.

— Татко — казва той. — Искаш ли да си разделим една бира?

— Ти си полудял.

— Ще ни помогне да се успокоим — увещава го момчето. — Ще ни помогне да заспим.

— Аз се опитвам да не заспя; Исусе. Не аз съм напрегнат, или както там го наричате. Хайде, Джуди. Недей да ядосваш дядо. Всичко ме боли. — Ръката на детето е влажна и лепкава в неговата и тя обръща дърпането от леглото на игра, като се опъва така, че той усеща притискане в гръдния кош. А когато все пак я изправя до леглото, тя се отпуска и се опитва да се свлече върху килимчето. Той продължава да я държи и устоява на импулсивното желание да я плесне. На Дженис казва рязко:

— Десет минути. Поговори си с хлапето. Не се оставяй да те изнудва. Измислете някакъв план. Трябва да установим някакъв ред в това откачено семейство.

Докато притваря вратата на спалнята, чува Нелсън да казва:

— Мамо, а ти? Няма ли да ти дойде добре половин бира? Имаме Мик и Милърс.

Стаята на Джуди, където някога дремеше Мама Спрингър и се преструваше, че гледа телевизия, и от чиито предни прозорци през лепкавите норвежки кленове се вижда част от Джоузеф стрийт, опустяла като тундра, избелена от уличните лампи, е претъпкана с плюшени играчки, мечета и жирафи, и котараци Гарфийлд; но Хари чувства, че това са все стари играчки, че никой не е носил подарък на това дете от доста време. Детството й се е износило преди още да го е изживяла. През януари стана на девет, а кой забеляза? Дженис й изпрати от Флорида книжка с комикси на Д-р Зойс и шапка за баня на цветя. Джуди се вмъква в леглото без повече бавене и мотаене под раздърпана червена завивка, изпъстрена с картинки от „Фъстъчетата“. Той я пита дали не трябва първо да се изпишка. Тя поклаща глава и го гледа втренчено от възглавницата сякаш развеселена от това, колко малко познава вътрешностите й. Полегати ивици светлина от улицата се процеждат през процепите на щорите и той я пита дали да не дръпне завесите. Джуди казва, че не обича да е абсолютно тъмно. Той я пита дали не й пречат колите отвън и тя му отговаря, че чува само големите камиони, които понякога разклащат къщата, а има закон, който казва, че не трябва да минават по този път, но полицаите са твърде мързеливи, за да го прилагат.

— Или твърде заети — изтъква той, както винаги защитава властите. Но напоследък властите като че ли са безпомощни, обезоръжени. Пита Джуди дали иска да каже молитва. Тя отговаря, не, благодаря. Стиснала е някаква плюшена играчка, която му изглежда съвсем безформена, без ръце и крака. Чудовищна. Пита я каква е и тя му показва, че е плюшен делфин със сив гръб и бял корем. Той погалва полиестерното му гръбче и го пъхва обратно под завивките до нея. Брадичката й е положена върху белия профил на Снупи с авиаторски очила. Линус е гушнал одеялцето си; около главата на Пигпен има ситни звездички мръсотия; Чарли Браун е върху могилката си на питчър, а на друга картинка летящата топка го е съборила с главата надолу. Седнал на ръба на леглото, Хари се чуди дали Джуди очаква приказка за приспиване и въздъхва толкова нещастно, толкова уморено, че и двамата се изненадват и нервно се разсмиват. Тя внезапно го пита дали всичко ще се оправи.

— Какво искаш да кажеш, миличка?

— С мама и татко.

— Разбира се. Те ви обичат с Рой, и се обичат един друг.

— Казват, че не се обичат. И се карат.

— Много женени хора се карат.

— Родителите на моите приятелки не се карат.

— Обзалагам се, че се карат, но не пред теб. Държат се добре, защото ти си в къщата им.

— Когато хората се карат много, после се развеждат.

— Да, случва се. Но само след много караници. Татко ти удрял ли е мама и преди, както тази вечер?

— Понякога тя го удря. Казва, че прахосва всичките ни пари.

Хари няма готов отговор за това.

— Всичко ще се оправи — казва той точно както Нелсън бе казал. — Нещата обикновено се оправят. Невинаги изглежда така, но обикновено всичко се нарежда.

— Както с теб онзи път, когато падна на пясъка и не можеше да станеш.

— Смешно беше, нали? Да, а ето, виж ме сега, съвсем като нов. Всичко се оправи.

Лицето й се разширява в тъмното; усмихва се. Косата й е разпиляна като тъмни лъчи върху отразяващата светлината възглавница.

— Беше толкова смешен във водата. Аз се закачах с теб.

— Как си се закачала?

— Криех се зад платното.

Той се опитва да си спомни с умореното си съзнание и й казва:

— Не си се закачала, миличка. Цялата беше посиняла и задъхана, когато те извадих. Спасих ти живота. После ти спаси моя.

Тя не казва нищо. Тъмните ямки на очите й възприемат неговата версия, спомена на възрастния. Той се навежда и целува топлото й, сухо чело.

— Недей да се притесняваш за нищо, Джуди. Баба ти и аз ще се погрижим за татко и за всички вас.

— Знам — казва тя след известна пауза, отпускайки се. Всички сме като малка синя планета, висяща в черното пространство, без да се държи на нищо, освен на взаимните ни уверения, на изпълнените ни с обич лъжи.

Заека излиза срещу затворената врата на старата стая за шиене, където някога спеше Мелани, и се прокрадва надолу по коридора покрай притворената врата на голямата спалня. Чува как Дженис и Нелсън разговарят, гласовете им се преплитат в един, и тръгва към стаичката, която гледа към задния двор и към малката оградена градинка, за която навремето се грижеше. Това беше стаята на Нелсън в онези далечни времена, когато ходеше в гимназията и носеше дълга коса и лента на главата като индианец, и се опитваше да свири на китарата на Джил, и бе похарчил цяло състояние за плочите с рок музика, които сега са напълно остарели. Вече всичко е на касети, а и касетите остаряват, скоро всичко ще бъде на компактдискове. Сега тази стая е на малкия Рой. Вратата е полуоткрехната, Хари побутва хладното бяло дърво с върховете на пръстите си. Тук светлината влиза не на остри лъчи от близките улични лампи над Джоузеф стрийт, а по-замъглено, от неясните, разпръснати светлини на града, жълтеникаво зарево, което поглъща звездите, надига се като мъгла от силуетите на кленовете и стрехите и телеграфните стълбове. На тази неясна светлина вижда дългото тяло на Пру, тъжно заспало напреко върху малкото легло на Рой. Единият крак е изритал пантофа с изкуствения пух и стърчи бос от нощницата, толкова тънка, че очертава формата на сгънатия й крак с пълно бедро, късата ватирана хавлия се е надиплила до кръста й на гънки, чиито вдлъбнатини изглеждат бездънни на бледата светлина. Дългата й бяла ръка лежи протегната върху смачканите завивки, другата е свита в юмрук и подпъхната във вдлъбнатината между устните и брадичката й; синината върху бузата й прилича на пиявица, впила се там, а косата й, морковеният й цвят, черен в тъмнината, е разпиляна. Той вдишва през носа, за да я надуши. Остатъци от парфюм се носят в наранената й аура.

Както се е навел, за да я разгледа, Заека е стреснат от твърдия блясък на отворени очи: Рой е буден. Свит в леглото до майка си, изслушал песничката, която е приспала певицата, странното, втренчено дете протяга ръка през тъмнината, за да докосне отпуснатата кожа на надвесеното лице на дядо си и я извива, малките му остри нокти се впиват в нея, така че Хари едва не изкрещява. Той издърпва свирепата малка ръка, впила се като рак в бузата му, откопчава я пръст по пръст и с отмъстително ощипване я пуска обратно върху гърдите на Рой. В животинската си болка Хари е изсъскал гласно; вижда, че Пру се размърдва сякаш се събужда, а ръката й рязко се насочва към разбърканата й коса, и бързо се измъква от стаята.

Дженис и Нелсън са в ярко осветения коридор и го чакат. С редките си коси и объркани, смръщени физиономии, приличат на брат и сестра. Той им прошепва:

— Пру е заспала върху леглото на Рой.

Нелсън казва:

— Тази проклета кучка. Нищо нямаше да й стане, ако просто ме беше оставила на мира.

Дженис казва на Хари:

— Нелсън вече се чувства много по-добре, така че хайде да се прибираме да си лягаме.

Гласовете им звучат високо след мъглявата тишина в стаята на Рой и той умишлено отговаря тихо.

— Какво се разбрахте вие двамата? Не искам това да се повтаря.

В старата стая на Нелсън Рой се разплаква. Би трябвало Хари да плаче, неговата буза го боли.

— Няма, Хари — казва Дженис. — Нелсън обеща да отиде на психолог.

Той поглежда към сина си, за да види какво означава това. Момчето видимо потиска усмивка на съучастничество заради необходимостта жените да бъдат успокоявани. Хари казва на Дженис:

— Казах ти, не му позволявай да те изиграе.

Челото й, което бретонът не покрива, се набръчква от нетърпение.

— Хари, време е да си ходим. — Както Лайл го бе информирал, тя е шефът.

В колата, по обратния път, той дава воля на възмущението си.

— Какво ти каза? Ами парите?

Шосе номер 422 тръпне под високи и тежки камиони, трансконтинентални машини с по осемнайсет колела. Движат се по-бързо през нощта.

Дженис казва:

— Той управлява представителството и ще е твърде унизително да му го вземем. Аз не мога да го управлявам, а ти влизаш в болницата за онази ангиоработа. Пластиката.

— Чак по-следващата седмица — казва той. — Винаги можем да го отложим.

— Знам, че това искаш, но не можем просто да продължаваме да се преструваме, че нищо ти няма. От Нова година минаха почти четири месеца, а във Флорида казаха, че би трябвало да се възстановиш достатъчно за три. Доктор Брайт ми каза, че не отслабваш и не избягваш солта, както са ти препоръчали, и че всеки момент може да се случи същото като в Сънфиш.

Доктор Брайт е кардиологът му в болницата „Св. Джоузеф“ в Брюър — луничаво хлапе със свежо лице и големи очила с пластмасови рамки в телесен цвят. Дженис му казва всичко това със сухия, решителен глас на майка си, който дълбае ужасяваща празнота в него. Когато преминават по Ситивю Драйв, спускащият се надолу парк изглежда крехък, хартиен, а осветените дървета са като изкуствени. Няма нищо под тези скали, под тези стръмни морави и горди редици къщи, само атоми и празнота, които го чакат да заеме своето тясно местенце сред тях. Мили боже, протегни ръка от небесата. Изтръгни болното ми сърце. Телма твърди, че помагало. Умът на Дженис, твърде далеч от молитви, продължава да препуска, гласът й е изпълнен с решимост и донякъде с предизвикателство.

— Що се отнася до парите, Нелсън все пак призна, че трябва да има някакво финансово преструктуриране.

— Преструктуриране! Така говорят всички, изпаднали в затруднение. Южноамериканските държави, онези от „Тексас Ес енд Ел“. Наистина ли каза преструктуриране?

— Е, на мен определено не би ми хрумнало да използвам тази дума. Въпреки че сигурно на курсовете това ще е едно от нещата, които ще ни преподават.

— Курсовете ти, Исусе — казва той. Този танк, боядисан в неподходящо зелено, колко ли дълго ще мине, преди всички да забравят — купоните, обученията за въздушно нападение, крещящите заглавия от по осем колони във вестниците всяка сутрин. Битката на Бог срещу Сатаната е просто въпрос на няколкото мили, спечелени всеки ден по пътя към Аахен.

— Какво каза за тях с Пру?

— Не мисли, че си е намерила друг мъж — казва Дженис. — Така че не вярваме наистина да си тръгне.

— Е, това е много хубаво и зряло от ваша страна. Но как стои въпросът с нея, с нейното положение? Нали видя насиненото й лице. Колко още трябва да изтърпи? Приеми го, хлапето е напълно побъркано. Видя ли как потръпваше през цялото време? И как повърна след това? Чу ли го как ми предложи бира? Бира, за бога, когато вместо нас трябваше всъщност да има полицаи. Има дяволски късмет, че съседите не ги повикаха.

— Просто се опитваше да прояви гостоприемство. За него е голямо изпитание, Хари, че не проявяваш никакво съчувствие.

— Съчувствие! На какво би трябвало да съчувствам? Той мами, хленчи, смърка или каквото е там, освен това е пияница, а в представителството наема разни гангстери и типове със СПИН.

— Ама, наистина, трябва да се чуеш отстрани. Ще ми се да имах касетофон.

— И на мен. Запиши ме де: говоря истината. И какво смята да прави с дрогата? — Дори и в този час, наближава четири, няколко мъже по гуменки и дънки са будни в парка, разговарят зад дърветата, изчакват по пейките. — Обеща ли, че ще спре?

— Обеща да се види с психолог — казва Дженис. — Признава, че може би има проблем. Мисля, че това е добре за една вечер. Пру има всякакви имена и агенции от срещите на Нарк-Анон, на които ходи.

— Имена, агенции, не можем да очакваме обществото да ни ръководи живота, да ни глези от люлката до гроба. Ето това се опитват да направят комунистите. Идва момент, в който сам трябва да поемеш отговорност. — Той опипва джоба на панталоните си, за да се увери, че твърдото цилиндрично шишенце е там. Няма да взима хапчето сега, а ще си го запази, когато се приберат у дома. С малка чаша мляко в кухнята. И бисквитка Нътър-Бътър, която да си топне в млякото. Бисквитката, с формата на фъстък, е невероятно вкусна, когато се топне в мляко, първо до средата на фъстъка, а после остатъка, за втората хапка.

Дженис казва:

— Ще ми се родителите ми да бяха живи, да те чуят как говориш за отговорност. Майка ми те смяташе за най-безотговорния човек, който е срещала.

Това леко го засяга. Към края беше започнал да харесва Мама Спрингър и си мислеше, че и тя го харесва. Горещи вечери отвън, на верандата с навеса, игри на карти горе в Поконос. И двамата намираха Дженис за малко тъпа.

След парка насочва тъмносивата селика надолу по Уайзър, през сърцето на Брюър. Часовникът върху сградата на „Сънфлауър Биър“, над голямото пусто сърце на града, показва 3:50. Има нещо пречистващо в това да си буден в този изоставен час. Светът е нов. Някаква жива, приведена сянка — котка или може би ракун, седнала на циментовите стъпала на някакъв пресъхнал фонтан на края на малката горичка, създадена от градостроителите, се втренчва с очи като кръгли рефлектори във фаровете му. На кръстовището на Уайзър и Шеста Заека трябва да завие надясно. Навремето можеше да се продължи направо към моста. По-смелите момчета от гимназията обичаха да карат по трамвайните релси, между островчетата, откъдето се качваха пешеходците.

Той продължава да мълчи и Дженис помирително казва:

— Колко бяха мили дечицата. Хари, нали не искаш да живеят в някое от онези тъжни семейства с един родител?

Хари винаги се е гнусял да вкарват разни неща в него — зъболекарски машинки, лъжички за преглеждане на гърлото, малки дълги ножчета за почистване на ушната кал, анални свещички, пръста на лекаря, когато веднъж годишно изследва простатата. Така че представата за катетър, пъхнат в бедрото на десния му крак и прокаран нагоре, управляван от малко гъвкаво връхче, като сляп червей, който се гърчи в ябълка точно на мястото, където си отхапал, дълбоко го отвращава, въпреки че не толкова, колкото да бъде замразен почти до смърт и разрязан, а кръвта му да тече през някакви сложни машини, докато пришиват хлъзгава топла част от вена от крака му към повърхността на бедното му треперещо, уплашено сърце.

В болницата в Делеон му бяха дали да прочете някакви статии и дори му бяха показали кратко видеофилмче: сърцето лежи в защитна торбичка, перикардий, която трябва да бъде разрязана, клъцната, както жизнерадостно гласеше филмчето, сякаш предаваше урок по шев и кройка. Вижда се точно как става: студени тесни скалпели атакуват безформената кървава топка, както си лежи в гърдите ти, като нещо живо в гореща локва, врящ казан със сочна яхния, която се гърчи и тръпне в ритмично ридание, опитва се да избегне ножовете, съблечена от чистата обвивка, която Бог или който там друг е предвидил човешки ръце да не докосват. И тогава; когато кръвта е отклонена към лъскавата помпаща машина, точно като в онези отвратителни стари филми за Франкенщайн с Борис Карлоф, сърцето спира да бие. Виждаш го: сърцето ти лежи мъртво в супената локва. Ти, твоята същност, технически си мъртъв. Някаква машина живее вместо теб, докато ръцете на хирурзите в подобните на презерватив латексови ръкавици бърникат и режат, и шият. Хари трудно може да си представи как животът му ще бъде вързан към тези машини — как неговото аз, това, което непрекъснато говори вътре в него, ще се плъзва като водно насекомо върху това езеро от телесни течности и хлъзгави канали. Как е възможно пламъкът на съзнанието му да е лумнал от подобна мокра плява?

Ангиопластиката му се струваше далеч не толкова оскверняваща като коронарния байпас. Беше назначена за петъчен ден. Младоликият, но иначе възрастен доктор Брайт, с болезнено светла кожа и очила с пластмасови рамки, твърде големи за копчестия му нос, му обясни операцията — процедурата, както предпочиташе да я нарича — с приспивния глас на певица от нощен клуб, която е прехвърляла едни и същи думи толкова често, че съзнанието й свободно се рее, докато пее. На Хари му беше ясно, че кардиологът всъщност предпочита байпаса. За Брайт ангиопластиката беше просто нещо незначително, детска работа, по-добре да се вкарат ножовете.

— Вероятността за повторна стеноза е трийсет процента след три месеца — предупреди той Хари в кабинета си с цветни снимки в рамки на дребна бледа жена, която приличаше на него, както един хамстер прилича на друг, и на малки деца, подредени пред родителите си като аптекарски шишета, всички с къдрава светла коса, кривогледи очи и същите миниатюрни розови нослета, — а двайсет процента от пациентите с ПТКА в крайна сметка и без това стигат до КАБГ. Извинете — това са перкутанна транслуминална коронарна ангиопластика и коронарен артериален байпас графт.

— Така и предположих — казва Хари. — Все пак нека първо да направим балончето и да оставим ножовете за по-късно. — За много по-късно, мисли си наум.

— Както кажете — казва доктор Брайт напевно, гласът му е отсечен и сериозен, и спокоен, и примирен. Като играч на голф: губиш този мач, но следващата седмица пак ще играеш. — Разсъждавате по същия начин, както и деветдесет процента от сърдечноболните пациенти. Обожават варианта ПТКА и никой сърдечен специалист не може да ги разубеди. Нелогично е, но такъв е човекът. Ще ви кажа какво ще направим, Харолд. — Не са му казали, че никой не се обръща към Хари с Харолд, въпреки че това беше истинското му име. Заека премълчава; това го кара да се почувства отново като дете. Майка му го наричаше Хаси. — Ще направим нещо по-специално за вас. Ще можете да гледате цялата процедура на екрана. Ще бъдете под местна упойка, така по-лесно ще мине времето.

— Нужно ли е?

За момент доктор Брайт добива смутен вид. За толкова светъл човек той се поти обилно, горната му устна винаги е покрита с роса.

— Обикновено закриваме екрана за пациенти, които смятаме за твърде възбудими или лабилни. Винаги има слаба вероятност от запушване на артерията и няма да е приятно да гледат как се случва. Но вие, вие не сте лабилен. Не сте някоя нервна баба. Прецених ви като доста корав човек, Харолд, с голяма доза интелектуално любопитство. Греша ли?

Беше като десетдоларов бас, когато вече си с трийсет долара назад. Не можеш да откажеш.

— Не — каза той на младия лекар. — Такъв съм си.

Доктор Брайт не провежда лично процедурата: нужен е специалист, едър заплашителен мъж с пълни мургави ръце, доктор Реймънд. Но доктор Брайт присъства, лицето му надзърта като луна — големите проблясващи очила, горната устна, осеяна с капчици нервна пот — над подобните на планина лимоненозелени рамене на доктор Реймънд и хирургическите шапчици на сестрите. Операцията изисква две асистиращи сестри; съвсем не е безобидна „процедура“; Хари е измамен. Изисква и две болнични стаи, тази, в която се случва всичко, и контролна стая с няколко телевизионни екрана, които го превръщат в подскачащи ярки линии, символи на живота: Шоуто на Заека Енгстръм с непостоянна публика, тъй като дежурната сестра и доктор Брайт и някакви други, които така и не са му представени, лимоненозелени статисти, идват да погледат за малко, и отново си тръгват. Има даже екип хирурзи, както небрежно му казват, в случай че се наложи незабавен байпас.

Още една измама: без предупреждение го обръсват отдолу, интимните му части, откъдето ще влезе катетърът. Дават му хапче, което да му замае главата, и докато лежи безпомощен върху операционната маса под всичките тези светлини, остъргват дясната половина на слабините му и пубисното окосмяване; никога не е бил кой знае колко космат и той се чуди дали на неговата възраст космите изобщо ще поникнат отново. После идва иглата, която му се струва по-голяма и по-зловеща от иглата с новокаин, която използва зъболекарят; нейното „пощипване“ — доктор Реймънд промърморва: „Сега ще усетите леко пощипване“ — не минава толкова бързо. Но след това няма болка, само агонията от нарастващото пикочно налягане, докато боите, инжектирани на неколкократни горещи вълни, се натрупват в кръвоносната му система, сякаш пекат гръдния му кош в микровълнова печка. Исусе. Няколко пъти затваря очи, за да се помоли, но моментът му се струва неподходящ, материалният свят напира твърде силно. Никой стар крехък библейски Бог не би посмял да се намеси. Единствената религиозна утеха, в която се е вкопчил през своето изпитание от три часа и половина, е вярата, че този доктор Реймънд със своя пустинен тен и дълъг меланхоличен нос и мечешка възглавничка от плът върху раменете е евреин: Хари храни нееврейското предубеждение, че евреите правят всичко малко по-добре от останалите хора, което произтича от всичките тези поколения, приведени над Тората и часовникарските масички. Те не се разсейват толкова лесно като хората с други убеждения, не очакват да се забавляват толкова много. Държат се настрани от пиенето и наркотиците и имат слабост единствено (ако може да се вярва на онази история на Холивуд, която някога беше чел) към леки жени.

Лекарите и кръжащите около тях помощници се привеждат и шепнат над покритото с чаршаф, стратегически разголено под острата светлина тяло на Хари, в стая, чиито плочки имат цвета на сос за руска салата, на четвъртия етаж на болницата „Свети Джоузеф“, където преди десетилетия се бяха родили двете му деца — Нелсън, който оживя, и Ребека, която умря. В онези години всичко се ръководеше от монахини в черно-бели униформи и подобни на тарталети къдри около пепелявите лица, но днес монахините са се слели с всички останали или пък просто са изчезнали. Този вид призвание е пресъхнало, никой вече не иска да бъде жертвоготовен, всеки иска да се забавлява. Няма вече монахини, няма вече равини. Няма вече добри хора, които очакват да се забавляват в задгробния живот. Проблемът със задгробния живот е, че някак поставя този живот в граници, като руснаците. Сега съществува само Япония и технологиите, и мотивът на печалбата, и стремежът да получиш всичко, което можеш, докато още можеш.

Като обърне глава наляво, Заека вижда над раменете, стълпили се около тялото му като зелени памукови хълмове, сянката на собственото си сърце върху някакъв рентгенов екран, подобно на тръпнещ бледосив призрак с неясната паяжина на камерната му структура, инжекциите с багрило са го оцветили на змиевидни ивици и издути правоъгълници. Тънкото връхче на катетъра се провира напред с любопитство, породено от пръста на доктор Реймънд върху спусъка, а след това бавно се вие с предпазливи накъсани движения по диагонал надолу по някакъв млечен, изпъстрен с петънца коридор, река или някакво пипало вътре в него с животинска, променлива форма, докато катетърът е черен и категоричен, с твърд връх като огнестрелно оръжие. Хари гледа, за да види дали сърцето му ще се задави и ще се опита да повърне нашественика. Като пръст в гърлото, мисли си той, и усеща пристъп на гадене, но заедно с него и безпристрастието на летец изпитател при тази картина на екрана, бледна и трудна за разчитане като снимана отвисоко карта, и съвещаващите се гласове около него.

— Вече стигнахме — прошепва доктор Брайт, сякаш да не събуди някой. — Това е твоето ЛАР, лявото ти артериално разклонение. Създателят на вдовици, така го наричат. Със сигурност най-честото място за поражения. Виждате ли колко са стенозирали тези стени? Колко са удебелени от отлагания? Тези малки слепени точки — това е плака. Бих казал, че луминалното стеснение е почти осемдесет и пет процента.

— От бисквитките „Райс Криспис“ — опитва се да каже Заека, но устата му е твърде пресъхнала, гласът му прекъсва. Искаше само да потвърди, че вижда всичко това, вижда сплетената си мъглява същност, изложена като диаграма, вижда престъпната плака като оризова бисквита под рентген. Кимва леко, чувства се дори по-плах, отколкото когато го подстригват или изследват простатата му. Ако кимне прекалено силно, току-виж сърцето му започне да се дави. Чуди се дали усещането за доктор Реймънд вътре в него е като да раждаш бебе? Как го изтърпяват жените в продължение на девет месеца? Да не говорим за чукането преди това. Възможно ли е наистина да им харесва? Или на обратните, да ги чукат? Това е нещо, което всъщност никога не се обсъжда даже в шоуто на Опра.

— Сега идва сложното — едва-едва шепне доктор Брайт като голф коментатор в микрофон преди някой съдбовен удар. Хари усеща, а после и вижда на екрана как сърцето му започва да бие по-бързо, да се извива сякаш иска да избяга, да се извива с онова конвулсивно спираловидно движение, което доктор Олман във Флорида бе демонстрирал с юмрука си; призрачният юмрук се сърди, отново и отново, седемдесет пъти в минута. Тази ярост е неговият живот, неговата душа, духът над материята, електричеството над мускула. Механично прецизната тъмна сянка на катетъра е червеят на смъртта вътре в него. Безбожната технология се сношава с пулсиращите влажни отверстия, които сме наследили от сепията, безгръбначната морска путка. Отново усеща онзи лек пристъп на гадене. Възможно ли е да повърне? Това би разтърсило и блокирало работата, ще притесни съсредоточените зелени хълмове, под които е погребан. Не бива. Трябва да лежи неподвижно.

Той вижда на екрана как зад любопитното връхче един сегмент от червея се удебелява и издува, притискайки бледите оризови бисквити срещу очертанията на мъглявата надиплена река, спускаща се надолу в сърцето му, и остава издут, притискащ, изпълнен; бяха му обяснили, че ако ЛАР не е развило колатерални артерии, потопът от кръв ще спре и ще започне нов сърдечен удар, на самия екран. И свършваш.

— Трийсет секунди — прошепва доктор Брайт и доктор Реймънд спуска балона. — Добре изглежда, Рей.

Хари не чувства никаква болка, освен подобния на прорязване с нож сладникав натиск в пикочния мехур и някакво дразнене далеч назад в гърлото, сякаш е погълнал всичката солена вода в Залива.

— Още веднъж, Харолд, и приключваме за днес.

— Как се чувстваш? — пита го доктор Реймънд. Гласът му наподобява този на повечето мускулести мъже и особено на мъжете от Пенсилвания — все едно има мраморни топчета в устата.

— Още съм тук — смело казва Хари, но гласът му му звучи писклив, сякаш излиза от женско гърло.

Напрегнатото раздуване се повтаря, както и образите върху телевизионния екран, безмълвни като сблъсъците между молекули под микроскоп в някое предаване за природата, или като компютърните графики в рекламен клип за застраховки, където мигащи частички се групират в лого. Изглеждат толкова отделени от тялото му като данните за греховете му, съхранявани от ангелите. Ако сърцето му вземе да спре, това ще бъде само игра на сенки. Когато катетърът спада за втори път, той вижда, че оризовите бисквити са избутани към страните на артериалното му разклонение. Усеща как кръвта тече по-свободно в сърцето му, наситена с възпламеним кислород; главата му се замайва от благодарност и екстаз.

— Добре изглежда — казва доктор Брайт с напрегнат тон.

— Какво искаш да кажеш? — отговаря доктор Реймънд. — Изглежда страхотно — двамата звучат като онези гласове по телевизията, които спорят за добродетелите на Милър Лайт.

Сестрата, която идва в стаята му тази вечер (самостоятелна стая, сто и шейсет долара отгоре на ден, но според него си заслужава; във Флорида мъжът в леглото до него най-накрая беше умрял, след като беше хъркал и пъшкал цял ден, а после се беше насрал като последна изява) и измерва температурата и кръвното на Хари, и му донася дажбата хапчета в малка хартиена чашка, има кръгло добродушно лице. Малко е пълна, но плътта й е стегната. Изглежда му позната. Има бледосини очи, разположени в очни ябълки, които в полупрофил образуват хлътнатина над скулите, а горната й устна изглежда подпухнала, както той харесва, като на Мишел Пфайфър. Косата, която се показва под сестринската шапчица, е червеникавокафява, с многоцветни кичури и дори сиви нишки, въпреки че е достатъчно млада, за да му бъде дъщеря.

Тя изважда от устата му странния пластмасов термометър с форма на ракета, който отчита температурата с червени цифри на отделни сегменти, и увива лявата му ръка със самозалепващия се маншет на апарата за кръвно налягане. Докато го напомпва, пита:

— Как върви бизнеса с тойотите?

— Не е зле. Слабият долар не помага особено. Сега вече всъщност синът ми ръководи нещата. Откъде знаеш, че продавам тойоти?

— Преди десетина години с тогавашното ми гадже си купихме кола от теб. — Тя вдига подигравателно избледнелите си сини очи. — Не си ли спомняш?

— Та това си ти! Да. Разбира се. Разбира се, че си спомням. Оранжева корола. — Тя е дъщеря му, или поне той така мисли, въпреки че Рут, от чиста злоба, не пожела да го признае. Когато момичето се изправя до леглото му, той прочита значката й: АНАБЕЛ БАЙЕР, мед. сестра. Все още е с моминското си име.

Анабел се смръщва и изпуска въздуха от маншета, сграбчил ръката му като хватка на полицай.

— Хайде да опитаме отново след минутка. Кръвното ти изведнъж скочи.

Той я пита:

— Какво стана с королата? Къде отиде гаджето, като стана въпрос? Как по дяволите се казваше? Едър провинциален тип с големи уши.

— Недей да говориш, моля те, докато не отчета показанията. Аз ще мълча. Опитай се да мислиш за нещо успокояващо.

Той си представя фермата на Рут, мястото на Байърови, склонът, спускащ се през овощната градина с шубраците, зад които шпионираше — малката квадратна каменна къща, жълтите черупки на изоставените училищни автобуси, колито с тъмна козина, което се бе опитало да го поведе надолу, сякаш знаеше, че Хари принадлежи там, с останалите. Фрици, така се казваше кучето. Остри зъби, черни венци. Ооо, боже, страшно е. Успокой се. Мисли си за огромното небе над Тексас, над ниските нагорещени бараки при Форт Ларсън, и той самият в чистичка униформа в цвят каки, в гарнизонен отпуск за вечерта. Свобода, лек бриз, зелен залез на ниския хоризонт. Мисли си за баскетболния мач срещу гимназията в Ориол, в онзи миниатюрен провинциален гимнастически салон, дъските с кошовете, заковани на стената, преди всички гимназии да се слеят в големи, лишени от цвят областни гимназии, а хипермаркетите да започнат да ръфат земеделските земи. Мисли си за спускането с шейна с Мим, скрита в пухкавата си качулка, в Маунт Джъдж, там, зад фабриката за шапки, в един толкова къс зимен ден, че уличните лампи светват цял час преди да трябва да се прибираш за вечеря.

— Така е по-добре — казва сестрата. — Сто и четирийсет на деветдесет и пет. Не е идеално, но не е зле. В отговор на въпросите ти: колата изтрая по-дълго, отколкото гаджето. Замених колата след осем години; километражът сочеше сто и двадесет хиляди мили. С Джейми се разделихме около година след като се преместихме в града. Върна се обратно в Галили. Брюър се оказа твърде суров за него.

— А за теб? За теб твърде суров ли се оказва?

— Не, харесва ми. Харесва ми разнообразието.

Разнообразие като това, което получаваше майка й? Истинска проститутка ли си била? Сумракът и напълно разлистилите се майски дървета смекчават контурите на самостоятелната му стая; това е спокоен час за болничния етаж, след вечерята и наплива от посетители след края на работния ден. Хари се осмелява да попита:

— Омъжена ли си сега? Или живееш с някого?

Тя се усмихва, вродената й доброта за миг се бори с изненадата от неговото любопитство, от нахалството му и след това отново изглажда и успокоява чертите й. Сумракът сякаш концентрира бледия блясък на кръглото й лице. Но гласът й издава градска сухота, предпазливост, която може тепърва да се прояви.

— Не, всъщност живея с майка си. Тя продаде фермата, която наследихме от баща ми, и се премести при мен, когато Джейми се изнесе.

— Мисля, че знам коя е фермата. Минавал съм покрай нея. — Оскверненото, уморено сърце на Хари натежава от толкова много информация, както слабините му буквално тежаха, притиснати от торбички пясък, в часовете след ангиопластиката. Като си помисли само за този друг свят, с всичките храсти и сезони и зелени дни, и кафяви, в които животът на това дете е преминал без него.

— Рут… — започва той, и завършва: — С какво се занимава? Майка ти?

Тя го поглежда особено, но след това с готовност отговаря, сякаш въпросът му е преминал някакъв тест.

— Работи за една от онези чужди застрахователни компании, които се занимават с валутни пазари и спомагателни фондове и разни такива, дето имат клон в новата стъклена сграда в центъра, срещу бившия Кролс.

— Стенографка — спомня си Заека. — Можеше да води бележки и да пише на машина.

Момичето направо се разсмива, изненадано от това напипване на истината. Започва да се оживява, да губи сестринските си обноски. Отстъпила е на крачка от леглото му и пълните й бедра опъват колосаната й бяла униформа отпред, така че въпреки че е изправена, се очертава нещо като скут. Защо ли Рут превръща това момиче в стара мома? Тя му казва:

— Наеха я на такава длъжност, но тъй като беше много по-възрастна от останалите жени, й позволиха да поеме повече отговорности. Сега е нещо като младши изпълнителен директор. Познавал ли си майка ми някога?

— Не съм сигурен — излъгва той.

— Сигурно си я познавал в дните, когато не е била омъжена. Казвала ми е, че е познавала доста мъже, преди да се запознае с баща ми. — Тя се усмихва, давайки му разрешение да познава майка й.

— Предполагам, че съм я срещал — казва Хари, натъжен от тази мисъл. Винаги е искал да бъде единственият мъж за всяка жена, както беше единственият син на майка си. — Срещал съм я един или два пъти.

— Трябва да се видиш с нея — продължава живо Анабел. — Много е отслабнала и се облича много шик. Шегувам се с нея, има повече гаджета от мен.

Заека затваря очи и се опитва да си го представи, на тяхната възраст. Хайде. Давай. Облича се шик. Градското си е градско. Спомня си косата й, първия път, когато я видя, червена неонова светлина, като повехнало цвете.

Момичето, което смята за своя дъщеря, продължава:

— Ще й кажа, че сте тук, господин Енгстръм.

Въпреки опита му да се оттегли във вечерното си вцепенение, пробуждащата се близост между тях е провокирала определена дързост у нея.

— Може би тя ще си спомни повече от теб.

Зад запечатаните болнични прозорци, в бавно сгъстяващия се мрак, се надига мъзга, и въздухът, дори вътре, сякаш е натежал от цветен прашец. Неволно очите на Хари отново се затварят.

— Не — казва той — няма нужда. Не й казвай нищо. Съмнявам се, че би си спомнила нещо. — Внезапно се чувства уморен, твърде уморен за Рут. Дори ако това момиче е негова дъщеря, това е стара история, която си минава като радио, което никой не слуша.

* * *

Държат го в болницата в продължение на пет нощи. Дженис идва да го види в събота. Много е заета там, навън; курсовете, които трябва да изкара, за да стане агент по недвижими имоти, са започнали, „Законите на недвижимата собственост и прехвърлянето на имоти“ по три часа едната вечер и другият курс — „Процедури при ипотекиране и финансиране“, на следващата. Освен това прекарва много часове с Пру и внучетата, а и Чарли Ставрос й се обадил и я извел на обяд.

Заека протестира:

— Копелето, наистина ли така направи? Дори не съм умрял още.

— Разбира се, че не, скъпи, и никой не очаква подобно нещо. Каза, че идеята била твоя, когато вие двамата сте обядвали заедно. Чарли е загрижен за нас, това е. Смята, че не бива да позволявам нещата да излизат от контрол, а да наема външен счетоводител и с адвоката ви да прегледаме счетоводните книги в гаража, точно както ти искаше.

— Когато Чарли ти го каза, веднага повярва, а когато го кажа аз, не вярваш.

— Скъпи, ти си ми съпруг, а съпрузите винаги объркват жените си. Чарли е просто стар приятел и притежава безпристрастието на страничен наблюдател. Освен това той обичаше баща ми и изпитва покровителско чувство към фирмата.

Хари не се сдържа и се подхилва, въпреки че сега не обича да се смее, нито пък да прави каквото и да било, което може да разтърси сърцето му, тази нежна мрежа от подскачащи сенки по радиографския екран по време на операцията. Понякога, когато разни телевизионни предавания като „Косби“ или „Напълно непознати“, или „Златни момичета“ започнат твърде много да го разсмиват, предпочита да изключи телевизора, отколкото да подлага сърцето си на натоварването от смеха. Всички тези предавания са идиотски, но не толкова глупави, колкото новото, по което всички са полудели, „Розан“, с някаква дебела жена в главната роля, чийто единствен талант, доколкото вижда, е, че умее да говори бързо, без да движи устните си.

— Дженис — казва той сериозно, — мисля, че единственият човек, който е обичал баща ти, си ти. И може би майка ти, в началото. Въпреки че е трудно да си представи човек.

— Не бъди груб към мъртвите — казва му тя, невъзмутима. Изглежда някак по-пухкава; без редовната програма от тенис и плуване във Валхала Вилидж може би започва да пълнее. Все още членуват горе в „Летящия орел“, но не успяват да ходят толкова често, колкото предишни години. Там се наслаждаваха на приятни мигове с приятели, без да осъзнават, че миговете някога могат да изтекат. А и с това сърце Хари не е съвсем наясно доколко може да се върне към голфа. Дори и с количка може да се окажеш на седмата дупка, и да се катурнеш, и докато те докарат, докато те проврат през останалите групички играчи, мозъкът ще бъде без кислород цели десет минути. Нужни са само пет минути, и вече си зеленчук.

— Е, ще го направиш ли? Ще повикаш ли друг счетоводител?

— Вече го направих — гордо обявява тя тайната, която е чакала да разкрие. — Чарли вече и без това се беше обадил на Милдред и отидохме при нея в един много приятен старчески дом, съвсем близо до нас, тя е напълно здравомислеща и компетентна, само малко нестабилна в краката, и отидохме до представителството, и този Лайл, който беше толкова гаден с теб, не беше там, но успях да го открия на домашния му телефон. Казах му, че искаме да прегледаме сметките от октомври насам, и той каза, че сметките са главно върху компютърни дискети, които държи вкъщи, и че бил твърде болен, за да се види с нас днес, така че аз му казах, че в такъв случай може би е твърде болен да бъде наш счетоводител.

— Така ли му каза?

— Точно така. Първото нещо, на което те учат в тези курсове по прехвърляне на имоти, е никога да не си мекушав, ако не си достатъчно ясен, вредиш на хората и на потенциалната продажба повече, отколкото ако говориш направо, дори в началото да не им е много приятно. Казах му, че е уволнен, и той каза, че не мога да уволня човек със СПИН, било дискриминация, а аз му казах, че утре трябва да донесе книгите и дискетите или ще дойде полицай да ги вземе от него.

— Казала си му всичките тези неща?

Очите й са светнали, а косата й е бухнала над дребното като фъстъче лице, което отново започва да хваща загар, с едва загатната двойна брадичка от напълняването й. Хари й се възхищава както човек се възхищава на децата, които е отгледал, чиито успехи ги теглят навън, към сложния живот, отдалечават ги и ги отчуждават.

— Може би не така гладко, както ти го предавам на теб, но си казах всичко. Питай Чарли, той беше до мен. Не ми харесва как влияят тези обратни на Нелсън. Развалили са го.

— Гейове — уморено казва Хари. — Вече ги наричаме гейове. — Все още се опитва да е в крак с Америка, докато тя променя своя стил и облекло, и речник, докато танцува напред вечно млада, все по-млада. — И какво каза Лайл тогава?

— Каза, че ще видим. Пита дали съм се консултирала с Нелсън за тези неща. Аз казах, че не съм, но че Нелсън не е в състояние да дава мнение напоследък. Казах, че според мен той и приятелите му са издоили Нелсън докрай и са го превърнали в развалина и наркоман, а Чарли написа на едно листче, така че да видя: „По-кротко.“. Елвира и Бени бяха навън в изложбената зала, наострили уши, въпреки че вратата на офиса беше затворена. О, как ме вбеси този педераст фея — обяснява Дженис, — звучеше толкова високомерен и отегчен по телефона, сякаш бедното му чувствително тяло и дух не могат да понесат разправии с жени като мен.

Заека започва да осъзнава как се е чувствал Лайл.

— Сигурно е бил уморен — казва той в негова защита. — Тази болест, дето я има, ти играе страхотни номера. Дробовете ти се пълнят.

— Е, в такъв случай е трябвало да си държи пениса далече от задниците на други мъже — казва Дженис, но все пак снижава глас, за да не я чуят сестрите и санитарите в коридора.

Задници. Телма. Онази затворена празнота. Изучаването на пустотата.

— Не знам — уморено продължава Заека — в ситуация като тази с Нелсън кой кого разваля. Може би аз развалих бедното хлапе преди двайсет години.

— О, Хари, не бъди толкова суров към себе си. Потискащо е да те гледам такъв. Толкова си се променил. Какво са ти направили тия лекари?

Доволен е, че го попита. Казва й:

— Вкараха едно дълго и тънко нещо в мен, докато гледах сърцето си на един монитор. Направо върху екрана, собственото ми бедно сърце, както си помпаше, за да ме поддържа жив. Не трябва да им се позволява да влизат така в сърцето на човек. Трябва просто да оставят хората да си умрат.

— Скъпи, ама че глупави приказки. Това е модерната наука, би трябвало да си благодарен. Ще се оправиш. Мим се обади, ужасно притеснена, и аз й казах колко дребна работа е всъщност, и й дадох телефона ти тук.

— Мим — самата сричка го кара да се усмихне. Сестра му. Единственият друг оцелял от онази къща на Джексън Роуд, където мама и татко разиграваха сцените на търканията си, на своето раздразнение, своята комедия, парадът на своите дни. На деветнайсет години Мим отнесе мършавата си хубост на запад, в Лас Вегас. Когато започна да повяхва, едно от приятелчетата й гангстери, склонен към сантименталности, я беше уредил с козметичен салон, а сега притежава и обществена пералня в добавка. Явно, Вегас е идеален град за обществени перални. Никой не живее там, всеки просто преминава, оставяйки по малко мръсотия, като мръсотията върху бледите килими на Франклин Драйв номер 141/2. Хари и Дженис гостуваха на Мим веднъж преди седем или осем години. Онези пещери с блестящи игрални автомати, никъде нямаше часовници, постоянно бе два часът сутринта, а когато пристъпиш навън, за твое смайване слънцето грее ярко, а тротоарите са толкова напечени, че кучетата не могат да вървят по тях. Заради Синатра и Уейн Нютън очакваше всичко да е лъскаво, но всъщност пристрастените към хазарта не бяха по-висока класа от типовете, които човек може да види пред ротативките в Атлантик Сити: само дето имаше западен привкус, гласовете и лицата им белязани с миниатюрни пукнатини. Лицето на Мим и гласът й също имаха такива пукнатини, въпреки че си беше правила операция, за да постегне, както тя се изразяваше, „фасадата“. Животът е хълм, който става все по-стръмен, колкото повече се катериш.

— Хари — Дженис е започнала да му разправя нещо. — Какво казах току-що?

— Нямам представа. — Раздразнено добавя: — Защо си правиш труда да говориш с мен, след като отново си имаш Чарли да те съветва, меко казано.

Тя леко се ядосва; свива устни и издава лице напред.

— Единственото, което прави, е да ме съветва, и го прави, защото ти си го помолил. Защото те обича.

Не би говорила за „обич“ по този начин, преди да идат във Флорида и преди онези женски групи, все едно обичта е нещо, покрило цялата карта, като бензиновите капки от бързащите автомобили. Смътно осъзнава, че се опитва да го възбуди обратно към живота, обратно към хаоса. Опитва се да й съдейства.

— Мен ли?

— Да, теб, Хари Енгстръм.

— Защо, за бога, ще ме обича?

— Нямам представа — казва Дженис. — Никога не съм разбирала какво виждат мъжете един в друг. — Опитва се да се пошегува.

— Може да е станал гей на стари години.

— Така и не се ожени — признава Заека. — Мислиш ли, че ще прояви интерес да се върне на работа в „Спрингър Моторс“?

Тя е започнала да прибира вещите си — черен кожен тефтер — несесер, натъпкан като бомба, онези кръгли старомодни бомби, които някога хвърляха. Не като плоския Семтекс, който терористите внасят незаконно в куфарите си в самолетите. Прибира учебника си по недвижими имоти и фотокопирни примерни документи, захванати с телбод, за курса й довечера и взима новото пролетно манто, което си купи, от жълт като нарцис габардин с широк колан и подплатени рамене. Докато го облича, е като момиче с бухнала коса.

— Попитах го — казва тя — и той категорично отказа. Каза, че станал съдружник на братовчедите си, отдават имоти под наем в северния край на града и оттатък, където навремето беше панаирът, а и участва в бизнеса за почистване на килими, дето племенникът му започна с някакво друго момче, и им трябвало подкрепа. Чарли казва, че това му стига, че не би понесъл да се върне обратно на работа с фиксирана заплата и да укрива данъци, и да търпи досадата от необходимостта да ходи някъде всеки ден, като в представителството например. Цени свободата си.

— Всички я ценим — въздиша Заека. — Хей, Дженис. Мислех си онзи ден, че трябва да викнем да ни почистят мокета вкъщи. Не че ти си виновна, но е ужасно мръсен, скъпа.

Доктор Брайт влиза в неделя сутринта и му казва:

— Харолд, изглеждаш великолепно. Рей работи прекрасно. В операционната зала се говори: „С този катетър може да погъделичка и някоя тения под брадичката“. — Брайт поглежда през гъстите си вежди, очаквайки смях, не го чува и кацва върху ръба на леглото, за да внуши допълнителна интимност. — Преглеждах нашите собствени филми плюс нещата, които онези идиоти от Общинската болница в Делеон най-после ни изпратиха. Луменът ти се е качил от петнайсет процента до нормалните шейсет. Но не мога да кажа, че съм във възторг от дясната ти коронарна артерия (ДКА); тя, бих казал, е около осемдесет и пет процента запушена, което си е чудесно, стига добре развитата колатерална да подхранва дясната камера от циркумфлексната. Но на мястото на разделянето с лявата артерия се е образувало изменение, а такова изменение по-трудно може да се третира с ангиопластика. Също и ако — предполагам това ти е интересно — и ако изменението е прекалено дълго или се намира в свръхактивния атриовентикулярен отвор, или при положение, в което насред операцията оставаш без достатъчно колатерално кръвообращение. В такива случаи може да стане сложничко.

Краката му са малко къси, за да седне удобно на леглото; той друсва бедра малко по-плътно до краката на Хари, и Хари усеща как кръвта в проснатото му тяло се разклаща. Брайт се усмихва, и гласът му става поверителен, както когато мърмореше над раменете на доктор Реймънд.

— Фактът е, Харолд, РТСА[16] е донякъде детинско лечение, и искам сериозно да обмислиш, докато си тук тези няколко дни, въпреки че, както казвам, тази процедура явно дава добри резултати за момента, дали сега, когато вече тества почвата, да не се решиш на КБ[17]. Не веднага. Говорим за след четири или шест месеца, преди отново да повторим. Ще направим байпас и на ДКА, и на циркумфлексната и отново ще си нов човек. Това си е направо чисто ново сърце. А докато сме вътре, може да погледнем онази изпускаща клапа на аортата, и да помислим за пейсмейкър. Честно казано, май сме се оказали с лек постоперативен инфаркт на миокарда; електрокардиограмата ти показва някои нови Q-вълни, а има и покачване на изоензима СРК[18] с положителен MB[19].

— Искате да кажете — казва Хари не напълно измамен, — че съм получил удар, както съм си лежал тук?

Доктор Брайт изящно повдига рамене. Всичките му жестове притежават определена изящност, която подхожда на млечнобялата му кожа. Гласът му е леко писклив, чурулика през устни, които сякаш са покрити в мехури. Казва:

— Ангиопластиката е агресивна процедура, никой не твърди обратното. Съвсем нормално е да се получи лека травма. Сърцето ти има белези на миокарда от доста време. Сърдечният удар е просто смърт на сърдечен мускул. Ако е малък, може да умре, без да забележиш. Случва се с всички нас, също както всеки над определена възраст има някаква емфизема. Нарича се процес на стареене и не можем да избягаме от него. Не и в този живот.

Хари се чуди как стои въпросът в следващия живот, но решава да не пита. Съмнява се, че Брайт знае повече от Нешънъл Инкуайърър.

— Искате да ми кажете, че съм дошъл в тази болница срещу не знам колко хиляди долара за някаква детска операция?

— Рим не е бил построен за един ден, Харолд, и сърцето ти не може да бъде възстановено за една седмица. Ангиопластиката носи определено облекчение, поне за известно време, в около осемдесет процента от случаите. Но байпасът има около деветдесет и девет процента първоначален успех. Виж. Това е като разликата между това да изтъркаш тоалетната чиния с дълга дръжка или изцяло да я смениш. Има места, които не могат да се достигнат с четка, и отлагания, които вече са се свързали химично. Човек на твоята възраст, като цяло в добро здраве, въобще не би трябвало да се замисля. Дължиш го не само на себе си, но и на съпругата и сина си. И на онези хитри малки внучета, за които доста слушах.

Колкото по-бързо говори Брайт, толкова повече натежава гръдният кош на Хари. Той изтърсва:

— Я да видим дали съм разбрал. Откъсват вени от краката ти и ти ги зашиват към сърцето като дръжки на кана?

Лицето на младия лекар помръква от моментно смръщване. Заека предполага, че е надвишил определеното за посещението време. Видимо запазвайки търпение, той облизва изпръхналите си устни и обяснява:

— Взима се повърхностна вена от крака, а в някои случаи и от някоя от гръдните артерии, тъй като те издържат по-добре на артериалното налягане, отколкото вените. Но не е нужно да се притеснявате за тези неща. Вие не сте хирург, това е нашето поле на действие. Хиляди такива операции се правят в САЩ всяка година — повярвайте ми, Харолд, това е фасулска работа.

— Тук ли ще го направите?

Очите на Брайт зад очилата му с телесен цвят са странни космати процепи с подпухнали розови клепачи.

— В това учреждение все още няма такава техника — признава той. — Ще се наложи да отидете до Филаделфия, съмнявам се, че ще успеем да ви вмъкнем в Ланкастър, резервирани са за месеци напред.

— В такъв случай, явно, не е чак толкова лесна работа, щом е нужна такава техника. — Още от детство Заека храни предубеждение спрямо Филаделфия. Най-мръсният град в света: живеят с отровена вода. А Ланкастър е още по-зле — фермери квакери изтощават животните си до смърт, размножават се помежду си до такава степен, че половината са гърбушковци и джуджета. Нали ги видя във филма „Свидетеля“, представени с определен старомоден чар, как Кели Макгилис обтриваше голите си цици с гъба, и как всички се включиха в строежа на плевнята, но това не можа да го заблуди. — Може би Флорида е по-подходяща — предлага той на доктор Брайт. — Флорида винаги му се струва нереална, когато е там, и ако си направи операцията там, може да остане с усещането, че все едно не я е правил.

Наранената уста на доктор Брайт добива строго изражение; върху горната му устна има пот. Защо толкова много настоява? Да не би да има месечна квота като щатските полицаи с фишовете за превишена скорост?

— Не съм особено впечатлен от отношенията си с Делеон — казва той. — Но вие си помислете, Харолд. Ако бях на ваше място, щях да го направя — без никакви колебания. В противен случай просто си играете с живота си.

Да, мисли си Заека, когато лекарят напуска стаята, но не си на мое място. А за какво друго е животът, ако не за да си играеш с него?

Мим се обажда. Трябват му няколко секунди, за да разпознае гласа й, толкова е сух и носов, толкова продран от уиски и цигари.

— Какво ти правят сега? — пита тя. Винаги е била на мнението, че той е агънце сред вълците в Даймънд Каунти и че е трябвало да се измъкне, както бе направила тя.

— Вкараха ме в болница — казва й той. Готов е да се разплаче като малко момче. — Завряха ми един балон през крака чак до сърцето, пълен със солена вода, за да разширят една артерия, запушена от всичките мазнотии, които ям. След това сложиха торбичка с пясък върху разреза на бедрото ми и ми казаха да не си мърдам крака цели шест часа, или ще умра от загуба на кръв. Така е в болниците; казват ти, че това, което ще ти направят, е просто като нова прическа, а след това по средата ти казват, че може да умреш от загуба на кръв. А след това, тази сутрин, лекарят идва и ми казва, че това било детска операция, и едва ли не нямало смисъл да се занимават с нея. Иска да стигна до края и да си направя множествен байпас. Мим, разтварят те като кокосов орех и късат вени от краката ти.

— Да, знам — казва тя. — Ще го направиш ли?

Отговаря й:

— Предполагам, че в крайна сметка ще ме убедят. Искам да кажа, че така или иначе са ме хванали за топките. Страх ме е, но какъв друг вариант има?

— Разни типове, дето познавам тук, са правили открита операция на сърцето и се кълнат, че това е решението. Не виждам да има чак такава разлика, пак си прекарват дните, седнали на дебелия задник, правят си маникюра и говорят по телефона, но пък и преди не бяха кой знае какъв динамит. Когато стигнеш нашата възраст, Хари, са нужни огромни усилия да останеш жив.

— Хайде, Мим, та ти си само на петдесет.

— За жена тук, при нас, това си е направо древна възраст. Паша за крави. Време е да се скриеш, ако си жена. Вече не те заглеждат, все едно че си станала невидима.

— А теб определено те заглеждаха — казва той гордо. Спомня си я, когато беше на деветнайсет — боядисан рус кичур, широк червен пристегнат колан, меки секси пуловери, тънки ръце, които завършваха с дрънкащи гривни, издадени напред зъби, които нямаше как да не се видят, когато се усмихваше, устни, омазани с червило сякаш е яла сандвич със сладко, дългокрака кобилка, която умираше да се измъкне от Брюър, да си пробие път през оградата с ритници или с чукане. И го беше постигнала. Заека никога не би се справил там. Беше твърде мекушав. Дори Флорида изсушава духа му. Нужно му бе да живее там, където го помпеха.

— Е, кога ще дойдеш на Изток? — пита той Мим.

— Ами, колко зле си всъщност, Хари?

— Не съм толкова зле. Просто много се оплаквам. Трябва само да стоя далече от животинските мазнини и солта и да не се ядосвам.

— Че кой би те ядосвал?

— Обичайните хора — казва той. — Нели си има проблеми напоследък. Хей, никога няма да познаеш кой се е върнал на сцената да кавалерства на Дженис, докато съм прикован на легло. Старото ти гадже, Чарли Ставрос.

— Час никога не ми е бил гадже, както аз го разбирам. Хванах се с него онзи път, за да го разкарам от жена ти. Тук, където съм, не се водиш за гадже, докато поне не настаниш момичето в апартамент.

Той се мъчи да запази интереса й. Хората, успели като нея самата, лесно се отегчават.

— Как е Лас Вегас, по дяволите? — пита той. — Стана ли вече горещо? Какво ще кажеш да дойдеш на Изток за две-три седмици, да се измъкнеш от жегата? Ще те настаним в стаята за гости над кабинета и ще се запознаеш с праплеменницата и праплеменника си. Джуди вече е истинска млада дама. Ще стане хубавица — не като теб, но все пак хубавица.

— Хари, последния път, когато дойдох в Пенсилвания, за малко да умра от влагата. Не знам как издържате вие, ден след ден, все едно си увит във влажни кърпи. Точно този тежък климат ти вреди. Цветният прашец ти идва в повече.

— Да — слабоволно се съгласява той. Слушалката на телефона е мокра в ръката му. Собствената му способност да проявява интерес не е това, което би трябвало да бъде. Вече му разрешават да обикаля коридорите и вижда невероятни неща: преди по-малко от час зърна странен посетител, младо момиче от Брюър, едва ли е била на повече от петнайсет, цялата в черно, черно яке, тесни черни панталони, остри черни ботуши, а косата й боядисана русо — бяла, подстригана късо и разрошена във всички посоки, така че черепът й му заприлича на мокро великденско пиленце, плюс малка кръстовидна татуировка на цвете, бодната точно до окото й. Но сърцето му не успя съвсем да се развълнува, имаше чувството, че дори това му е познато, че момичетата вършат ужасни неща с телата си, но вярват, че въпреки всичко младостта им ще личи, че всичко ще зарасне.

— Може би ще дойда наесен, ако издържиш дотогава — казва Мим.

— А, ще издържа — казва той. — Няма да се отървеш толкова лесно от големия батко. — Но разговорът му се струва насилен и усеща как Мим се чуди по време на кратките паузи, какво друго да каже.

— Хей, Мим — казва той. — Спомняш ли си татко да се е оплаквал от болки в гърдите?

— Той имаше емфизема, Хари. Защото не спираше да пуши. Ти ги отказа. Постъпи умно. Аз съм ги намалила на една кутия дневно. Но май никога не съм вдишвала както трябва.

— Май си спомням, че се оплакваше от тежест в гърдите. Пъхаше ръка в ризата си и си разтриваше гърдите.

— Може да го е сърбяло. Хари, татко умря, защото не можеше да диша. Татко умря заради нейния Паркинсон. Предполагам, сърцата им са отказали накрая, но така става с всеки, защото това е животът, тежест за сърцето.

Малката му сестричка е станала толкова догматична, всичко за нея е сухо и премерено. И тя е бясна на нещо. Точно като малкия Рой.

— Хей — казва той, все пак не иска да се откаже, — чудех се за още нещо. Помниш ли как непрекъснато пееше: „Меден сладкиш и ябълков щрудел“.

— Да. Горе-долу.

— Какво следваше след „Меден сладкиш и ябълков щрудел, очите ти изскачат, а коремчето пита: Как си?“?

В тишината чува бърборене на заден фон, бърборенето в козметичния салон и бръмченето на сешоар.

— Нямам никаква шибана представа — казва тя накрая. — Сигурен ли си, че съм пяла тази песен?

— Ами, сигурен бях, но няма значение. Как е твоят живот? — пита той. — Някое ново увлечение? Кога най-после ще те омъжим?

— Хари, престани. Единствената причина стара чанта като мен да се омъжи тук е за някакво прикритие. Или за укриване на данъци, ако счетоводителят може да измисли нещо такова.

— Като говорим за счетоводители — започва той, и е готов да й разкаже всичко за Нелсън и Лайл, и Дженис, и гласовете по телефона, но тя не иска да го изслуша. Казва му припряно, с понижен глас:

— Хари, една много специална клиентка току-що влезе, дори ти си чувал за нея, и трябва да затварям. Грижи се за себе си, чуваш ли. Звучиш по-добре. Щом решиш, че ти идва твърде много, можеш да дойдеш тук за малко слънце и забавления.

Какви забавления, щеше му се да попита. Навремето винаги предлагаше да му уреди някое момиче, ако отидеше сам, въпреки че той така и не го направи — а и му се искаше да чуе защо смята, че е по-добре. Но Мим затваря. Има си свой живот. Ръката го боли в свивката от държането на телефона. Откакто нахлуха във вените му с бои и балони, изпитва всякакви болки в най-различни и отдалечени стави, сякаш кръвта му вече не е изцяло негова. Веднъж счупиш ли капачката на бутилката с джинджифилова бира, вече никога няма да бъде толкова газирана.

Сестрата с кръглото, бледо провинциално лице идва в понеделник сутринта и му казва:

— Майка ми трябва да мине да ми остави нещо довечера. Да я поканя ли да се качи горе да те види за минутка?

— Тя каза ли, че иска? — Като си помисля, че си мислиш, че тя е твоя дъщеря, все едно я заливам с мръсотия, бе казала Рут последния път, когато разговаряха.

Младата жена с шапчицата си на гънки се усмихва.

— Споменах й онази вечер, небрежно, че си тук, и мисля, че ще иска. Не каза нищо грубо или нещо такова. — По лицето й преминава вълна на изчервяване, глуповата усмивка, някаква тайна. Ако не й се случи нещо в най-скоро време, ще изглежда глуповато, с празно изражение. Невинността е просто предшественик на глуповатост.

Този не е от най-добрите дни за Хари. Звуците от пътното движение в работния ден, които се подновяват на улицата отвън, му напомнят колко далеч от всичко това е все още. Дженис не го навести, а сега вече вечерната й лекция е започнала. През целия ден сиви облаци се тълпяха в небето на дълги дъждовни ленти и влачеха черни опашки над тухлените комини, но всъщност не падна никакъв дъжд. Гледката от прозореца му се състои от няколко сложно нащърбени ивици декоративна тухлена зидария, която покрива третия етаж на тесни сгради, които помещават на приземния си етаж едно кафене, ателие за химическо чистене и магазин за канцеларски материали. Сградата на ъгъла е боядисана в сиво, средната е синя, а третата, с най-натруфените прозорци, е бежова. Хората в Брюър бавно са осъзнали, че можеш да боядисваш тухлите във всякакъв цвят, който си пожелаеш, а не само в червено. Зад горните прозорци от другата страна на улицата живеят хора, но въпреки че Хари предано зяпа, все още не е бил възнаграден с гледката на събличаща се жена, нито дори на човек, приближил се към прозореца, за да погледне навън. Нещо, което го депресира още повече, е, че не е успял да се изходи, откакто влезе в „Свети Джоузеф“ преди три дена. Първия ден бе хвърлил вината върху неудобството на подлогата и загрижеността си към сестрите, които би трябвало да изнесат това, което е изхвърлил, а на втория ден, върху промяната в обичайната му диета — храната, която измисля въображението на болничните диетолози, изглежда доста добре, но има вкус на влажен картон и се разпада като плява при дъвчене, толкова е безвкусна, че слюнчените му жлези отказват да функционират — но на третия ден, когато вече може да броди из коридорите и да използва банята зад отделна затворена врата в стаята му, обвинява себе си, своята немощ, своята изсъхналост, упадъкът на вътрешните си процеси. Дори газовете му са свършили.

Странно, че това момиче (не че е момиче, би трябвало да е само три години по-млада от Нелсън) му предложи да доведе майка си, тъй като предната нощ той бе сънувал Рут. Докато светът около него посивява, сънищата му възприемат наситен цвят. Рут — Рут такава, каквато някога беше, през онази пролет, когато спяха и живееха заедно, и двамата на двайсет и шест, тя — пълничка, наперена, хубава по един грубоват, тежък, небрежен начин — бе облечена в рокля в морскосиньо, на ситни бели точки, а той притискаше тялото си в роклята, в тялото в нея, и й казваше колко добре й стои този цвят, докато косата на главата й блестеше в червено, кафяво и златно, току до очите му. Рут бе извърнала глава, не, както усещаше, поради антипатия към него, а от естествено смущение от ситуацията, тъй като, явно, живееше заедно с него и Дженис, всичките заедно, и Дженис бе някъде близо до тях — на горния етаж, въпреки че мебелите около тях бяха от ракита с избелели цветни мотиви, като в апартамента им във Флорида, който нямаше горен етаж. Прегръдката му с Рут му се струваше не съвсем позволена, като прегръдка с близък роднина, а комплиментът му към ярката й рокля бе предназначен да й внуши собственото му чувство за удовлетворение, за това, че любовта им най-после е разрешена. Той скри лице във врата й, зад завесата от многоцветната й коса, и знаеше, че може да я чука винаги, непрекъснато, бездънно да се излива в плътната й хубост. Когато се събуди, имаше от онези силни ерекции, които почти никога не получава, когато е буден, с тези антихипертензивни хапчета и обичайното му мрачно настроение. Видя, докато сънят все още витаеше с небесносини късове, че белите точки на роклята бяха подобните на конфети листчета, които преди месец осейваха тротоара на онази улица с Брадфордски крушови дървета, близо до Съмър стрийт, където някога бе живял с Рут; и че падащата на петна слънчева светлина бе тази, която някога се изливаше върху желязната масичка с папрат и африкански теменужки на Мама Спрингър в малката слънчева стая от другата страна на преддверието, срещу мрачната всекидневна. Защото, въпреки че мебелите от съня му бяха тези от апартамента им във Флорида, къщата, която всички те деляха, със сигурност беше старата резиденция на Спрингърови.

Той пита кръглоликата сестра:

— Какво знаеш за мен и майка ти?

Червенината става с един тон по-наситена.

— О, нищо. Тя никога не споделя за времето, преди да се омъжи за баща ми. — Сега звучи доста традиционно, онези времена, в които Рут бе неомъжена жена; но по онова време тя бе прескочила границата на приличието, загубена душа, скандална според тесногръдия свят на Маунт Джъдж. — Предполагам сте били специален приятел.

— Може би не чак толкова специален — казва й Хари.

Става му гадно, защото тя няма какво да отговори на тази лъжа, просто учтиво стои с подпухналата си горна устна, като медицинска сестра, която проявява търпение към пациента си. Поставя я в неудобно положение. Той я обича; любовта го залива като потоп, анестетик. Казва на евентуалната си дъщеря:

— Виж, идеята е хубава, но ако тя се качи тук, то ще е, защото ти си я помолила, а не защото сама е искала, а и, честно казано, Анабел — досега не я е наричал по име, — май предпочитам да не ме вижда в този вид. Каза, че е отслабнала и че изглежда елегантно. Аз съм дебел и според медицината съм истинска развалина. Може би ще ми дойде в повече.

Изражението на момичето отново става бледо и превзето. Границите са възстановени точно когато бе започнал да изпитва бащински чувства.

— Добре — казва Анабел. — Ако попита, ще й кажа, че са те изписали.

— Мислиш ли, че ще попита? Почакай. Не се сърди. Кажи ми, защо искаш да ни събереш?

— Стори ми се, че прояви интерес към нея. Лицето ти цялото се оживи, когато я споменах.

— Така ли? Може би, защото гледам теб. — Той се осмелява да продължи. — Чудя се обаче дали е редно да продължаваш да живееш с нея. Може би трябва да се измъкнеш изпод крилото й.

— Направих го за известно време. Не ми хареса. Трудно е да живееш сама. Мъжете стават твърде гадни.

— Такива ли сме? Съжалявам да го чуя.

Лицето й се смекчава в мила усмивка, която свива ъгълчетата на горната й устна и изкривява подпухналото място в средата.

— Както и да е, и тя казва същото, което и ти. Но на мен ми харесва, засега. Тя вече не ми е като майка, а като съквартирантка. Повярвай ми, на жените, които живеят сами в този град, могат да им се случат доста неприятни неща. Брюър не е Ню Йорк, но не е и Пен Парк.

Естествено. Може да прочете адреса му от листа на долната табла на леглото. За нея той е един от онези сноби от Пен Парк, които той самият винаги е ненавиждал.

— Брюър е суров град — съгласява се той, отпускайки се обратно върху възглавницата си. — Винаги е бил. Въглища и стомана. Като бях млад имаше само барове и публични домове по цялата дължина на железопътните линии; точно през средата на града. — Той поглежда настрани, към декоративната зидария, към носещите се тъмни сухи облаци. Казва на своята сестра:

— Ти най-добре знаеш как да живееш живота си. Кажи на майка си, ако попита, че може би ще се видим друг път. — Под крушовите дървета, в Рая.

Лежейки в болницата, Заека мисли с топло чувство за онези мъртви зидари, които са си направили труда да разнообразят редиците тухли на върха на трите сгради от другата страна на улицата с такива празнични мотиви от вдлъбнатини и изпъкналости, които хвърлят различни сенки в различните части на деня, тези мъже от предния век, стъпили високо на своето скеле и говорещи холандски с пенсилванско наречие, или може би дори и тогава строежите са се правели само от италианци? Лежейки тук, потънал в размисли за всичките тухли, които са били подредени, и после съборени, и отново подредени край спретнатите прави улици, които се издигат към Маунт Джъдж, той се опитва да си представи живота си като някаква тухла, която е поставена с рязък удар на мястото й през 1933 г., и оттогава не мърда, просто един живот в редиците и стените, и блоковете от други животи. Изпитва задоволство от подобна перспектива, неясна, далечна, колективна тръпка, но му е трудно да я поддържа на фона на първоначалната си и трайна представа, че Брюър и целият външен свят са просто ненужни украшения на него самия, като дантела около гланцирана картичка за Свети Валентин, а той самият е сърцето на вселената, като Далай Лама, който напоследък — Тибет отново е неспокоен, след почти четирийсет години китайско управление — според новините бе предложил да се откаже от поста си. Но предложението бе посрещнато с ужас от последователите му, за които Далай Лама не би могъл да се откаже от своята божественост, както и самият Хари не би могъл да се откаже от своята същност.

Гледа доста телевизия. Телевизорът е точно пред лицето му; кабелите излизат от стената зад него точно като маркучите с кислород. Установява, че са му нужни факти, а не фантазии; старите филми по кабелния канал АМС му се струват неестествени с крещящите си черно-бели кадри, а старите телевизионни предавания по НИК — непоносимо безвкусни със записания смях и обилно напоените с лак за коса прически от петдесетте, и дори непрекъснатите спортни предавания (ръгби от Ирландия, кърлинг от Канада) му се струват чиста загуба на време, приказки за хора без работа, докато той разполага с време единствено за истината, истината на стоковата борса или на дванайсети канал, където Макнил-Лерер толкова сериозно прехвърля новините между Ню Йорк и Вашингтон, а влечугите от Смитсоновия свят стрелкат раздвоен език в ярката светлина на пустинята, гигантските костенурки от Галапагоските острови по „Светът на оцеляването“, които се борят за живота си, и руснаците, които се бият с нацистите в накъсаните филмови репортажи от Втората световна война с гласа на сър Лорънс Оливие зад кадър („Двайсет милиона убити“, произнася напевно той в края, когато кадърът замръзва и се размазва като на компютърен монитор, и смразяващата кръвта музика започва, странно е като си помисли, че той е бил там, от другата страна на Северното полукълбо, прескачал е тенекиени кутийки и е изстрелвал оловни куршуми в своята война срещу Хитлер, десетгодишен участник в истинската история) и „Война и мир“ в ядрената епоха, и „За природата“, и „Портрети на властта“, и „Чудесата на света“, и „Хроники на дивите животни“, и „Живото тяло“, и „Планетата земя“ и борби, и смърт, и леопарди, които глозгат диви животни и тарантули, които се бият със скорпиони, и миниатюрни опосуми, които се боричкат за майчиното зърно под безмилостната светкавица на фотографа; сипки, които изграждат дяволски сложни гнезда, само и само да привлекат някоя мъничка придирчива женска, и невероятната изобретателност и разнообразието, енергията и прахосничеството, нещо като ускорен курс, който си позволява, за нещата от живота. Просто няма край, информацията няма край.

Във вечерните новини най-често се споменава за Китай — Горбачов гостува, студентите протестират на площад „Тянанмън“ но не срещу Горбачов, те дори го харесват, целият свят го харесва, въпреки смешния белег на челото му с формата на Япония. Китайските студенти, явно, искат свобода, искат да бъдат като американците, но и без това вече приличат на тях, в сини дънки и тениски. Междувременно в самата Америка най-голямата новина е, че не само президентът Джордж Буш, но и госпожа Буш, първата дама, се къпят с кучето си Мили, и ако това е единственото, което искат китайците, би трябвало да можем да им го осигурим, или нещо подобно, въпреки че всичко това кара Хари да усеща липсата на Рейгън. Той поне имаше достойнство и притежаваше онази мечтана резервираност. Най-впечатляващото нещо у него като президент бе, че никога не знаеш колко точно знае той, нищо или всичко, в това отношение беше като Бог, трябваше сам да свърши доста неща. С този новия знаеш, че знае нещичко, но това нещичко ти се струва незначително. Заека не иска да му се налага да си представя как президентът и съпругата му на средна възраст се къпят голи с кучето си. Рейгън и Нанси пазеха своето достойнство, компютърната си неграмотност, дори когато им изрязваха гърдите и полипите в червата пред погледа на милиарди.

Дженис идва в шест във вторник вечерта, докато той яде последната си безвкусна вечеря — утре го изписват. Облечена е в новото си палто и сива пола и деколтирана пурпурна блуза, почти толкова ярка, колкото роклята на точки, която носеше Рут в съня му. Жена му изглежда възбудена, делова, прошарената й коса е подстригана и фризьорът й е придал обем, махнал е бретона, пригладил го е назад с гел в леко щръкнала маса, разделена ниско от едната страна. Дженис му напомня за онези зачервени, бързо говорещи жени по телевизията, които четат новините. Всъщност тя самата е пълна с новини. В очите й сякаш има контактни лещи с някакъв неестествен блясък, докато накрая осъзнава, че това са сълзи, подготвени за него по време на промеждутъка между две програми.

— О, Хари — започва тя, — по-зле е, отколкото си мислехме! Хиляди, хиляди!

— Хиляди какво?

— Нелсън е откраднал хиляди долари! Чарли и аз, и един счетоводител, познат на племенника му — Милдред казва, че е твърде възрастна да прави одит, а и е много заета в старческия дом, — днес отидохме там, Чарли каза, че аз задължително трябва да съм там, той и счетоводителят не били достатъчни, и поисках да прегледам документите. Нелсън беше там, като никога, и ме гледаше с този сърцераздирателен безнадежден поглед, който никога няма да забравя, колкото и дълго да живея, и каза: Разбира се, мамо, какво искаш да знаеш? Всичко ни каза. В началото, когато отчаяно му трябвали пари за, нали знаеш, за кокаина, просто написвал чек на свое име, като „Разходи“ или „Оборотни пари“, но Милдред, тогава тя още била там, започнала да му задава въпроси, и той се уплашил. Както и да е, тези малки суми, по стотина-двеста долара, не били достатъчно, за да му стигнат, така че му хрумнала идеята да предлага на хората намаление върху цените на колите втора ръка, ако му платят в брой или с чек, написан директно на негово име.

— Казах ти, че няма достатъчно продажби на стари коли в отчетите — казва Хари, но чувството му на триумф е твърде блудкаво. Откакто завряха онзи катетър в него, сякаш са източили нещо от емоционалните му реакции. — С колко коли го е извъртял този номер?

— Ами, не си спомня точно, но Чарли казва, че можем да възстановим бройката по архивите, по балансовия отчет, и така нататък, просто ще отнеме време. Естествено Нелсън не е предлагал на всеки клиент подобна съмнителна сделка, трябвало да преценява и избира онези, които изглеждали достатъчно бедни, че да не оглеждат зъбите на харизан кон. Подходил е много интелигентно, Нелсън е много по-интелигентен, отколкото си мислиш.

— Никога не съм твърдял, че момчето не е интелигентно.

— О, но Хари… — пороят от сълзи се подновява, кафявите очи са препълнени, лъскави следи проблясват покрай тъпото малко копче на носа, нос, който издава по-малко характер и от дръжка на чекмедже. Тя дръпва една книжна салфетка от кутията, която болничният персонал оставя на нощното му шкафче — когато се навежда напред, той зърва горната част на гърдите й през широкото деколте на пурпурната блуза в селски стил, която не е виждал преди, явно е нещо, което е купила за курса по недвижими имоти и срещите с Чарли, и въобще за излизането й навън, в живота, без него. Внезапно го залива неприятна гореща вълна, като при катетеризация. Циците на собствената му жена да го изненадат така. Дженис попива с кърпичка лицето си, обърканото си дребно лице, и се навежда още повече напред, така че усеща дъха й върху лицето си, надушва леката ментова миризма на бонбони Лайф Сейвър. За да прикрие мириса на тютюн от дъха си. Сълзите й блестят току пред погледа му; разтрепераният й глас е толкова тих, че само той я чува.

— … и не спрял даже и с това. По това време вече взимал крек, и сумите, които му трябвали, били просто невероятни. Двамата с Лайл разработили една схема, тук вече става много технично…

— Чакай — казва й той. Помощничката от кухнята е дошла да вземе подноса му. Тя е пълничка женица от испански произход с дълги червени нокти на ръцете и ясно видими мустачки.

— Не се храните достатъчно — скарва му се тя и се усмихва срамежливо, разкривайки ситните си като перли зъби.

— Достатъчно е — казва той. — Засега. Много добре. Bueno.

Тя си води тетрадка, в която вписва в проценти колко храна е изял. Една трета от преварения воднист зелен боб, половината от бледия къс безвкусно телешко, по-малко от лист от жилавата зелена салата, удавена в оранжевееща мазнина, хапка пудинг тапиока, от чиято потръпваща консистенция в устата му го бяха полазили тръпки.

— За закуска — чете тя от бележника си — парченце ананас, пшеничен крем, пълнозърнести препечени филийки, безкофеиново кафе.

— Нямам търпение — казва й.

— Сега хапнете още — предлага му тя.

Той отстоява своето.

— Не, благодаря, съвсем е изстинало вече. Жена ми е тук.

Тя чете от таблицата.

— Тук пише, че утре е последният ви ден.

— Какво ще кажеш, а? — пита я Хари. — Широкият бял свят. Ще ми липсваш. И всичките ти здравословни храни. Твоите comestibles.

Когато премества пластмасовия му поднос, дългите й червени нокти остъргват долната му страна със звук, от който зъбите му изтръпват. Напомня му на онова платиненорусо маце, което навремето галеше клавишите на компютъра във Фискъл Алтърнативс. И на нея ноктите й бяха прекалено дълги. Мъртва, каза Лайл. Ако наистина има задгробен живот, където се събират всички мъртви, дали ще има възможност да задълбочи запознанството си с нея? Но след като там няма да има пари, за какво ли ще си говорят?

Когато жената излиза, Дженис продължава. Връхчето на езика й се показва между устните й за секунда-две, докато се опитва да мисли.

— Не съм убедена, че напълно разбирам, но нали водим регистър на инвентара — толкова и толкова камиони и микробуси и автомобили на месец — от Мид-Атлантик Тойота в Мериленд.

— Между двайсет и двайсет и пет на месец, така върви — казва й Хари, за да й покаже, че може да е на легло, но си познава бизнеса. — Никога не сме продавали по триста нови коли годишно, освен през онази година, 86-а, след като Нелсън пое нещата за първи път. Силната йена ни убива, а и „Хонда“ и „Нисан“ налапват все по-голям дял. Миналата година Форд Рейнджър сериозно удари еднотонния ни пикап.

— Хари, опитай да се съсредоточиш. Както ми обясниха, има някаква кредитна корпорация на „Тойота Мотърс“ в Калифорния, която финансира инвентара ни директно към Мид-Атлантик, а получава пари от нас, когато продадем кола, и добавя към кредитната ни сметка, когато поръчаме кола за продажба в представителството. И ето какво измислил Нелсън, всеки месец докладвал с една или две продажби по-малко, отколкото имало действително, така че „Тойота“ покрива задълженията по тези коли, а той и Лайл вкарвали приходите в отделна сметка, която отворили на името на фирмата, нали знаеш как банките непрекъснато предлагат най-различни видове сметки, спестовни и разплащателно — спестовни и капиталови сметки с лимитирани чекове и така нататък. Така че всеки месец сме задлъжнявали към тази ККТМ за една или две коли повече, отколкото всъщност имало в представителството, и дългът ни към тях непрекъснато се увеличавал, а действителният ни инвентар непрекъснато намалявал; след две-три години, ако не се беше случило нищо, нямаше да имаме въобще никакви коли на склад, и щяхме да дължим на Мид-Атлантик Тойота цяло състояние!

— Колко им дължим всъщност? — Съзнанието му все още не може да придаде нужната тежест на тези факти, на тези тойоти фантоми. Все още му се въртят болничните мисли — за ананаса, който му обещаха за закуска, и дали си е взел вечерния дигиталин или не.

— Никой не знае, Хари. Нелсън не си спомня точно, а Лайл казва, че много от дисковете, върху които пазил сметките, случайно се изтрили.

— Случайно, ама нарочно, както казваха навремето — казва той. — Ама че лайно. И двамата са лайна.

— Знам, ужасно е — казва Дженис, — и Лайл беше ужасен по телефона. Каза, че умира и че въобще не му пука какво ще му направим! Звучеше малко като откачен; това не беше ли един от симптомите? — Сериозността на фактите я връхлита, и внезапно я хвърля в истерия; сълзите й потичат, съпроводени от хлипания, и тя се опитва да положи мокрото си лице върху покритите му с одеяло гърди, но е твърде ниска, както е кацнала върху стола до високото му легло, и вместо това притиска очи и уста в твърдия ръб на матрака, ломотейки как не може да повярва, че той може да й причини такова нещо.

Под „той“ има предвид Нелсън; поне веднъж Хари не е на мушката. От болка, цялата й глава е пламнала, дори горната част на черепа, като завряло гърне. Той утешително я поглажда по кокетната нова прическа и се опитва да сдържи усмивката си. Пада им се и на двамата, мисли си. Спрингърови. Тъмната й коса е толкова тънка, че залепва по пръстите му като паяжина. В продължение на цели пет минути той масажира топлата й, нещастна глава с върховете на пръстите си, втренчен в празния екран на телевизора, и си мисли, че в момента пропуска новините в шест часа, следвани от националните новини в шест и половина. Някак не може да повярва, че това, което Дженис се опитва да му каже, може да се сравнява с националните новини. Тя може да му е жена, но не е Кони Чънг; камо ли Даян Сойер с нейните раздалечени сини очи и топящи се устни и стреснат поглед като на прекрасна руса крава.

— И какво ще стане? — пита той накрая.

Тя повдига набразденото си от сълзи лице и най-изненадващо има готови отговори. Явно, Чарли я е подготвил.

— Ами, щом разберем колко дължим на ККТМ, ще трябва да се издължим. Плащаме лихва върху инвентара, така че не би трябвало да им пука особено, все едно имаме ипотека, само дето Нелсън е продал къщата, без да им каже.

— Ако е подправял подписи, тогава си е измама — казва Хари и мастилената течност на отчаянието започва да се влива в сърцето му, като вижда колко пропаднал е синът му. Човешка отрепка, както собственият му баща веднъж бе казал по негов адрес. Пита: — Какво ще стане с хлапето?

Дженис примигва с мокри мигли. Това, което ще каже, й се струва толкова значимо, че за секунда задържа информацията. Гласът й се изпълва със сочната прецизност, с която говореше Мама Спрингър, когато бе взела категорично решение.

— Съгласи се да влезе в рехабилитационен център. Незабавно.

— Това е добре, предполагам. Какво го накара да се съгласи?

— Казах му, че или ще влезе, или ще го уволня от представителството. И ще го съдя.

— Уха. Така ли му каза? Че ще го съдиш?

— Точно така, Хари. Принудих се да го кажа.

— На собствения си син?

— Налагаше се. Той затъва и го знае. Беше ми благодарен всъщност. Изяснихме си всичко още в магазина, там, навън при бурените, а Чарли и счетоводителят останаха вътре. След това се обадихме по телефона тук-там, от стария ти кабинет.

— А къде всъщност е този рехабилитационен център?

— В Северна Филаделфия. Същият, дето го препоръча психологът му, стига да успее да вкара Нелсън. Оказва се, че всички центрове били препълнени. Обществото не смогва. В Брюър има някакви дневни лечебни програми, по психолог му казва, че най-важното е да се откъсне от цялата среда, в която присъстват наркотиците.

— Значи действително е отишъл на психолог след онази криза с Пру.

— Да, за всеобща изненада. И което е още по-изненадващо, Нелсън май го харесва. Уважава го. Той е цветнокож.

Хари усеща пробождане на ревност и обида. Някой друг поема момчето му. Бащинските му грижи не са били на ниво. Викат професионалисти.

— Колко време ще остане в центъра?

— Пълната програма е деветдесет дни. Първият месец е детоксикация и интензивна терапия, а след това шейсет дни живее в полусамостоятелна стая и му намират някаква работа, вероятно някакъв общественополезен труд, просто нещо, което да го върне обратно в нормалния свят.

— Няма да го има цяло лято. Кой ще управлява представителството?

Дженис полага ръка върху неговата, жест, който му се струва заучен, внушен.

— Ти, Хари.

— Миличка, не мога. Аз съм едно болно копеле.

— Чарли казва, че нагласата ти е отвратителна. Позволяваш на сърцето ти да те победи. Казва, че най-доброто нещо е положителен дух и много активност.

— Да бе, защо той не се върне да управлява представителството, като е толкова шибано активен?

— Напоследък пече много други работи.

— Аха, и ти май си една от тях. Направо те чувам как цвърчиш.

Тя се разкикотва, както си е с грозните сълзи, засъхващи по лицето.

— Не бъди глупав. Той е просто стар приятел, който се държи прекрасно в тази криза.

— А пък аз съм напълно безполезен, нали?

— Ти си в болница, скъпи. И си много смел по свой начин. Така или иначе, както всички знаем, има неща, които не можеш да направиш вместо мен, само аз мога да ги направя за себе си.

Той е склонен да поспори по въпроса, звучи му твърде лицемерно — благочестиво по някакъв старомоден начин, който пробужда недоверието му, но ако смята някога да се върне обратно в играта, трябва да се научи да се отпуска и да избягва раздразненията. Пита:

— Нелсън как възприе новата ти решителност?

— Както казах, хареса му. Той направо се молеше ние, останалите, да поемем нещата в свои ръце, съзнаваше, че напълно е изгубил контрол. Пру е въодушевена от идеята, че ще получи помощ. Джуди също е въодушевена.

— А Рой въодушевен ли е?

— Прекалено е малък, за да разбира, но както ти самият казваш, атмосферата в онази къща от доста време е отровна.

— Аз ли съм я нарекъл отровна?

Тя не си прави труда да отговори. Изправила се е и бърше лицето си с наплюнчена кърпичка.

— Ще се наложи ли да се видя с хлапето, преди да тръгне?

— Не, миличък. Тръгва утре сутринта, преди да те доведем вкъщи.

— Добре. Просто не знам дали ще мога да застана лице в лице с него. Като си помислиш какво е направил, хвърлил е всички нас, не само мен и теб, но и собствените си деца, всички, на бунището. Всички ни е продал заради тая тъпа дрога.

— Е, за бога, Хари — и от теб съм виждала егоизъм през живота ни.

— Да, де, ама не заради малки бели прахчета.

— Те не могат да се контролират. Дрогата е целият им живот. Както и да е, явно са купували разни неща и за Лайл. Искам да кажа неща за болестта му — лекарства срещу СПИН, които още не могат да се купят в страната, и са ужасно скъпи, трябва да се внасят незаконно.

— Тъжна работа — казва Заека, след известно мълчание. Мастиленочерна депресия циркулира във вените му. Твърде дълго е стоял в болницата. Забравил е какво представлява животът. Пита Дженис: — Накъде си тръгнала сега, с тази шик блуза?

Тя престорено завърта очи, поглеждайки се в огледалцето от дамската си чанта, докато оправя лицето си, и след това изражението й става вдървено и упорито, готово да блъфира.

— Чарли каза, че ще ме води на вечеря. Притеснява се, че ще се срина психически след цялата тази травма. Трябва да споделям.

— Да споделяш?

— Да говоря за нещата.

— Можеш да говориш за нещата с мен. Ето, аз само си лежа тук, без да имам какво да правя, вече изпуснах спортните новини.

Тя прави онази специфична гримаса с уста, която жените правят, след като сложат червило, триейки устни една в друга със самодоволен сериозен вид, и му казва:

— Ти не си безпристрастен. Имаш си собствени неразрешени проблеми с Нелсън, а и с мен, ако става въпрос.

— Че на Чарли кое му е безпристрастното, той просто иска пак да ти се завре под полата. Ако не го е направил вече.

Тя пъха червилото обратно в несесера си с формата на бомба, оправя новата си прическа с пръсти, оглеждайки се от различни ъгли в огледалото, и щраква закопчалката на чантата.

— Много си мил, Хари, когато се преструваш, че все още мога да бъда интересна на някого по този начин, но всъщност не съм, освен може би от време на време на собствения си съпруг, надявам се.

Той отговаря, смутен, тъй като е наясно, че напоследък я разочарова в това отношение:

— Естествено, но нали знаеш, за един мъж всичко опира до кръвно налягане, а и…

— Ще говорим за това, когато се прибереш вкъщи. Казах на Чарли, че ще се срещнем в седем…

— Къде? В онзи салатен бар, дето навремето беше „При Джони“ ли? Той е само на две пресечки оттук. Можеш да идеш пеша.

— Всъщност не. Има някакво ново виетнамско заведение близо до Мейдън Спрингс и искаше да го пробваме. Дотам има бая път с колата, а и нали ме знаеш, сигурно ще се изгубя. А и отгоре на всичко за занятията утре вечер трябва да прочета петдесет страници от една книга за британското законодателство за недвижими имоти, пълно с разни странни остарели, неизползвани думи.

— Няма ли да си вкъщи утре вечер? В първата ми вечер у дома? — Оплаква се, опитва се да трупа точки, но му се ще просто да си тръгне и да го остави сам с телевизионния екран.

— Ще видим — казва Дженис, надигайки се. — Имам една идея. — След това пита: — Не се ли гордееш с мен? — Тя се навежда напред и притиска разгорещеното си, енергично лице в неговото. — Задето се справям така?

— Аха — лъже той. Когато беше некомпетентна му харесваше повече. Тя си тръгва с новото си, жълто като нарцис палто, метнато през ръка, и той си мисли, че е напълняла отзад, добила е онзи тежък вид, с който се носят жените от провинцията, когато стигнат определена възраст.

* * *

Хари хваща края на „Том Брокоу“, и тъкмо се наглася да изгледа някакво шоу от седем часа за живота в Антарктида, когато му идват на посещение най-неочакваните от всички хора, семейство Харисън. И то не само Телма — довела е и Рон, или по-скоро Рон я е довел, тъй като е по-слаба и по-изпита от всякога, и се движи сякаш при всяка стъпка може да си счупи някоя кост. Усмихва се тъжно; очите й се извиняват за състоянието й, за това, че Рон е с нея, за това, че не може да се сдържи да не дойде.

— Бяхме тук, в болницата, при моя лекар — обяснява тя, — а Рон Младши беше дочул, че си тук.

— За нещо, което според тях е дребна процедура — казва той и прави жест към стола, който Дженис бе придърпала към леглото и който вероятно все още е топъл от широкия й задник. — Рон, има един голям тапициран стол там в ъгъла, ако искаш го дръпни насам, на колелца е.

— Ще стоя прав — казва той. — Имаме съвсем малко време.

Навъсен е, но не Заека ги е поканил да дойдат да го видят, тъй че не вижда защо трябва да търпи грубо отношение.

— Както искаш. — Пита Телма: — Ти как си?

Телма въздиша театрално.

— Нали ги знаеш лекарите. Никога не искат да признаят, че не разполагат с отговор. Два пъти седмично съм на диализа вкъщи, Рони е истински светец, задето ме търпи така. Изкара курс за работа с машината.

— Рони винаги си е бил светец — казва й Хари, при все че всички в стаята знаят, че вероятно ненавижда Рони Харисън най-много от всеки друг на света, въпреки че се познават още от детската градина. Сквернословно хулиганче още от петгодишна възраст, а сега плешив като главичката на пенис, с тънки кичурчета около големите клепнали уши. В гимназията, а и след това, Рони бе някак набит, но наближаването на старостта е изсмукало набитостта като пълнеж от бонбон, оставайки хлътнатини по лицето му, струпеи и някакви болезнени жили около врата. Хари казва, сякаш тя не знае:

— Дженис също кара курсове, да се учи да продава недвижими имоти. Предполагам, за да има някакъв занаят, в случай че ритна камбаната.

Клепачите на Телма потрепват, кокалестата й ръка със златна венчална халка пропъжда тази вероятност. Колкото повече напредва болестта, толкова по-изсушена става, и все повече заприличва на съсухрена учителка. Това бе едно от странните неща в любовните им отношения, че изглежда толкова примерна, а е толкова дива в леглото, но може би истинската й същност е тази на учителката, а другата поза е възприемала изцяло заради него.

— Хари, няма да ритнеш камбаната — казва му тя настойчиво, уплашена за него. Странна е тази черта у жените, способността им наистина да се тревожат за някой друг, освен за себе си. — Вече правят невероятни неща със сърцата, кърпят ги и ги поправят досущ като парцалени кукли. — Успява да скалъпи бледа усмивка.

— Искаш ли да видиш какво имам аз?

Той си мисли, че познава всичко, което тя има, но Телма разкопчава ръкава си и с онова делово разголване, което бе характерно за нея, му показва опаката страна на голата си ръка. Две виолетови петна върху тънката й китка са свързани с някаква прозрачна пластмасова тръбичка във формата на буква U, залепена здраво с лейкопласт върху жълтеникавата й кожа.

— Това се нарича шунт — казва тя, произнасяйки внимателно последната дума. — Свързва артерия с вена и когато ми правят диализата, го махат и ме свързват с машината.

— Хубаво — това като че ли е единственото, което може да каже. Разказва им за своята ангиопластика, но вече му е писнало да я описва и да се опитва да предаде зловещата история как е видял тъмната сянка на катетъра като змиевиден показалец да се прокрадва все по-навътре в бледите, тръпнещи оттенъци на сърцето му. — Можеше да ми се запуши коронарната артерия и тогава щях да получа СС. Спиране на сърцето.

— Но не е станало, негоднико — казва Рони и се изправя, оставяйки сянката си върху стената. — Старият майстор — казва, язвителната фраза, с която навремето в баскетболните им дни подиграваше Хари. Смешна работа, през целия си живот Харисън е засенчвал Хари с грозната си плът, едно постоянно напомняне за всичко, изпълнено с пот и усилие в живота, което Заека гнусливо се бе надявал ловко да избегне. — Никой с пръст да не закача Стария майстор. Той кара всичко да изглежда лесно. — Рони ненавиждаше, че Марти Тотеро вкарваше него, Рони, в играта чак когато силовите играчи от другия отбор притиснеха грубо Хари, за да отвърне на грубостите им. Наказатели, така ги наричат днес.

— Никога не е било толкова лесно, колкото го изкарвах — заявява му Заека. Обръща се към Телма, иска му се да е нежен с нея, задето е рискувала да си навлече гнева на съпруга си, като го е домъкнала тук. Никога не се бе страхувала да не унижи Рони, дарявайки Хари със своята любов, и действително, колкото и да са болни двамата любовници, близостта й все пак събужда у него онова уютно усещане, което човек изпитва с някои жени, онова усещане за лекота, усещането, че не можеш да сбъркаш.

— А при теб, Тел? Твоите лекари смятат ли, че са надвили болестта?

— О, те никога не говорят за смърт, но тялото се уморява. Можеш да се бориш само до определен момент. С болките мога да живея, и с постоянната слабост, но това, че бъбреците ми заминаха, ми действа изключително деморализиращо. Ако не можеш да приемаш подобни неща за даденост, ти се отнема удоволствието от живота. Хари, сещаш ли си онзи откъс от Библията, който ни четяха на училищните събирания, преди да премахнат вероучението, че за всичко си има време? Време да хвърляш камъни и време да събираш камъни? Започвам да си мисля, че има и време, когато да се предадеш.

— Тел, не говори така — казва Рони, влагайки лична настойчивост. Той също обича тази жена, също я нарича Тел. На Хари му хрумва, че всъщност като че ли най-добре би било всяка жена да има по двама мъже, и обратното, както се нуждаем от два вида дни, работни и почивни, и от ден и нощ. Рони звучи ядосан, задето говори за предаване, но майската вечер бавно го размива в обвитата в сенки стена, така че на Заека започва да му се струва, че е сам с Телма, както в многото откраднати следобеди, сърцата им туптят, спирачките на училищните автобуси свирят по извитата улица отвън и му сигнализират да си тръгва, както в онази стая на Карибите, първият им път заедно, когато останаха будни до зори, а след това заспаха като едно тяло, докато синият тропически въздух между летвите на щорите избледняваше, а палмите преустановиха нощното си шушнене. Безплътният глас на Рони сърдито й нарежда:

— Имаш три момчета, които искат да видят как остаряваш.

Телма се усмихва закачливо на Хари, лицето й е безцветно и восъчно в майския ден, избледняващ над декоративните тухлени корнизи и комини, които се виждат през прозорците.

— Защо да го искат, Рон? — пита тя дяволито, без да снема поглед от лицето на Хари. — Те са големи мъже. Направила съм всичко, което съм могла за тях.

Бедният Рон не разполага с отговор. Може би чувствата му са го задавили. Заека го съжалява и подхвърля:

— Как върви застрахователният бизнес, Рон?

— Върви си равномерно — грубо отговаря той. — Нито зле, нито добре. Онази бъркотия с „Ес енд Ел“ удари някои фирми, но не и нашата. Поне хората спряха да взимат пари назаем срещу полиците си при пет процента и да ги инвестират при десет, както бяха започнали. Това направо ни убиваше.

— Хубавото на това, че се превръщаме в старчоци — казва Хари, — е, че такива като теб спират да ни продават застраховки. — От коридора, където лампите сякаш изведнъж светват ярко, долитат стъпки и подрънкващи съдове. Вечерята е дошла.

— Не непременно — казва Рон. — Бих могъл да ти дам доста добра оферта за застраховка живот с двайсет вноски, ако с Дженис се интересувате. Познавам един лекар, дето не се вглежда особено внимателно. Оцелял си след един удар, това е в твоя полза. Нека сметна някои цифри.

Хари не му обръща внимание. Казва на Телма:

— Момчетата ти добре ли са?

— Така мислим. Справят се. Алекс е получил предложение от една компютърна фирма във Вирджиния, в покрайнините на Вашингтон. Джорджи смята, че си е уредил изява с една музикално — комедийна трупа в Катскилс за това лято.

— Дженис току-що ми каза една новина. Накарала е Нелсън да се запише за рехабилитация.

— Това е хубаво — казва Телма толкова тихо и искрено в мрака, че гласът й сякаш съществува не във въздуха, а вече е навлязъл в кръвта му, вкаран венозно. Всички тези следобеди, в които телата им се вплитаха и обменяха течности, не са изчезнали, а са на безопасно място в него, клетките му помнят.

— Много мило, че го казваш — казва той и се осмелява да хване хладната й ръка, онази без шунта, и да я вдигне от скута й, така че опакото на дланта му леко докосва гърдите й.

Гласът на Рони се носи от стената:

— Трябва да тръгваме, Тел.

— Рон, благодаря, че я доведе.

— Всичко за Стария майстор. И без това бяхме в сградата.

— Вече не съм Майстор на нищо.

Рони изръмжава:

— Никой не може да каже със сигурност. — Все пак не е напълно гаден.

Телма се е изправила вдървено и навеждайки се над леглото му, казва направо пред Рони:

— Скъпи, ще успееш ли да ми дадеш една малка целувка?

Може би си въобразява, но когато бледото, хладно лице на Телма бегло се притиска в неговото за сбогуване, а устните им се срещат малко накриво, от нея лъха слаб неясен мирис на урина. Когато отново остава сам в стаята си, си спомня как понякога, когато целуваше Телма на тръгване от къщата й, устата й имаше вкуса на прокиснало мляко от кура му, изварата на спермата, секретирана под кожичката. Все още омекнала и замаяна от правенето на любов, тя не го осъзнаваше, а той се опитваше да прикрие отвращението си, отвращението от собствената си миризма върху устните й. Както, още един тъжен спомен, навремето Никсън, когато аферата Уотъргейт се раздуваше навсякъде, по време на една от петролните кризи, се появи по телевизията, за да помоли населението най-настойчиво да си намали терморегулаторите, защото това не само би пестило петрол, но и научните проучвания показвали, че е по-здравословно да се живее на по-хладно място. Онова едро, смръщено, уплашено лице по телевизията с влажни и непохватни устни. Техният президент, независимо дали бе мошеник или не, позорно пропадаше, но въпреки това се опитваше да каже необходимото; Хари като верен американец действително бе отишъл и намалил терморегулатора си.

Дженис се събужда рано от напрежение; предстои й дълъг и сложен ден, в девет трябва да изпрати Нелсън, а по обяд да вземе Хари, а в седем да издържи теста по британско имуществено право в Брюърския клон на университета на Пенсилвания, в обновената сграда на едно неизползвано начално училище на Саут Пайн стрийт, участък, в който не й е особено спокойно да паркира колата вечер. В средата на май в Пен Парк денят започва с прохладна целувка, както във Флорида; малката варовикова къща е по-уютна сега, когато заобикалящите я дървета са напълно разлистени. Тези дни, докато Хари бе в болницата, й се усладиха толкова, че увеличават чувството й за вина, дни, в които е свободна да влиза и излиза, без да дава обяснения, и да си ляга колкото рано или колкото късно й се иска и да гледа каквито телевизионни шоута й харесват. В сряда вечер например обича да гледа „Неразрешени загадки“, но Хари вечно седи до нея, в кабинета или в леглото и й повтаря колко нелепи са тези така наречени загадки, и как, като се замисли човек, всеки път са резултат от свидетелските показания на хора, които или са умствено неуравновесени, или ще имат някаква финансова изгода. Колкото повече остарява Хари, толкова по-циничен става; навремето беше религиозен по един особен начин. Не биха излъчвали шоуто по телевизията, ако нямаше някаква истина в него, а и този Робърт Стак й изглеждаше толкова разумен. Снощи заради срещата си с Чарли в онзи виетнамски ресторант край магистралата за Мейдън Спрингс (беше приятно, но така и не разбра какво се очаква да прави с онези шуплести ронливи оризови неща, подобни на увити палачинки, които бяха толкова безвкусни, че със сигурност е трябвало да се топят в нещо), успя да хване само последните десет минути от „На трийсет и нещо“, което обичаше да гледа всеки вторник, защото представяше нещата толкова различно, отколкото бяха, когато тя бе на трийсет и нещо, с всички изисквания към нея, майка-съпруга-дъщеря, а след това известно време и любовница на Чарли, и се чувстваше толкова неадекватна и виновна и нямаше никакви приятелки, освен Пеги Фознахт, която взе, че преспа с Хари, а сега е мъртва, ужасно е да си го помисли човек, цялата изгнила и изсъхнала като мумия в ковчега си, толкова е ужасно, че умът не го побира, но все пак се случва дори на хора на твоята възраст. Когато Хари го няма, може да яде пилешката супа с фиде на „Кембъл“, без да я топли, направо от консервата, с няколко солени бисквити „Ритц“, начупени вътре, без да се притеснява, че трябва да му приготвя балансирана, нискомаслена, безсолна храна, за която той се оплаква, че е безвкусна. Опитва се да прогони мисълта, че може би няма да е чак толкова ужасно, ако овдовее.

Снощи валя силно цял час, и тя не можа да заспи от барабаненето на дъжда върху кутията на климатика. Синоптиците обещаваха превалявания и тази вечер, въпреки че слънцето образува нещо като жълтеникавокафява мъгла, която се спуска върху двора през високите дървета на съседите, и пада там, където Хари е оформил малката си зеленчукова градина, имитирайки онази, която родителите му имаха в задния двор на Джексън стрийт, и отглежда само маруля и моркови, и алабаш. Определено обича да дъвчи нещо. Докато пие кафето си, тя вижда, че Брайънт и Уилард от шоуто „Тудей“ започват да се разбират по-добре след онази злощастна история, когато пуснаха личните записки на Брайънт по всички вестници, ама наистина, вече няма нищо лично, тези интриганти не знаят мира, все се надяват за нов Уотъргейт. Винаги е смятала, че смъртта на баща й бе предизвикана от Уотъргейт. Новините са предимно за Китай и Горбачов, не може да се вярва, че комунистите няма да се сдушат срещу нас и за Панама, от която онзи зъл сипаничав Нориега просто не желае да си тръгне, и за това как вчера гласоподавателите от Пенсилвания са отказали данъчната реформа, която губернатор Кейси искал да прокара. Хората смятали, че това означава увеличаване на данъците, а ако има нещо, за което можеш да разчиташ на американците през последните десет години, то е да бъдат егоисти.

Опитва се да избере подходящ тоалет за изпращането на сина си в клиника за наркомани, с който после може да гледа Рой цяла сутрин, докато Пру закара Нелсън до Северна Филаделфия. Това много я притеснява, а и кой не би се притеснявал, в днешно време хората са станали ужасни, умишлено те притискат отзад, а когато излезеш от колата, отпрашват с нея. Вече няма почтени филаделфийски квартали, а за привлекателна млада жена като Пру е още по-зле. Пру се надява да се върне до обяд, така че Дженис да може да вземе Хари от болницата най-късно до дванайсет и половина, така беше предупредила дежурната сестра, предпочитат да не им дават обяд в последния ден, а и на момичетата, които оправят леглата, не им се ще някой да остава в леглото и да цапа чаршафите, а после да си тръгне. Стомахът й се свива, като се сети за Хари и за сърцето му, оказва се, че мъжете са толкова крехки, въпреки че онзи приятен млад интелигентен доктор Брайт бе във възторг от постигнатото с балона, но представата на Хари за самия него се е променила, говори за себе си почти като за някой, когото е познавал преди много време, и е по-вдетинен от всякога, оставя всички решения на нея. Не може да си представи как ще го остави сам вкъщи в първата вечер след болницата, но пък и не може да пропусне теста, а с всичкото това заминаване и пристигане и децата разстроени от заминаването на баща им в клиниката, наистина й се струва по-разумно да премести центъра на действията си в къщата на майка си, и да облече елегантния тоалет от фина вълна, който си купи преди две години от щанда на Уонъмейкър в търговския център до стария панаир (как се вълнуваха в училище, когато имаха свободен ден, и се возеха на всички влакчета, онова, на което четирима души влизат в нещо като цилиндър, и момчето срещу теб е ту над теб, ту под теб, а небето — навсякъде наоколо, и полата ти се развява бог знае накъде, и мирисът на дървени стърготини и захарен памук, и разните палячовци и животните, и наградите за хвърляне на малки обръчи върху пръчки, които бяха по-големи, отколкото изглеждаха). Тоалет в тъмносиньо и бяло с модерна синя плисирана пола и мръснобяла сатенена блуза и синьо сако без ръкави с широки рамене, което винаги прибира от химическото чистене с разкривени или нагънати, или откъснати подплънки, модата е ужасна, що се отнася до химическото чистене. Първия път, когато се показа на Хари в този костюм, той й беше казал, че прилича на малък полицай — явно, раменете и ширитите на джобовете му придаваха униформен вид, но тя смята, че ще свърши работа за целия ден, от сутринта, когато ще трябва да се удържи да не се разплаче, докато се сбогува с Нелсън, до изпита с всичките странни остарели термини: прилежаща земя и къща с двор и socage придобито земевладение, и безусловно наследяем имот, и ограничено наследяем имот, и получател на владение, и отдадена под аренда земя, и пълна собственост върху недвижим имот, и владение без право на прехвърляне, и завещани имоти и lex loci rei sitae. Ниските чинове в старото начално училище са извадени и заменени със столове с облегалка само за едната ръка, направени от алуминиеви тръби и оранжева пластмаса, но старите черни дъски все още са си там, посивели от тебеширения прах, набил се в тях през годините, и високите прозорци, които могат да се отварят и затварят само с дълга пръчка, и онези високо вдигнати подвижни лампи като плоски луни, като големи кухи цветя, обърнати наопаки върху тънките си стъбла. Дженис обожава отново да седи в класна стая и се опитва да слуша учителя и да учи нови неща, но също така усеща присъствието на останалите ученици, дишането им, стърженето на краката им и мълчаливите усилия на умовете им. Повечето хора в класа са по-млади от нея жени, но за нейно облекчение тя не е най-възрастната, нито пък най-глупавата. Годините, със сърдечните болки, които носят, и това, дето от време на време работеше в представителството, са я научили на някои неща. Ще й се родителите й да бяха живи, да можеха да видят как седи с още двайсет и пет души и учи, за да получи разрешителните си, сред градския шум и испанската музика, и испанските коли, които форсират по Пайн стрийт зад високите прозорци, как седи с тетрадките и моливите, и жълтия маркер (такива нямаше, когато ходеше в гимназията); но, разбира се, ако бяха живи, тя нямаше да върши това, нямаше да разполага с необходимото умствено пространство. Бяха чудесни родители, но така и не повярваха, че ще се справи сама, а бракът й с Хари затвърди това тяхно недоверие. Тя взимаше лоши решения.

Учителят, господин Листър, е печален, висок, смачкан мъж с увиснала гуша, който прилича на куче. На последния тест й беше писал петица, а я харесва, усеща го. Другите ученици, дори и по-младите, също я харесват и й дават назаем цигари в паузата за ползване на тоалетна в осем и половина, и я канят да излезе с тях за по бира след занятията в десет. Досега не е приемала, но може да го направи някоя вечер, когато нещата с Хари се нормализират, просто за да покаже, че не е надута. Поне не се е оставила да надебелее като някои от жените на нейна възраст в класа — направо е шокиращо да гледаш такава надиплена плът и не правят нищо, за да отслабнат, просто си носят килограмите напред-назад, въпреки че едва успяват да ги натикат върху столовете на чиновете. Човек се чуди колко дълго ще живеят така. Една от малкото естествени благословии, които Бог е дал на Дженис, е стройна фигура и тя се е опитала да я запази заради Хари, както и заради себе си. Той като че ли наистина се гордее с нея, колкото повече остаряват. Понякога я гледа сякаш току-що е паднала от луната.

Въпреки цялото бързане тази сутрин, все пак попада в задръстване. Всичките тези коли, накъде ли са тръгнали? Отстрани на магистралата, която се вие около планината, се вижда изровеното от снощния проливен дъжд — големи извити канавки с измита червена глина наред с бурените и всичко останало. Тя паркира на Джоузеф стрийт и тръгва по алеята, уплашена каква ли бъркотия ще завари, но Нелсън е облечен в един от белезникавите си костюми, а Пру в кафяви панталони и мъжка риза с цвят каки под червена жилетка, наметната върху раменете й, тоалет за шофиране. И тя, и Нелсън изглеждат бледи и изпити; почти вижда възбудената психическа енергия около главите им като при появата на духове по „Неразрешени загадки“, на които Хари се надсмива.

В кухнята, докато показва на Дженис специалния сандвич с фъстъчено масло и мед, който е направила точно както Рой го обича (в противен случай хвърля всичко на пода, дори десерта си „Тейсти Кейк“), Пру явно решава, че по-възрастната жена е забелязала нещо нередно в поведението й, и обяснява със забързан снижен глас:

— Нелсън беше скрил малко кокаин в къщата и реши, че трябва да го използваме, преди да тръгне. Беше твърде много, даже и за него, така че и аз смръкнах няколко линии. Честна дума, не разбирам какво вижда в него — изгори ми носа и се разкихах, а след това не можах да заспя, но иначе не почувствах нищо. Нищо. Казах му: „Ако това е цялата работа, не виждам никакъв проблем да се откажеш“. На мен би ми било по-трудно да се откажа от шоколадчетата „Хърши“.

Но самият факт, че се е разприказвала така, че така свободно споделя и отмята провисналата червена коса от челото си с поглаждащо движение с две ръце, с треперещи пръсти, говори на Дженис, че е имало някаква химическа реакция. Синът й е отрова. Отравя всичко, което докосва. При всичките й майчински усилия е донесла на света разрушение.

Нелсън бе останал в предната стая, седнал във фотьойла с Рой на колене, шепне нещо на момчето и нежно подухва с уста в ухото му, за да го погъделичка. Вдига поглед към майка си с ясно изписана обида на лицето. Казва й:

— Знаеш защо го правя, нали?

— За да спасиш собствения си живот — отговаря му Дженис и вдига детето от скута му. Рой става все по-тежък с всеки изминал ден и тя го слага да стъпи на крака. — Време е да започнете да го карате да ходи — обяснява на Нелсън.

— Точно както караш мен да ходя в това тъпо безполезно място — казва Нелсън. — Искам да е напълно ясно. Отивам, защото ти ме караш, а не защото признавам, че имам някакъв проблем.

Залива я вълна от умора, сякаш денят вече привършва, а не е току-що започнал.

— От това, което си направил с парите, изглежда, всички имаме проблем.

Момчето почти не трепва, но все пак за секунда свежда клепачи с прекрасните си мигли, прекомерно дълги за момче. Винаги е намирала миглите му за смайващи.

— Това е само заем — казва той. — Ако Лайл не беше толкова болен сега, щеше да ти обясни по-добре. Просто взимахме пари назаем срещу бъдещи доходи. Всичко щеше да се нареди.

Дженис мисли за теста, който трябва да изкара довечера, и за бедния Хари с онзи метален червей, който вкараха в сърцето му, и казва на сина си:

— Скъпи, ти крадеше, и то не само стотинки от буркана за монети. Пристрастен си. Не можеш да разсъждаваш. Не си на себе си и аз не знам откога, а именно това искаме всички ние, отново да бъдеш себе си.

Устните му, тънки като нейните, се свиват, така че почти изчезват под мустаците му, които сякаш са пораснали, станали са по-провиснали.

— Взимам го за развлечение, точно както ти пиеш в компания. Нуждаем се. Ние, провалилите се, се нуждаем от повдигане на самочувствието.

— Аз не съм се провалила, Нелсън, и се надявам и ти да не си. — Усеща как в нея се надига напрежението, но се опитва да държи гласа си тих и равен, както би постъпил Чарли. — Водихме същия този разговор във Флорида и ти обеща разни неща, които не спази. Проблемът ти се оказва твърде сериозен за мен, твърде сериозен за жена ти, твърде сериозен за баща ти — прекалено сериозен за него.

— На татко не му пука.

— Пука му. И не ме прекъсвай. Проблемът ти е твърде сериозен за теб самия. Трябва да отидеш в тази клиника, където са разработили метод, където имат опит. Психологът ти иска да отидеш.

— Айк казва, че цялата работа е фалшива. Казва, че всичко е фалшиво.

— Просто така се изразява, като цветнокож. Той ти уреди мястото, иска да отидеш.

— Ами ако не мога да издържа? — Тя и Хари никога не го бяха пращали на летен лагер от страх, да не би да не може да издържи.

— Ще трябва да издържиш, или…

— Аха, или какво, мамо?

— Или да му мислиш.

Той се опитва да я подиграе:

— Да бе. Какво ще направите с Чарли и стария Хари, в затвора ли ще ме тикнете? — Това е истински въпрос; той шумно подсмърча от напрежение и после изтрива розовите си ноздри.

Тя се опитва да му даде истински отговор и казва с равен тих глас:

— Няма да го направим ние. „Тойота Къмпъни“ и полицията ще го направят, когато ги повикаме.

Той подсмърча отново, не вярвайки:

— Защо ще ги викате? Аз ще върна парите. Винаги съм възнамерявал да ги върна. Тъпото представителство те интересува повече от мен.

Опитва се да докара закачлива лекота, но тя е станала по-сурова; обхванал я е гняв и вяра в правотата й.

— Ти крадеше от мен, но това няма значение. Но крадеше и от дядо си. Крадеше от това, което той е изградил.

Предпазливите очи на Нелсън се разширяват. В слабата светлина на хола бледността му е като на затворник.

— Дядо винаги е искал да управлявам представителството. Ами децата ми? Какво ще стане с Джуди и Рой, ако изпълните всичките си заплахи? — Рой е паднал на пода с проплакване и се е облегнал на глезените й, опитвайки се да отвлече вниманието й, ненавижда звуците на този разговор.

— Трябваше да помислиш за тях по-рано — сурово отговаря Дженис. — От тях също крадеше. — Чувства уморена гордост от своята коравост; главата й е изтръпнала, но прояснена, докато рожбата на собствената й утроба се моли и гърчи под нея. Явно тази изтръпналост е властта, за която говорят в женската й група във Флорида, властта, с която мъжете винаги бяха разполагали.

Нелсън също се опитва да демонстрира ярост.

— По дяволите, мамо. Не ми ги сервирай тия, разните там „Как можа да причиниш такова нещо на майка си и баща си?“. Ами всичко, което вие сте ми причинили, целият хаос, когато Беки умря, така че никога нямах сестра, а после онзи период, когато избяга с мазния ти грък, и откачаният ми баща доведе Джил и Скийтър в къщата, и се опитваха да ме накарат да взимам наркотици, въпреки че бях още дете?

Дженис осъзнава, че при всичката си коравост и вътрешна твърдост плаче, гърлото й е като ожулено, а сълзите глупаво се стичат по лицето й. Тя ги избърсва с опакото на ръката си и разтреперано пита:

— Колко са те карали да взимаш?

Той неспокойно се върти, отстъпва малко.

— Не знам — казва. — Даваха ми да си дръпна трева от време на време. Но правеха и по-сериозни неща и не се опитваха да се крият от мен.

Тя започва да подсушава лицето и очите си със смачкана на топка хартиена кърпичка и си мисли колко объркано започва денят й, в костюма, с който уж трябваше успешно да изиграе ролите на майка, баба, грижовна съпруга, ентусиазирана ученичка и бъдещо работещо момиче.

— Предполагам, че детството ти не е било идеално — признава тя, попивайки под очите си, чувства се объркана, готова за следващата си роля — но чие детство е съвършено? Нямаш право да съдиш родителите си. Направили сме най-доброто, което е било по силите ни, но все пак и ние сме хора.

Той протестира:

— И вие сте хора!

— Знаеш ли, Нелсън, когато човек е малък, си мисли, че родителите му са богове, но вече си достатъчно голям, за да приемеш факта, че не са. Баща ти не е добре, а аз се опитвам да направя нещо с малкото живот, който ми е останал, и просто не можем да се съсредоточим върху теб и простъпките ти толкова, колкото ти мислиш, че е редно. Вече си на възраст да поемеш отговорност за собствения си живот. За всеки, който те познава, е ясно като бял ден, че единственият ти шанс е да издържиш тази програма във Филаделфия. Всички ние ще се опитаме да удържим фронта тук в продължение на три месеца, но когато се върнеш през август, ще разчиташ само на себе си. Няма да получаваш помощ, най-малкото от мен.

Той се подсмихва подигравателно:

— Мислех, че майките би трябвало да обичат децата си, независимо от всичко. — Сякаш за да я предизвика физически, той рязко се изправя от кожения фотьойл на дядо си и застава близо до нея. По-висок е с пет сантиметра.

Тя усеща как раздразнението в гърлото и горещината в очите й отново се надигат.

— Ако не те обичах — казва тя, — щях да ти позволя да продължаваш да се самоунищожаваш. — Запасът й от думи е изчерпан; тя се хвърля към бялото подигравателно лице и прегръща момчето, което неохотно, след известно съпротивително гърчене, отговаря, и също я прегръща, потупвайки рамото й с онези свои „малки Спрингърови ръце“, както казваше майката на Хари. Ето това беше ужасна майка, мисли си Дженис, която никога не каза „не“ на сина си.

Нелсън шепне в ухото й, че ще се оправи, че всичко ще се оправи, че просто е малко пренапрегнат.

Пру слиза по стълбите, носейки два големи куфара.

— Не знам колко често обличат костюми — казва тя, — но реших, че ще имат доста физическа терапия, така че му сложих всички къси панталони и спортни чорапи, които намерих. И сини джинси, когато ги карат да търкат пода.

— Чао-чао, татко — казва Рой измежду краката й. Тъй като ръцете на Пру са заети, Дженис го вдига, въпреки че вече е станал тежък и дългокрак, за да целуне баща си за довиждане. Детето увисва на ухото на Нелсън при раздялата и тя се чуди откъде на Рой е хрумнала идеята да нанася болка, за да демонстрира обич.

Когато родителите му заминават в бургундско червената селика супра на Нелсън, Рой води баба си в задния двор, където старата зеленчукова градина на Хари с миниатюрната телена ограда, която той можеше да прехвърли с един разкрач, е заменена с комплект люлка и пързалка, купени преди пет години за Джуди, и вече ръждясали и занемарени. Въпреки че лятото е още в разгара си, високи бурени са избуяли около металните им крака. Дженис смята, че разпознава папратовидните листа на моркови и алабаш сред живовляка и глухарчетата, жълтите цветчета на глухарчетата вече са се превърнали в пълни със семенца бели помпони, които се разхвърчават след силния удар на счупения хокеен стик, чиято залепена с тиксо дръжка Рой върти като самурайски меч. Спрингърови се бяха нанесли в тази къща, когато Дженис беше на осем, и гледана от задния двор, голямата къща й се струва гола без червенолистия бук. Небето е покрито с пухкави бягащи облаци с онази лилава, тъмна сърцевина, която може да донесе дъжд. Синоптикът тази сутрин бе обещал нови дъждове, но не така бурни като снощните. Тя повежда Рой на кратка разходка по тротоарните плочи на Джоузеф стрийт, някои от тях са подменени, но тук и там има някоя и друга пукнатина, която помни, а две плочки си стоят повдигнати от корена на един ясен така, че някога представляваха коварна издутина за момиче на кънки. Разказва на Рой някои от тези неща, както и имената на семействата, които живееха в къщите на квартала, но той се уморява и става раздразнителен още на тяхната улица; децата в днешно време сякаш нямат онази физическа енергия, онази страст да изследват, която помни, момичетата наред с момчетата, коленете й вечно бяха мръсни и ожулени, майка й постоянно се оплакваше от състоянието на дрехите й. Интересът на Рой се пробужда за секунди само когато се натъкват на редица малки меки мравуняци, като купчинки утайка от кафе между процепите на плочника. Той ги разрушава с ритник и след това стъпква обезумелите войски, които внезапно се изливат навън, за да защитят царицата. Тази касапница го уморява, мравките продължават да излизат, така че накрая тя се принуждава да вдигне този глупчо и да го отнесе обратно вкъщи, а гуменките му лениво думкат по корема и плисираната й пола.

Един от кабелните канали предава анимационни филми цялата сутрин. Банди грубо нарисувани супергерои, които движат само по една част от тялото си и говорят, мърдайки само долната си устна, провеждат битка в космоса с кудкудякащи злодеи от други галактики. Рой заспива, докато гледа, държейки една от неподсладените овесените бисквити на Пру, счупена на две влажни, ронещи се половинки. Тази къща, в която Дженис бе живяла толкова дълго — саксиите с виолетки, дребните украшения, напуканият кафяв кожен диван, на който татко обичаше да си почива, да чака със затворени очи да отмине поредното му главоболие, масата в трапезарията, за която мама се оплакваше, че е съсипана от мързеливи чистачки, които всеки път я пръскат с „Пледж“ и съсипват лака, като го напластяват с лепкав восъчен слой — задълбочава чувството й на вина към Нелсън. Бледото му уплашено лице сякаш все още свети в тъмната всекидневна; тя вдига щорите и стряска сънените оси, които пълзят по перваза като болни от артрит старци. От другата страна, там, където беше къщата на Шмелингови, храстът кучешки дрян е пораснал по-високо от покрива на верандата; цъфналите му клони са като в онези стари снимки на гъбестите облаци след опити с ядрени бомби от дните, когато все още се страхувахме от руснаците. Нима е възможно да е толкова жестока към Нелсън само заради пари? Споменът колко студена бе към него я кара да се разтрепери, смразява онова меко нещо, ето все още е в сърцевината на костите й, кара я физически да се сгърчи от отвращение към самата себе си, както след повръщане.

Но няма кой да подели тези чувства с нея. Нито Хари, нито Пру. Пру се връща не в дванайсет, а чак след един. Казва, че движението било невъобразимо, цели километри от магистралата били блокирани, Северна Филаделфия била огромна, улица след улица залепени една за друга къщи. А след това персоналът в клиниката също се забавил, докато попълвали документите на Нелсън, и когато тя възроптала, я осведомили, че отказват на трима за всеки един приет. Пру й се струва почти чужда, фигурата й е по-висока, а изражението по-строго, отколкото Дженис си спомня, откакто й е свекърва. Свързващото звено между тях липсва.

— Как ти се стори той? — пита я Дженис.

— Сърдит, но на себе си. Пълен с практични инструкции за представителството, които иска да предам на баща му. Накара ме да ги запиша всичките. Сякаш не осъзнава, че вече не ръководи шоуто.

— Чувствам се толкова ужасно за цялата ситуация, че изобщо не можах да обядвам. Рой заспа във фотьойла пред телевизора и не знаех дали да го будя или не.

Пру уморено отмята коса назад.

— Нелсън държа децата будни до много късно снощи, търчеше да ги целува, искаше да си играят на разни игри с карти. Толкова се вманиачава по тези неща, че не може да остави хората на мира. Рой е на занималня от един, най-добре бързо да го закарам.

— Съжалявам, знам, че ходи на занималня, но не знаех дали срядата е един от дните.

— Трябваше да ти кажа, но кой да предположи, че да караш до Филаделфия и обратно ще се окаже толкова сложно? В Охайо просто отскачаш до Кливланд и обратно без никакви проблеми. — Не обвинява Дженис директно, че е изпуснала занималнята на Рой, но въпреки това триъгълното й чело изразява раздразнение.

Дженис продължава да търси опрощение от тази по-млада жена, пита я:

— Ти мислиш ли, че трябва да се чувствам толкова ужасно?

Пру, чиито очи скачат от предмет на предмет в тази къща, която, поне що се отнася до използване и обитаване, всъщност е нейна, при тези думи обръща към Дженис поглед, изпълнен със студена яснота.

— Естествено, че не — казва. — Това е единственият му шанс. А ти си единствената, която би могла да го накара да го направи. Слава богу, че го направи. Правиш абсолютно правилното нещо.

Но въпреки това думите са заявени толкова безчувствено, че Дженис не може да се успокои. Облизва пресъхналата си горна устна, която е пукната в средата и която никога не може да се излекува докрай.

— Но се чувствам толкова — как се казва — користолюбива. Сякаш ме е грижа повече за фирмата, отколкото за сина ми.

Пру вдига рамене.

— Така са подредени нещата. Ти имаш влияние. Аз, Хари, децата — на нас Нелсън просто ни се надсмива. За него ние нямаме значение. Той е болен, Дженис. Той не е синът ти, той е чудовище, измамник, който някога е бил твой син.

Това й прозвучава толкова безчувствено, че Дженис започва да плаче; но снаха й, вместо да предложи да я утеши, се обръща и се залавя с раздразнена експедитивност да буди Рой и да го облича в чисти кадифени панталони за занималнята.

— И аз закъснях. Ще се върнем по-късно — казва Дженис, усеща, че я отпращат.

С Пру вече са се разбрали, че вместо да рискуват да оставят Хари сам в къщата в Пен Парк, докато кара трите си учебни часа във филиала на Университета на Пенсилвания, ще го доведе обратно тук за първата му нощ извън болницата. Докато влиза в Брюър, изпитва нетърпение да го види отново на крака и да сподели с него вината си за Нелсън.

Но той я разочарова, точно както и Пру. След петте нощи, прекарани в болницата „Св. Джоузеф“, той е обсебен от собствената си личност и е съвсем апатичен. Внезапно е станал крехък и подпухнал; сресал е косата си, все още сивкаво руса, в същата набраздена от гребена, вдигната назад прическа, с която излизаше от съблекалнята в гимназията. В косата му има много малко сиви косми, но слепоочията му са станали по-високи, а кожата там, във вдлъбнатината над веждите, е сбръчкана и суха. Като балон, от който бавно изпускат въздуха; с течение на дните се сбръчква и се свива на пода. Червеникавокафявите му панталони и синьото памучно спортно сако са му широки, болничната диета е изцедила килограми вода от организма му. Изцедила е и духа му, струва й се нерешителен, премигва като баща й в последните пет години от живота му, седнал със затворени очи в кожения фотьойл в очакване главоболието му да премине. Това й се струва нередно: в брака им преди жизнеността на Хари винаги се бе извисявала над нейната — импулсивните му потребности, увереността му, че всички го обожават, небрежната му способност да я наранява, негласната му заплаха да я напусне във всеки един момент. Струва й се нередно тя да го взима с колата си, както е облечен и вчесан с гел, като момче, дошло да те вземе за среща. Седеше смирено на стола до леглото си със стария спортен сак, пълен с лекарства и мръсно бельо между краката, обути в големите велурени обувки „Хъш Пъпис“. Тя го хвана под ръка и с предпазливи стъпки стигнаха до асансьора, а сестрите подвикваха за довиждане, а испанката помощничка от кухнята каза на Дженис със сърдити очи: „Накарайте го да се храни правилно!“.

Очаква Хари да прояви повече благодарност, но един мъж, дори да е съвсем леко болен, очаква от жените да се грижат за него, а потокът на благодарност в тази посока, от мъжете към жените, никога не е особено обилен. В колата първите му думи бяха обидни:

— Облякла си полицейската си униформа.

— Исках да се чувствам представителна за теста довечера. Страх ме е, че няма да успея да се съсредоточа. Не мога да спра да мисля за Нелсън.

Смъкнал се е в седалката до шофьорското място с колене, опрени в таблото, а глава му е облегната някак високомерно назад в облегалката.

— Какво има да му мислиш? — пита той. — Успя ли да изклинчи от заминаването? Мислех, че ще побегне.

— Съвсем не побягна, отчасти заради това беше толкова тъжно. Тръгна точно както навремето тръгваше на училище. Хари, чудя се дали постъпваме правилно.

Очите на Хари са затворени, сякаш да се защити от нахлуващите през стъклата на колата гледки — Брюър с неговите боядисани тухлени сгради, масивните църкви от пясъчник, грамадната сграда на съда, новият изящен небостъргач от зелено стъкло и обраслият парк, където някога се намираше Вайзер скуеър, и който понастоящем е дом на наркомани и бездомници, които живеят в кашони и държат дрехите си в откраднати пазарски колички.

— Какво друго можем да направим? — пита той вяло. — Пру какво мисли?

— О, тя е изцяло за. Така й се маха от главата. Сигурна съм, че напоследък е бил доста труден. Личи й, че в представите си вече е свободна жена, една такава независима и енергична, и ми се стори малко груба към мен.

— Не се впрягай. Чарли какво мисли? Как беше виетнамската ти вечеря снощи?

— Не съм убедена, че виетнамската храна ми харесва, но беше приятно. Кратко, но хубаво. Дори се прибрах навреме, за да хвана края на „На трийсет и нещо“. Беше последният епизод за сезона — Гари се опитваше да предпази Сузана от някаква разобличителна статия, която Хоуп пишеше, защото открила, че Сузана краде от центъра за благотворителна дейност. — Разказва му всичко това, в случай че си мисли, че е спала с Чарли, за да докаже, че не е имало време. Бедният Хари, не вярва, че човек може да надрасне тези неща. Той пропъшква, без да отваря очи.

— Звучи ужасно. Звучи досущ като живота.

— Чарли много се гордее с мен — казва тя, — задето се изправих така срещу Нелсън. Имахме си сериозен разговор сутринта, двамата с Нелсън, и той ми заяви, че обичам представителството повече от него. Чудя се дали не е прав, дали не сме станали прекалени материалисти, откакто се запознахме. Изглеждаше толкова млад, Хари, толкова обиден и предизвикателен, точно както се държеше, когато заминах да живея с Чарли. Мен трябва да вкарат в затвора, задето така изоставих едно дванайсетгодишно дете, какво съм си мислила? Вярно е, това дето го казва, коя съм аз, да го поучавам, да го изпращам в онова ужасно място. Тогава бях горе-долу на същата възраст като него сега. Толкова млада всъщност. — Отново плаче; чуди се дали човек може да се пристрасти към сълзите, както към всичко останало. Целият мрак и хаос, и невъобразимият срам в живота й сякаш се изливат в този солен поток, който не може да възпре. Трудно й е да шофира и се разсмива на собственото си подсмърчане.

Главата на Хари се поклаща свободно върху облегалката, сякаш се припича на лъчите на невидимо слънце. Облаците са се струпали по притъмнялото небе, тъмната им сърцевина се слива в плътна пелена.

— Опитваше нещо — казва й Хари. — Опитваше се да живееш, докато все още беше жива.

— Но нямах право, ти също нямаше право, да правим такива неща!

— За бога, недей да ревеш. Такива бяха времената — казва той. — Шейсетте. Цялата страна беше полудяла тогава. Ние не бяхме толкова луди. Все пак се събрахме.

— Да, и понякога си мисля дали и това не беше просто поредното самоугаждане. Не успяхме да се направим щастливи един друг, Хари.

Ще й се да се изправят заедно пред този проблем, но той се усмихва като насън.

— Ти ме направи щастлив — казва той. — Съжалявам да чуя, че не се е получило и за двамата.

— Недей — казва тя. — Недей да трупаш точки. Опитвам се да съм искрена. Знаеш, че винаги съм те обичала, или поне съм искала, стига да ми беше позволил. Още от гимназията, или поне от Кролс. Снощи на вечерята Чарли и за това ми говореше, как винаги съм била луда по теб. — Лицето й пламва; това, че не й отговаря, я изпълва със смущение; забързва, завива наляво по Айзенхауер. Някакъв процеп между облаците кара капака на камрито да заблести ослепително; след това го потапя още по-дълбоко в сянката на облаците.

— Ресторантът беше наистина хубав — казва. — Обзавели са го и са го подредили, и тези малки виетнамки са толкова дребнички, че се чувствах като кобила. Но говореха съвършен английски, с пенсилвански акцент — второ поколение, възможно ли е? Толкова време ли мина от войната? Трябва да идем някой път.

— И през ум не би ми минало да се завирам там. Това си е ваше място с Чарли. — Той отваря очи и се изправя в седалката. — Хей. Къде отиваме? Това е пътят към Маунт Джъдж.

— Хари, сега само не се ядосвай. Знаеш, че довечера трябва да ида на занятия и да държа тест, а ще ми е твърде притеснено да те оставя сам за три часа, след като току-що си излязъл от болница, така че с Пру решихме двамата с теб да спим на старото легло на мама, преместиха го от другата страна на коридора, в бившата шивашка стая, когато дадоха стаята на мама на Джуди. Така ще има кой да те гледа, докато ме няма.

— Защо не мога да си отида в собствената си шибана къща? С нетърпение чаках да се прибера. Живях в проклетата плевня на майка ти десет години и ми стига толкова.

— Само за една нощ, скъпи. Моля те — иначе ще умра от притеснение и ще се проваля на теста. Има един куп латински и странни староанглийски думи, дето трябва да ги знам.

— Сърцето ми си е наред. По-добре от всякога. Като канал на умивалник, след като са почистили всички косми и стара паста за зъби. Видях как копелетата го направиха. Нищо няма да ми стане, ако ме оставиш сам, заклевам се.

— Онзи мил доктор Брайт ми каза, преди да започнат, че има опасност от запушване на артерията.

— Това беше, докато го правят, докато катетърът беше вътре. Вече ми го извадиха. Почти цяла седмица съм без катетър. Хайде, скъпа. Закарай ме вкъщи.

— Само една нощ, Хари, моля те. Ще е по-добре за всички. Пру и аз си мислехме, че ще разсее децата от отсъствието на баща им.

Той потъва обратно в седалката, предава се.

— Ами пижамата ми? А четката ми за зъби?

— Там са. Тази сутрин ги занесох. Казвам ти, този ден определено се наложи да го планирам. Сега, след като те настаним, просто трябва да седна да уча, задължително.

— Не искам да съм в една и съща къща с Рой — казва той, цупейки се на шега, вече се е предал, в крайна сметка това ще е едно малко приключение, една нощ отново в Маунт Джъдж. — Ще ме нарани. Долу във Флорида ми издърпа тръбата с кислорода направо от носа.

Дженис се сеща как Рой тъпчеше мравките, но все пак заявява:

— Прекарах цялата сутрин с него, и не би могъл да бъде по-мил.

Пру и Рой не са в къщата. Дженис завежда Заека на горния етаж и му предлага да полегне. Старото легло на мама е с нови чаршафи; мръснобялата му пижама е сгъната грижливо върху възглавницата. В мрачния ъгъл на стаята, до старата, затворена в дървена кутия шевна машина „Сингер“, той вижда шивашкия манекен, сивкав на цвят, завинаги изправен и лишен от глава. Голямото легло на Мама изпълва стаята, така че остават само няколко сантиметра празно пространство от едната страна към прозореца, и от другата към стената с ламперия. Шевната стая е с ламперия от лакирани резбовани дъски, наредени вертикално и обкантени с корниз на височината на гърдите му. Вратата към малкия килер в ъгъла е от същите дъски. Когато го отваря, вратата досадно се удря в страничния крак на старото легло на Мама с приплескана топка на върха, като твърда, боядисана в кафяво гъба, а боята по нея се е напукала на миниатюрни правоъгълници като пресъхнало езеро. Той отваря вратата, за да закачи синьото си палто сред покритите с паяжина, нахвърляни стари ютии и тостери, покривки за легло, сгънати в торби от жълтеещ целофан, за да не ги нападнат молците, и окачалка с мрачните вратовръзки на Фред Спрингър. Хари навива ръкавите на ризата си и започва да се чувства по-добре; идеята да прекара един ден отново в Маунт Джъдж започва да му се струва забавна.

— Може да се поразходя.

— Редно ли е? — пита Дженис.

— Абсолютно. Това е най-доброто, всички в болницата така казваха. Караха ме да се разхождам по коридорите.

— Мислех, че ще предпочетеш да полегнеш.

— Може би по-късно. Ти отивай да учиш. Давай, този твой тест вече ме изнервя.

Той я оставя край масата в трапезарията с учебника й и фотокопираните материали и се отправя нагоре по Джоузеф стрийт към Потър авеню, където навремето водата от фабриката за лед се стичаше в канавките. Канавката отдавна е пресъхнала, но циментът трайно е оцветен в зелено. Заека се отдалечава от центъра на квартала с ателиетата за химическо чистене и Търки Хил Мини Маркет, и Пица Хът, и „Съноко“[20], и магазина за стереоуредби втора употреба и нови видеокасетофони, който навремето беше фабрика за обувки, и клуба по аеробика над него, който, когато беше момче, беше хлебарница. Миризмата на топло тесто и глазура караше устата му да се пълни със слюнка. Върви нагоре по хълма до мястото, където Потър авеню се пресича с Уилбър стрийт; тук навремето една зелена пощенска кутия се облягаше върху бетонния стълб, а сега вместо нея има от новите, по-големи, четвъртити, със заоблена горна част, боядисана в синьо. Един пожарен кран, боядисан в червено, бяло и синьо заради честването на двестагодишнината през седемдесетте години, е получил нов, крещящ пласт боя в онова оранжево, което се използва за спасителни жилетки и фланелки за бягащи за здраве, и за ловджийски дрехи, сякаш в начина ни на живот се промъква някаква мъгла, през която всичко се вижда все по-трудно. Върви нагоре по Уилбър и усеща как стръмният склон придърпва сърцето му. В долната си част улицата е наредила големи претенциозни къщи, като на Спрингърови, от хоросан и тухли и плочи, наподобяващи крепости, с фронтони и покриви по цял декар. Някои от тях вече са разделени на отделни апартаменти, до които се стига по дървени външни стълби, които някак простеят. След пресечката, където преди много години имаше телефонен стълб със забит баскетболен кош, Заека усеща гръдния си кош препълнен, ребрата като притискащи обръчи, и пъха хапче нитростат под езика, и чака облекчението и гъделичкането, докато над гористия хребет на планината над него бързо се плъзгат хладните сенки на облаци. Надяваше се, че след операцията няма да има нужда от толкова хапчета, но може би е нужно време, за да усети ефекта й.

Продължава да крачи сам по стръмния тротоар, нагоре към квартала, където живееха с Дженис в началото на брака им. Построени наведнъж през трийсетте години, редицата дървени, полусамостоятелни къщи катерят хълма като стъпала. Подобно на пожарния кран и те са станали по-ярки, боядисани във фантастични цветове като от приказките, бледолилаво и патешко жълто, синьо-зелено и оранжево, цветове, които нито един достоен собственик на къща в Пенсилвания не би използвал, когато Хари бе млад. Навремето животът бе не само по-значителен, но и по-сериозен. Цветовете бяха сивосинкаво и кафяво като тор, грапава мазилка, която цапаше пръстите, и отдолу се показваше катран.

Собствената му къща, седма в редицата, номер 447, имаше протъркани дървени стъпала, сега заменени с нееднакви, пъстроцветни късове счупени, циментови плочки, покрити с ивица зелена външна пътека; вратата към коридора е боядисана в лъскава охра върху плоскостите и в убито кафеникаво лилаво върху изпъкналите части, така че се е образувал ясно очертан двоен кръст, украсен с месингово чукче във формата на лисича глава. Отпред са паркирани камари и БМВ-та; декоративни стъкла и крещяща басма на абстрактни шарки красят прозорците. Тази редица залепени къщи, които, когато Хари и Дженис, и двегодишният Нелсън живееха тук, беше нещо като гето, сега стои издокарана, превзета от парите на жизнерадостните юпита. Сега на мода са апартаментите, високо над града. Навремето, преди трийсет години, гледката от третия етаж над асфалтовите покриви към островърхите къщи и паркираните коли в по-долната част им се струваше просто продължение на недоволството им, на провала им, отминалите години повторно му навяват чувството за поражение, след известен период, който му се бе струвал победен. Стоейки там, си припомня, че на прозорците имаше от онези евтини плъзгащи се щори, а в коридора бе напластена миризмата на ръждива фурна, а в калта под стълбите към предната веранда имаше някакъв палячо, забравен от непознато дете, същите стълби, които сега са бетонни и покрити в зелено като пешеходните островчета във Валхала Вилидж.

Навремето с тази редица къщи свършваше Уилбър стрийт; застроените площи спираха в чакълест обиколен път, а една изоставена кариера за чакъл осъществяваше прехода към насечената задна страна на планината. Днес двойна редица не съвсем нови ниски блокове с двукрилни покриви и странно изпъкващи комини и фронтони, като къщи в детска книжка с приказки, заема по-високо разположения терен. Прозорците и вратите на тези блокове са оцветени в игриви бледи цветове. Насажденията и малките морави все още са рехави; снощният пороен дъжд е измил от обезлесените склонове на планината червеникава кал, която се е наслоила и втвърдила около новите бордюри и е преляла върху синкавочерния уличен асфалт. Изразходваме го, мисли си Хари. Света.

Обръща се и тръгва надолу. По Потър авеню подминава пресечката на Джоузеф стрийт, влиза в един магазин на Търги Хил Минит Маркет и за да потисне меланхолията си, си купува пликче царевичен чипс от деветдесет и девет цента. Нето тегло: 6 1/4 унции, 170 г. Произведено от Кийстоун Фуд Прод., ООД, Ийстън, Пенсилвания, 18042 САЩ. Състав: Царевица, растително масло (съдържа едно или повече от следните масла: фъстъчено, памуково, царевично, частично хидрогенизирано соево масло), сол. Не звучи толкова зле. ПРОДЪЛЖАВАЙ ДА ХРУСКАШ, съветва го набръчканото пликче в тиквен цвят. Обожава соления вкус на индианската царевица и усещането на всяко дебело хрупкаво късче, голямо около три квадратни сантиметра, по-плътно от картофения чипс и по-плоско от „Фрито“, и не толкова лютиво върху езика, колкото триъгълните, покрити с червен пипер „Дорито“, стои ръбесто в устата му и после се разчупва и разтваря между зъбите му. Има определени неща, които човек обожава да слага в уста — твърди бонбони, дъвчащи бонбони, печени фъстъци, зърна лима боб[21], но да не са преварени — а останалите са повече или по-малко неприятни: каша или месо, които изискват твърде много усилия от зъбите, а ако се замислиш, започва да ти се гади. Още от дете Заека има смесени чувства по отношение на храненето, особено изяждането на създания, които до неотдавна са били живи, точно като теб. Понякога си представя, че е в състояние да усети вкуса на ужаса от брадвата в къс пуйка или пиле и доволното грухтене и въргаляне в калта в свинското, и глуповатото еднообразие в живота на кравата — в говеждото, а в агнешкото дъх на урина, като онзи полъх от лицето на Телма в болницата. Диализата й в момента, и някогашната им нощ в онази тропическа колиба, все телесни течности, но тялото има своите граници, има граници и в обвързването между тях, като се имат предвид Дженис и Рони, и децата, и дребнавите съседи из цялата област Даймънд, а и в самия него, всъщност има някаква граница, неспособност или отказ да обича друга материя, освен своята. А и тя също, след това често бе изненадващо груба с него, сякаш й ставаше противен, след като се бе нахранила, неговата миризма на прокиснало мляко покваряваше удовлетворената й уста. Бе яла от неговата плът, а сега цялото това микроскопично ръфане отвътре я изяжда. Беше му казала, че лупус означавало вълк, едно от автоимунните заболявания, при които тялото атакува себе си, антителата атакуват собствените ти тъкани, един вид самоненавист. Царевичният чипс, докато върви по тротоара, започва да се напластява в стомаха му в объркана маса, малка топка киселини, и все пак не може да устои да не сложи още едно последно парченце в устата си, да усети неравните му солени ръбове, девствената му хрупкавост, върху езика си, между зъбите си, сред всичките слюнкоотделящи мембрани. Когато се връща обратно към номер 89 на улица Джоузеф, зад стената от лепкави разлистени норвежки кленове, е погълнал цялата опаковка, дори зрънцата сол и царевица, достатъчно дребни, че да бъдат пренесени от някоя мравка до кафявата й кралица, оядена в лабиринта си под тротоара; тялото му е усвоило около 170 грама чиста отрова, стопроцентова утайка за артериите му, в гърлото и между зъбите му се задържа мазен остатъчен вкус. Изпълва се с ненавист към себе си, която му е донякъде приятна.

Дженис работи над масата в трапезарията, съставя си списъци, които да наизусти. Когато вдига поглед, очите й са зачервени и смръщени, а устата й е отворена като тъмен процеп. Неприятно му е да я гледа, неприятно му е да вижда как толкова се старае да не е глупава. Дългата му разходка го е изморила, така че се качва горе и сваля панталоните, за да запази ръба, и ляга на леглото на Мама Спрингър, върху квакерската покривка, съшита от множество кръпки, от която към ноздрите му се надига спомен за миризмата на Мама, когато беше към края си, бегла мухлясала миризма на немита плът. Внезапно изпитва страх, че е извън болничната белота и антисептичност, извън коридорите, изпълнени с тиха загриженост, насочена към него… към болния.

Явно е заспал, защото, когато отваря очи, денят през единствения прозорец в стаята има друг оттенък: по-хладна, притъмнена заплаха. Дъждът приближава. Облаците и върхарите на дърветата се сливат. Съдейки от звуците на долния етаж, Пру и двете деца са се прибрали, а в коридора отвън се чуват стъпки точно както преди години чуваше Мелани и Нелсън да се прокрадват напред-назад през нощта. Не е нощ, късен следобед е. Децата, върнали се от училище, са инструктирани да не вдигат шум, защото дядо спи; но не успяват да възпрат изблиците на крясъци и веселие, които ги връхлитат. Животът е шумен. Стомахът на Заека го боли, не помни защо.

След като чуват, че минава по коридора до банята, идват да го видят, бедните полусирачета. Четирите им очи, две зелени, две кафяви, му се любуват от ръба на леглото. Личицето на Джуди е по-издължено и сериозно, отколкото във Флорида. Ще има сухостта на Енгстръмови, онова изражение на преследван човек. Роклята й е люлякова на цвят, с бял набор. Въобразява ли си, че устните й са малко по-червени? Нима Пру позволява? Със сигурност косата на детето е получила изкуствени чупки, къдри с цвят на морков. Тя го пита:

— Дядо, болеше ли в болницата?

— Не особено, Джуди. По-скоро чувствата ми бяха наранени, задето въобще се налагаше да бъда там.

— Оправиха ли онова нещо вътре в теб?

— О, да. Въобще не се тревожи за него. Лекарите ми казват, че съм по-добре от всякога.

— Тогава защо си на легло?

— Защото баба учеше за теста си и не исках да й преча.

— Тя казва, че ще спиш тук.

— Така изглежда, нали? Пижамено парти. Преди да се родиш ти, Джуди, баба ти и аз живяхме тук години наред, с прабаба ти Спрингър. Помниш ли я?

Очите на детето се втренчват в него, зеленият им цвят е подчертан от кленовете зад прозореца.

— Малко. Имаше дебели крака и носеше дебели оранжеви чорапи.

— Точно така. — Но нима е възможно спомените на това дете за Мама да се свеждат само до това? Нима толкова бързо напълно губим значението си?

— Мразех чорапите й — продължава Джуди, сякаш усеща потребността му да чуе още и се опитва да я удовлетвори.

— Това бяха чорапи против разширени вени — обяснява Хари.

— И носеше смешни малки кръгли очила и никога не ги сваляше. Даваше ми да си играя с калъфа. Той щракаше.

Рой, отегчен от тази информация за жена, която никога не бе виждал, започва да говори. Кръглото му личице се напряга нагоре, сякаш се опитва да глътне нещо ръбесто, а извитите му вежди придърпват и болезнено разтварят тъмните му лъскави очи.

— Татко — татко няма… — или може би казва „го няма“; изглежда, не успява да се пребори с мислите си и да им придаде форма и отново започва с трудната думичка „татко“.

Джуди нетърпеливо го блъсва; той се удря в леглото, в тясното пространство между ръба на матрака и зърнестата ламперия.

— Като не можеш да говориш, млъквай — казва му тя. — Татко е в клиника, за да се оправи.

Детето си е ударило главата; гледа втренчено дядо си, сякаш чака да му кажат какво да направи.

— Ох — казва Хари вместо него и изправяйки се до седнало положение, с гръб, опрян в старата кафява дъска на Мама Спрингър, разтваря прегръдки за детето. Рой се гмурка към гърдите му и започва да реве заради ударената си глава. Косата му, когато Хари я погалва, е лепкава и тънка, както вчера на Дженис, докато плачеше. Има нещо в това да си безпомощен на легло, хората те нарочват за съчувствие. Хванали са те на тясно.

Джуди продължава да говори, въпреки изпълнените с огорчение звуци, издавани от Рой.

— Дядо, искаш ли да гледаме някоя от моите касети? Имам „Дъмбо“ и „Звуците на музиката“ и „Мръсни танци“.

— Много бих искал да гледам „Мръсни танци“ някой път, другите два съм ги гледал, но не би ли трябвало да си пишеш домашните преди вечеря?

Детето се усмихва.

— И татко винаги така казва. Никога не иска да гледа видео с мен. — Поглежда към гушнатия Рой и дръпва ръката на брат си. — Хайде, глупчо. Не се облягай на гърдите на дядо, ще го заболи.

Тръгват си. В един призрачен миг, когато Джуди застана до леглото, му напомни за Джил, една от многото мъртви хора, които познава. Бройката се увеличава. Животът е като играта, на която играеха в двора на началното училище, „Лисицата сутрин“. Всички се нареждаха на онази част от асфалтирания участък, определена за игри. Едно дете бе лисицата и неговата задача бе да вика „Лисицата сутрин“, а всички останали трябваше да притичат на другата страна, и „лисицата“ сграбчваше някоя жертва от тичащата тълпа и я вкарваше в кръга, начертан върху асфалта, и тогава вече имаше две „лисици“, при следващия масиран галоп, втурнали се от безопасност към безопасност, „лисиците“ хващаха още по едно дете, и четирите деца ставаха осем, и скоро цяла група се скупчваше в кръга; пропорцията се обръщаше. Последният, който останеше незаловен, ставаше „лисица“ в следващата игра.

Върху стъклата са се появили отделни капки дъжд. Клепачите му отново натежават; някаква вътрешна мъгла се надига, за да погълне мозъка му. Когато ти се спи, един вътрешен свят, по-малък от семенце на слънчева светлина, се разраства, става неудържим, разчупва черупката на съзнанието. Толкова е странно; трябва да има и друг начин да бъдеш жив, а не само това ядене и спане, това сгорещяване и замръзване, това слънце и луна. Денят и нощта се смесват, но все пак са коренно различни.

Призивът за вечеря идва отдалеко, през множество летви и хоросан, и кух въздух и съдейки по острия тон, явно е повтарян нееднократно. Не може да повярва, че е задрямал; не е минало много време, просто една или две мисли възприеха странна еластична форма, скривайки се в дълбините на съзнанието му. Устата му е пресъхнала. Капките дъжд по прозореца все още са малко, достатъчно малко, че да бъдат преброени. Спомня си, че днес се бе сетил за щорите в апартамента им на Уилбър стрийт, от онези; които се купуваха в железарските магазини, преди комбинираните вътрешни прозорци да излязат от употреба. Никога не пасваха точно, оставаха тесни процепи светлина, през които пропълзяваха комари и мушички, но не това бе особено трагично в тях. Трагедията беше, че пропускаха някакъв филтриран летен дъх, слънчев проблясък през отделни части на мрежата и че в елементите имаше някаква пренебрегната страст — огънатата мрежа, плъзгащата се, подвижна рамка с щампа с името на производителя, неподвижният корниз на самия прозорец, както тухлите из цял Брюър, предано запазват своята подредба, въпреки че зидарите, които са ги положили, отдавна са мъртви. Има нещо трагично в самата материя, в това, че продължава да бди, независимо колко огромно е нещастието ни. Беше се върнал обратно в апартамента в деня, след като Беки бе умряла, и нищо не се бе променило. Водата във ваната, пържолите в тигана. Призивът за вечеря отново се повтаря, все по-близо. Острият глас на Дженис долита от подножието на стълбите:

— Хари. Вечерята.

— Идвам, за бога — отговаря той.

Дженис го вика, но вечерята е приготвена от Пру; лека, вкусна, здравословна. Печен морски език, гарниран с магданоз и лукчета, и подправен с пипер и лимон, димящи аспержи, сервирани в квадратна чиния за микровълновата печка, и в голяма дървена купа — салата с целина и резенчета моркови и фурми и зелено грозде. Купата за салата и съдовете за микровълновата са нови, купени след смъртта на Мама Спрингър.

Всички ядат, но никой не казва кой знае какво, освен Дженис, която смело дърдори за теста си, за курса, за хората в него, за това, че някои от тях са жени, които като нея самата са решили да се развиват в средата на живота си, а други са млади хора, които много приличат на нас самите през петдесетте години, уплашени във финансово отношение и действащи предпазливо. Споменава учителя си, мистър Листър, и Джуди шумно се разсмива на името му, повтаряйки римата — мистър-Листър.

— Не се смей, Джуди, той има толкова тъжно лице — казва Дженис.

Джуди разказва някаква сложна история за едно момче в училище и това, което направило днес: случайно разляло боя върху плаката, който рисували на пода, и когато учителката му се разкрещяла, взел буркана и го разклатил към нея, така че част от боята опръскала роклята й. Междувременно в класа имало едно чернокожо момче, семейството му току-що се било преместило в Маунт Джъдж от Балтимор, та то си изрисувало цялото лице с някакви знаци, които имали таен смисъл, така казал. Разказът й донякъде наподобява въодушевеното й превключване на каналите и на Хари му хрумва, че или си измисля, или обърква собствената си класна стая с предаванията, които гледа по телевизията.

Пру пита Хари как се чувства. Отговаря, че е добре; дишането му определено се е подобрило след операцията — „процедурата, както лекарите предпочитат да я наричат“ — а и паметта му, като става на въпрос, също се е подобрила. Чуди се колко ли е оглупял преди това, без въобще да се усети. Но все пак се извинява за неудобството, благодари й за хубавата здравословна вечеря, която е успял да погълне след ферментиращата буца царевичен чипс, и казва, че съвсем спокойно е можел да си остане сам в собствената си къща тази вечер.

Дженис отговаря, че знае колко е глупаво, но никога не би могла да си прости, ако състоянието му се влоши, докато тя е в час, и как би могла да се съсредоточи върху разните права за запор и прилежаща земя и lex loci[22], като си представя, че е сам вкъщи и може да се дави?

Възрастните около масата затаяват дъх при тази неволна грешка, тишината става непоносима и Хари меко казва:

— Нямаш предвид, че мога да се удавя, нали?

А Дженис пита:

— Давиш се ли казах? — сега осъзнавайки, спомняйки си по слух, че наистина бе казала така. Хари разбира, че тя само привидно е забравила Ребека, че в съзнанието си винаги е и ще бъде жената, удавила собственото си бебе. Беше по това време на годината, късна пролет, наближава годишнината, през юни. Дженис се надига, смутена, зачервена, засрамена.

— Кой друг иска кафе? — пита тя, докато всички очи са върху нея, сякаш е актриса, която трябва да измисли някаква реплика.

— А има и малко сметанов сладолед с орехи за десерт, ако някой иска — казва Пру. През годините равният й акцент от Охайо е започнал да наподобява местния изговор, внимателния маниер на говорене на пенсилванци, сякаш се стремят да изяснят нещата сред някаква замайваща мъгла. Свалила е жилетката си и е навила ръкавите на кафеникавата си риза с мъжка кройка, така че мъхестите й луничави ръце са наполовина разголени върху кухненската маса, под висящата над главите им лампа от шлифовано стъкло.

— Любимият ми вид — казва Хари от съжаление към жена си, иска да я измъкне от ярко осветения център на сцената; дори малкият Рой с мастилените си очи се е втренчил в Дженис, усещайки нещо странно, някакво проклятие, което никой не споменава.

— Хари, това е възможно най-вредното за теб — казва Дженис, благодарна за възможността, която й предоставя за скарване, за сцена. — Сладолед и ядки в едно.

Пру казва:

— Купих малко замразено кисело мляко за Хари. Май беше праскова и банан.

— Не е същото — казва Хари, прави се на клоун, за да задържи вниманието на двете жени. — Искам сметана и орехи. С още нещичко. Какво ще кажете за малко хубав старомоден ябълков щрудел, с онова подобно на лепило за тапети тесто? Или малко лепкави кифли? Или шу-флай пай[23]? Ммм, нали Рой?

— О, Хари, та ти ще се убиеш! — извиква Дженис пресилено, истинската й болка е другаде.

— Има и нещо, дето се нарича изстудено прясно мляко — казва Пру и той усеща, че и нейните мисли са другаде, че през цялата вечеря умело заобикаля прикритата празнина от отсъствието на Нелсън, което никой не споменава, дори децата с широко отворени очи.

— Шу-флай пай — изговаря Рой със странно плътен и мъжествен глас и когато му обясняват, че всъщност няма такова нещо, че това просто е една от шегите на дядо, той чувства, че е сбъркал, и уморен от това, че цял ден се е учил да бъде по-независим, започва да хленчи.

— Кара очите ти да блеснат — пее му Заека — и тумбачето да мърка.

Пру качва Рой горе, докато Дженис сервира на Джуди сметанов сладолед с орехи и нарежда чиниите в миялната машина. Хари задържа лъжицата си и загребва от купичката на Джуди, докато Дженис е с гръб към тях. Обожава онзи миг, в който езикът размазва сладоледа по небцето и късчета орехи се появяват като звездите вечерно време.

— О, дядо, не бива — казва Джуди, гледа го с истинска уплаха, въпреки че устните й се колебаят в усмивка.

Той докосва устните си с пръст и обещава:

— Само една лъжичка — като същевременно посяга за втора.

Детето вика за помощ:

— Бабо!

— Той просто те дразни — казва Дженис, но го пита — искаш ли една купичка?

Това го кара да стане от масата.

— Не бива да ям сладолед, това е възможно най-вредното за мен — казва й, и я смъмря, като вижда бъркотията от чинии, наблъскани в миялната: — Боже мой, нямаш никаква система — погледни колко място разхищаваш.

— Ти ги нареди тогава — казва тя, нали е съвременна жена, и докато той нарежда чиниите по-плътно една до друга, тя събира листовете и учебника, и дамската си чанта от масата в трапезарията. — По дяволите — казва, идвайки в кухнята. — При всичкото планиране какво да облека сутринта, забравих да си взема дъждобрана. — Дъждът навън вече вали равномерно, обвивайки къщата в силно ромолене.

— Може Пру да ти заеме нейния.

— Ще ми е ужасно голям — казва тя. Но все пак се качва горе, където Пру слага Рой да спи, и след разговор, който Хари не чува, слиза облечена в черешовочервен непромокаем шлифер от изкуствена материя с широки ревери и твърде дълъг колан, блестящ на дълги зигзагообразни ивици на светлината. — Глупаво ли изглеждам?

— Не съвсем — казва й. Тази промяна го възбужда, следваш зигзагообразните гънки, очакваш да видиш втренчената в теб червенокоса Пру, а вместо това виждаш възрастното лице на Дженис, обрамчено в шарена кърпа за глава, която също не е нейна.

— Освен това, по дяволите, толкова се ядосах на себе си, забравих си химикалката талисман върху масата на горния етаж вкъщи. А нямам време да се връщам за нея в тоя дъжд.

— Май взимаш нещата прекалено на сериозно — казва той. — Какво се опитваш да докажеш на учителя?

— Опитвам се да докажа нещо на себе си — казва тя. — Кажи на Пру, че съм тръгнала и че ще се върна в десет и половина, може би единайсет, ако решим да идем за по бира след часовете. Ти си лягай и почивай. Изглеждаш уморен, скъпи. — За довиждане го целува с дълга демонстративна целувка — благодарна му е за нещо. Той е доволен, че тръгва. Всичките тези неочаквани нейни съветници — Чарли, мистър Листър, новият счетоводител — му се струват посегателство, което е толкова долно, колкото онзи катетър върху екрана, който се промъкваше напред в сенчестата мрежа на сърцето му.

Ромоленето около къщата звучи по-силно, след като стъпките на Дженис по верандата и звукът от паленето на камрито заглъхват. Има навика паникьосано да форсира двигателя, преди да включи на предавка, и колата обикновено подскача като състезател, който бързо набира скорост. Дженис се е увила в черешовия дъждобран на Пру, а той е мъжът в къщата на Пру.

По телевизията във всекидневната двамата с Джуди гледат края на новините на АЙБИСИ по шести канал (този Питър Дженингс: седнал да разправя на американците за Америка, а продължава да казва „относноу“ вместо „относно“, абсолютен канадец), а после, когато Джуди почва да натиска копчетата на дистанционното, започват да скачат напред-назад между „Опасност!“ и „Саймън и Саймън“ и компилираните повторения на „Косби“ и „Бар Наздраве“ от седем часа. Пру се появява на долния етаж, след като е сложила Рой да спи, влиза в кухнята, за да оправи след половинчатата работа на Дженис, и след това минава през трапезарията да провери дали всички прозорци са затворени заради дъжда, и отива на закритата веранда, където откъсва няколко мъртви листа от растенията върху старата желязна масичка на Мама Спрингър. Най-накрая влиза във всекидневната и сяда на стария диван до него, докато Джуди в кожения фотьойл сърфира из каналите. На едно от повторенията на „Шоуто на Косби“ семейство Хъкстъбъл са изпаднали в една от онези кризи за детското възпитание, която със сигурност ще се разтопи като захарна бучка в топлината на чувството им за хумор и взаимната им обич: Ванеса и приятелките й са супер ентусиазирани задето ще участват в местен танцов конкурс, и ужким ще пеят на фона на плейбек, обучават се при един стар черен пианист в нощни клубове и когато идва време за демонстрация пред родителите в семейния хол, те се кълчат и подрусват с толкова неочаквана и преждевременна сексуалност, че госпожа Хъкстъбъл, Клеър, невероятната Филиша Рашад в реалния живот, омъжена за онзи черен спортен коментатор с жабешките очи, възстановява морала, като спира музиката и изпраща момичетата обратно на горния етаж, но все пак се усмихва с онази нейна усмивка, която намеква, че липсата на пристойност не е нещо лошо, когато е на място и в подходящото време, като например при онези влюбени гушкания на цялото семейство Хъкстъбъл, с които завършват много от сериите на „Шоуто на Косби“. На дивана до него Пру се е втренчила в екрана, а в ъгъла на окото й откъм неговата страна блести малък диамант, сълза. От кожения диван Джуди рязко сменя канала и попада на тропическо небе и огромна шарена костенурка, която бавно извърта глава, докато един богоподобен глас зад кадър напява: „… твърдо решен да брани размножителната си територия“.

— По дяволите, Джуди, веднага го върни на „Косби“ — казва Хари, побеснял не толкова заради себе си, колкото заради Пру, за която шоуто като че ли бе видение на изгубени възможности.

Джуди, стресната точно като момичетата по шоуто, действително връща канала, но там вече дават реклама, и тя извиква, осъзнала обидата.

— Искам татко да се върне! Всички други са гадни с мен!

Започва да плаче, Пру се надига да я утеши и Заека се оттегля позорно. Обикаля къщата, вслушва се в дъжда, удивлява се, че навремето е живял тук, спомня си мъртвите, и мъртвия вариант на живите, които някога живееха тук с него, натъква се на наполовина пълен буркан с печено кашу върху един от горните кухненски рафтове и по телевизора в кухнята — на кабелно повторение на снощното преиграване след равния резултат между „Никс“ и „Булс“. Дразни го как розовият език на Майкъл Джордан се върти в устата му, когато скача, за да забие. Гледал е интервюта с Джордан, интелигентен тип, защо тогава си върти езика като малоумен? Малкото бели играчи на игрището изглеждат жалко разголени с бледата си кожа и мъхестото окосмяване под мишниците; на Хари му се струва невероятно, че той самият някога е бил там, в тази разголена игра, въпреки че в онези дни шортите бяха малко по-дълги, а отворите за ръцете на потниците — не толкова големи. Без да забележи, е опразнил буркана с ядките и внезапно баскетболът — как Джордан сменя посока във въздуха не един, а два пъти, и прави тромаво забиване с извъртане назад, с огромната ръка на Юинг право в лицето му — му става неприятен със своята еластичност, напрегнатото физическо усилие, което нервите му помнят, но не и мускулите. Трябва му нитростат от малкото шишенце в джоба на палтото в онзи плитък дрешник на горния етаж. Присъствието на духове на долния етаж започва да му действа. Той изключва лампата в кухнята и затаява дъх, когато минава покрай стария бюфет на Мама Спрингър в притъмнялата трапезария, където по тапетите са плъзнали хвърляните от уличните лампи сенки на стичащите се по прозорците дъждовни струйки.

В коридора горе чува от старата стая на Мама, а сега на Джуди, приглушения звук от телевизор, и се осмелява да почука на вратата и да я бутне. Момиченцето е облечено в нощничка без ръкави и гушнало плюшения си делфин, лежи облегнато върху две възглавници, а майка й седи на леглото до нея. Телевизорът, премигващ в долния край на леглото, подчертава бледите петна — бялото в очите на Джуди, голите й рамене, корема на делфина, дългите ръце на Пру, сложени върху плоския гръден кош на детето. Той прочиства гърло и казва:

— Ей, Джуди, извинявай, че бях малко гаден долу.

С нетърпелив успокоителен жест тя дава да се разбере, че е простила на дядо си и че трябва да влезе и да гледа с тях. В трептящата синя светлина Хари различава дървено детско столче, слага го край леглото и внимателно сяда на него. Трябва буквално да клекне. Дъждовните капки проблясват върху стъклата на светлината от Джоузеф стрийт. Поглежда към профила на Пру за проблясването на сълза, но лицето й е спокойно. Носът й е остър, устните й — стиснати. Гледат „Неразрешени загадки“: бледи, пълни американски физиономии се носят в обхвата на камерата и ентусиазирано разказват как са видели НЛО над полетата със захарно цвекло, над търговския център, в резервата Навахо, а неугледните им стаи и мебели, изложени на ярките светлини на камерите, притежават подробната, рядка необичайност на диатомея, гледана под микроскоп. Хари е впечатлен колко добре всъщност се изразяват тези шерифи от малки градчета и домакините, живеещи във фургони, и дори скитниците и несретниците, които съвсем случайно са се препъвали из изоставени терени за пикник, когато гениите, управляващи НЛО, решили да кацнат и да вземат проби от земната фауна — цяла нация от актьори, от гладко говорещи хора е изникнала под прожекторите, всеки трениран за неговите трийсет секунди общонационално внимание. По време на рекламите Джуди прескача на други канали, на Жак Кусто в костюм за гмуркане, на прасето Норки в синята му жилетка с големи копчета (странно как всички тези старомодни анимационни животни се разхождат по голи дупета); на някакъв рок певец с твърда, жилава коса, лапнал микрофона в разпенена агония, като порнозвезда, която ще прави свирка; на сцена от съдебна зала, в която шарещите очи на съдията незабавно разкриват, че е надушил някаква сделка; на колибри; което пърха с удивително гъвкавите си крила в забавен кадър; на Анжела Лансбъри със стреснато изражение; на Гриър Гарсън, леко размазан в черно-бяло, и обратно на „Неразрешени загадки“, сега вече за някакво бебе, изчезнало от Нюйоркска болница, което кара Робърт Стак, в загадъчния му дъждобран, да е още по-любопитен. След като бе проявил грубост по-рано, Заека си държи езика зад зъбите. Чувства се крехък. Примигващите образи някак му тежат, безмилостни като ударите на сърцето. Без да изчака разрешаването на загадката с изчезналото бебе, той се надига и целува Джуди за лека нощ, като лицето му се плъзга край по-широкото, което е до нейното.

— Обичам те, дядо — машинално казва детето, простило или забравило.

— Изгасил съм лампите долу — промърморва на Пру.

— И без това трябва да сляза — отговаря тя тихичко. И двамата се боят да не развалят магията между детето и телевизора.

Лицето й, когато неговото се бе плъзнало край него, за да целуне другото, излъчваше някаква аура, шампоанено-пудрена, точно както дърветата пред къщата предават на дъжда свежа, дървесна миризма на листа.

Този мокър зелен аромат присъства и в стаята му, старата стая за шиене, където стои безглавият шивашки манекен. Той се преоблича в чистата пижама, която Дженис с неприсъща предвидливост е донесла. Надвила го е разстилаща се умора, обвивайки го в памук, като дъжда. В тясната стая звукът от капките е по-отчетлив и многогласен, разговор между покрива на верандата, водосточната тръба на къщата, ехтящата отливна тръба, огъващите се листа на кленовете и свистенето на преминаваща кола. Съвсем наблизо се чува как между външния прозорец и дървената рамка на равни интервали потичат струйки, което говори за някакъв теч в стените и възможни проблеми с гниене. Не го засяга. Все по-малко неща го засягат. Прозорецът е открехнат лекичко за проветрение и случайни капки бодват кожата на ръцете му, когато застава за миг да погледа навън: Маунт Джъдж не се е променил кой знае колко, поне тук, в по-старите части, но животът му се е извисил над него сякаш е излитащ самолет. Животът му бе минал по този лъскав асфалт, покрай тези повехнали морави и тези веранди с тухлени подпори и не бе оставил никаква следа. Градът никога не го бе познавал, както си бе въобразявал като дете, че всяко камъче и щайга за бутилки с мляко и леха с лалета сляпо наблюдават преминаването му; всяка къща е била обърната навътре, към себе си. Неясен осветен прозорец от другата страна на улицата излага на показ празен фотьойл, набор ръжени за камина с месингови дръжки, тухлена полица над камината с няколко забравени свещи.

Хари бърза бос по коридора към банята и обратно, и в леглото, преди да стане девет часа. По това време в болницата последните посетители отдавна са си тръгнали, суматохата покрай ходенето до банята и взимането на хапчетата, която следваше тяхното заминаване, вече ще е утихнала, светлините и гласовете на сестрите в коридора угаснали. В стаята му няма нощна лампа, само на тавана, с хартиен абажур, която не му се иска да пали. Бе забелязал купчина стари броеве на „Консюмърс Дайджест“ в дрешника, но предполага, че продуктите, които оценяват, отдавна вече няма да са на пазара. Историческата книга, която Дженис му подари, която не може да дочете, въпреки че вече е минал средата, е останала в кабинета в Пен Парк. Светлината от улицата също не е достатъчна за четене. Хвърля ромбоидни призраци върху стъклата на прозореца, разтърсвани от конвулсивни движения, когато капките треперливо се събираха и после се втурваха надолу във внезапни струйки. Като възникването на живота по онези образователни програми по телевизията, дето ги гледа: молекулите се съчетават случайно, а после някоя светкавица внезапно предизвиква тръпката на живота. Зад главата му, зад старата кафява табла на леглото с нейните завъртулки и крака с прилични на гъби завършеци, шевната машина на мъртвата му тъща чака малкото й подпухнало стъпало да натисне педала и да я съживи, а късите й пълнички пръсти да пъхнат наплюнчен конец през ръждясалата игла. Вероятността това да се случи, е същата като тази животът просто да възникне от молекулите. Приглушено сътресение, далечен гръм, прозвучава откъм Брюър и върховете на дърветата се раздвижват. Главата на Хари е облегната на две възглавници, така че притискането в гръдния кош е отслабнало. Сърцето не го боли, просто се носи ранено върху морето на намаляващото време. Минава време, не знае колко и бравата се завърта и изщраква и кос лъч светлина от коридора се забива в пашкулената изолация на малката, взета назаем стаичка.

Главата на Пру, с бакърени отблясъци в косата на темето, надзърта.

— Буден ли си? — пита шепнешком. Гласът й звучи някак пресипнало, лицето й е млечна сърцевидна сянка.

— Аха — казва Заека. — Просто си лежа тук и слушам дъжда. Приспа ли Джуди?

— Най-накрая — казва младата жена и след това раздразнено натъртване влиза в стаята, изправена. Облечена е в онази възкъса нейна хавлия, краката й са обвити в бяла сянка, която се спуска до глезените. — Много е разстроена заради Нелсън, съвсем естествено.

— Естествено. Съжалявам, че й се сопнах — казва той. — Най-малко от това имаше нужда бедното дете. — Той се изправя на лакти, чувствайки се донякъде домакин, сърцето му бие развълнувано при тази необичайна ситуация, въпреки че след прекараните в болницата дни би трябвало да е свикнал хората да го виждат в легло.

— Не знам — казва Пру. — Може пък точно от това да е имала нужда. От малко ред. Смята, че има права над всички телевизори в света. Имаш ли нещо против, ако пуша?

— Съвсем не.

— Защото виждам, че прозорецът е открехнат, но ако…

— Не — казва той. — Харесва ми. Чуждият дим. Почти толкова приятен, колкото собствения. След трийсет години още ми липсва. Как така не си ги отказала при цялата тази мания за здравословен живот?

— Бях ги отказала — казва Пру. Лицето й в синьо-зеления пламък от запалката Бик — малко, подобно на червило цилиндърче — изглежда кораво, упорито лице, оголено до най-изначалното, с дългата сянка от носа, проснала се през бузата й. Пламъкът угасва. Тя шумно издишва. Гласът й продължава в подновения сумрак. — С изключение на една-две вечери, за да не ям. Но сега, с тази история с Нелсън — защо не? Какво значение има? — Надвисналото й лице показва ту единия, ту другия си профил. — Тук няма къде да се седне. Това е ужасна стая.

Той надушва не само дима от цигарата й, но и женствеността й, онази бегла сладост като от магазин за козметика, която обгръща жените от кремовете и шампоаните, които използват.

— Уютна е — казва той и отмества крака, за да може да седне на леглото.

— Обзалагам се, че беше заспал — казва Пру. — Само ще си изпуша цигарата. Просто имам нужда от компанията на възрастен човек. — Тя издиша като мъж, дълбоко, така че димът излиза на тънка двойна струйка от устата и ноздрите й и продължава да блика в продължение на няколко издишвания. — Надявам се приспиването на децата сега, когато Нелсън го няма, да не е такъв кошмар всяка вечер. Трябва толкова много да ги успокоявам.

— Мислех, че доста често липсва вечер.

— По това време обикновено си беше тук. Купонът в „Лейд-Бек“ не започва преди десет. Прибираше се вкъщи след работа, вечеряше, занимаваше се с децата и после започваше да става неспокоен. Убедена съм, че повечето вечери не е искал да излезе за пореден път за две-три дози, желанието просто го връхлиташе, и той не можеше да устои. — Отново дръпва от цигарата. Чува я как вдишва, като въздишка, и си спомня какво беше усещането от пушенето. Сякаш създаваш продължение на самия себе си от въздух. — Помагаше с децата. Въпреки че се държеше като лайно с всички останали, не беше лош баща. Не е. Не бива да говоря за него, като че е умрял.

Той пита:

— Колко е часът, всъщност?

— Девет и петнайсет или там някъде.

Дженис ще се върне най-рано в десет и половина. Имаше предостатъчно време да види докъде ще стигне това. Отпуска се обратно върху възглавниците си. Добре, че дремна следобеда.

— Така ли гледаш на нещата? — пита. — Към теб като лайно ли се държеше?

— Абсолютно. Направо отвратително. Нямаше го по цели нощи, вършеше един Бог знае какво, а после подсмърчане и молби за прошка. Това го ненавиждах повече от тичането по жени; баща ми беше пияница и женкар, но след това не хленчеше на майка ми, поне оставяше хленченето на нея. Въобще не бях подготвена за тази негова незряла зависимост.

Връхчето на цигарата й свети. Далечното бумтене на гръм идва по-близо. Хари усеща присъствието на Пру като топлина в ума, в съзнанието му тя е тромаво едра и цялата в остри ръбове. Думите й звучат ръбести и груби, упоритата акрънска твърдост, гарнирана с презрителен речник, възприет от професионални търговци на коне. Не му харесва да наричат сина му незрял.

— Ти си го познавала известно време там, в Кент — изтъква той, почти враждебно. — Знаеше с какво се захващаш.

— Хари, не знаех — казва тя и връхчето на цигарата описва развълнувана дъга. — Мислех, че ще порасне, и през ум не ми минаваше в каква мрежа е заплетен с вас двамата. Все още се опитва да разбере какво сте му причинили, сякаш сте единствените родители в света, които не са продължили да бършат задника на сина си, докато стане на трийсет. Казвам му: Я се стегни, Нелсън. Скапаните родители са нормална част от нещата. Божичко. Нищо не е идеално. А той побеснява и ми казва, че съм студена. Има предвид секса. Едно от нещата, което върви ръка за ръка с кокаина, е чувството за срам; жените, които са пристрастени, биха направили всичко. Казвам му: „Отказвам да ме заразиш със СПИН от някоя от кокаиновите ти курви“. И той излиза отново. Това е някакъв порочен кръг. От години е така.

— От колко години, смяташ?

Когато вдига рамене, старото легло на Мама се разклаща.

— Повече, отколкото си мислиш. Онази тълпа около Слим открай време пуши трева и взима стимуланти — на обратните не им пука, имат един куп пари само за себе си. Може би Нелсън започна да се друса толкова, че да му се налага да краде, преди около две години. В началото крадеше само от нас, пари, които би трябвало да са за семейството, дома и така нататък, а после започна да краде от вас — от фирмата. Надявам се да го пратите в затвора, наистина се надявам. До този момент е държала ръката си в шепа под цигарата, за да събира пепелта, и сега се оглежда наоколо за пепелник, не вижда такъв и в крайна сметка хвърля фаса към прозореца, където той пуска искри при допира със стъклото и изрева с просъскване върху мокрия перваз.

— Вече не ми е нужен. Страх ме е да се чукам с него, страх ме е да съм законно обвързана с него. Пропилях си живота. Не знаеш какво е. Ти си мъж, свободен си, можеш да правиш каквото си искаш в живота, докато станеш на шейсет поне можеш да купуваш. Жената се продава. Налага й се. И най-добре да не се пазари прекалено дълго. Аз съм на трийсет и три. Опитах си късмета, Хари. Проиграх го с Нелсън. Имах карти и ги изиграх, но се провалих, бита карта съм. Съпругът ми ме мрази, и аз го мразя и дори нямаме достатъчно пари, за да се разделим! Страх ме е — толкова ме е страх. И децата ми се страхуват. Аз съм боклук и те са боклук, и го знаят.

— Ей, ей — чувства се длъжен да каже. — Хайде. Никой не е боклук. — Но дори докато изрича тези думи, знае, че това е една старомодна представа, която трудно би защитил. Всъщност всички сме боклук. Без Бог, който да ни въздигне и да ни превърне в ангели, всички сме боклук.

Хлипанията й така силно разтърсват леглото, че в крехкото му следоперативно състояние започва да му се гади. За да успокои едрото тяло, той се протяга и я придърпва към себе си. Сякаш очаквала докосването му, тя се сгушва плътно, въпреки че между тях има одеяло и чаршаф, и продължава да хлипа с горчив, по-нисък тон, дъхът й пари върху гърдите му, където горнището на пижамата се е разкопчало. Гърдите му. Искат да ги издълбаят.

— Поне си здрава — казва й. — При мен трябва само да заковат капака на ковчега. Не мога да тичам, не мога да чукам, не мога да ям нищо от това, което обичам, знам дяволски добре, че ще ме придумат да направя байпас. Ти ли се страхуваш? Още си млада. Все още имаш много карти да изиграеш. Представи си колко уплашен се чувствам аз.

В прегръдките му Пру казва с вече по-спокоен глас:

— Хората постоянно си правят байпас в днешно време.

— Да бе, лесно ти е да го кажеш. Все едно аз да ти кажа; че хората постоянно се женят за лайнари. Или ти да ми кажеш, че хорските деца постоянно се оказват наркомани и мошеници.

Подсмихване. Проблясване на светкавица и след няколко секунди, гръм. И двамата се заслушват. Тя пита:

— Дженис казва, че не бива да се чукаш ли?

— Не говорим за това. Просто напоследък не го правим кой знае колко. Случиха се твърде много други неща.

— А лекарят ти какво казва?

— Не помня. Кардиологът ми е горе-долу колкото Нелсън. На всички ни беше твърде неловко да обсъждаме темата.

Пру подсмърча и казва:

— Мразя живота си. — Струва му се неестествено неподвижна, като заек, впримчен от фаровете на приближаващ се автомобил.

Прокарва пръстите на ръката си, обгърнала широкия й гръб, през неравностите на ватираната хавлия и я пъхва в копринената пещера на тила й, за да си поиграе с топлата коса там.

— Това чувство ми е познато — казва той. Достатъчно му е да си играе с косата й, усеща по цялата дължина на тялото си онази сънливост, като в памук, която чака да го погълне.

Тя му казва:

— Ти беше едно от нещата, които харесвах по отношение на Нелсън. Може би съм си мислила, че Нелсън ще порасне и ще заприлича на теб.

— Може и така да е станало. Не си ме виждала какво копеле мога да бъда.

— Мога да си представя — казва тя. — Но хората те предизвикват.

Той продължава:

— Виждам много свои черти в хлапето. — Тилът й пари под пръстите му, меките косми се надигат от неговата наелектризираност.

— Радвам се, че си пускаш косата дълга — казва.

— Станала е прекалено дълга. — Ръката й е облегната на голите му гърди, където копчето е разкопчано. Представя си ръцете й с розовите им кокалчета и уязвимия им, изранен вид. Спомня си, че е левачка. Тази необичайност допълнително го възбужда. Без да изчака да помисли, със свободната си ръка той премества нейната от гърдите си и я поставя по-надолу, там, където от обръснатите му слабини учудващо е изникнала ерекция. Жестът му притежава предсексуалността на дете, което споделя с друго някакво интересно откритие — камък, който се движи, или неестествено голяма пеперуда. Очите върху неясното лице на сантиметри от неговото върху възглавницата се разширяват. Миниатюрни точици светлина са уловени в миглите й. Оставя лицето си да се понесе върху прилива от кръв, надигащ се в него, отвъд тези няколко сантиметра, за да слее устните им, внимателно изпробва подходящия ъгъл, докато пръстите й го галят с ритъм по-бавен от този на кънтящото му сърце. Докато пространството между тях се смалява и изчезва, той се ослушва за сърцето си, неговия съучастник в греха. Целувката им има вкус на рибата, която толкова хубаво бе приготвила, на лимона и лукчетата в нея, и на аспержи.

Дъждът бие по стъклото. Капките от онзи теч върху перваза се завързват. Ярка мълния, съвсем наблизо, разтърсва въздуха и по-малко от секунда по-късно спиращо сърцето изплющяване и раздирането на гърма удря къщата от небето. Сякаш надъхана от тази проява на природна безотговорност към последствията, Пру казва „Мамка му“, скача от леглото, затръшва прозореца, смъква щорите, рязко разтваря хавлията си и я свлича и пресягайки се надолу, изхлузва нощницата през главата си. Високата й бледа голота и широки бедра в сумрачната стая са прекрасни, както бяха прекрасни цъфналите крушови дървета по онази улица в Брюър миналия месец, които сякаш бяха там специално за него, късче от рая, на което се бе натъкнал погрешка, направо невероятно.

III.

Инфаркт на миокарда

Към средата на юни бурените са победили: по каменистия сух банкет на шосе 111 репеят и цикорията са се извисили на почти два метра височина, а изгнилата слама и тор, неподновявани от две години, в корените на немощния тисов плет, предназначен да разкраси долната част на витрината на „Спрингър Моторс“, са покрити с плевели и тученица. Хари непрекъснато си напомня да се обади на озеленителите и да поднови торната смеска, и да засади живи тисове на мястото на изсъхналите, които бяха почти една трета. Изглеждат отвратително, като липсващи зъби. От другата страна на четирилентовата магистрала, по която движението е по-натоварено и по-забързано от всякога, въпреки че щатът все още се придържа към ограничението от деветдесет километра, ресторантът с храна за вкъщи вече се е превърнал в „Пица Хът“, една от шестте или може би повече, дето вече са в Брюър. Какво намират хората в тях? Лепкави резени тесто и кашкавал, които, когато се опиташ да ги ядеш, се разтягат в дълги нишки току пред лицето ти. Все пак понякога в съботите, когато изпадналият в празнично настроение Бени изтичва от другата страна и носи пица за който поиска, Хари си позволява пеперони с чушки и лук, но без аншоа, моля. Приличаха на дребни охлюви, затънали в кал.

Днес не е събота, понеделник е, денят след Деня на бащата. Никой не изпрати картичка на Хари. С Дженис вече на два пъти посещават Нелсън за семейна терапия в онзи голям мрачен рехабилитационен център в Северна Филаделфия, целият в парапети и табла за съобщения и задушаваща миризма на циклостил, която му напомня за мазето на неделното училище, където ходеше. И двете им посещения напомнят скандалите около кухненската маса, само че с рефер — стройна чернокожа жена със светъл цвят на кожата и екстравагантни очила и от онези сладки усмивки на човек, който редовно ходи на църква, които Хари свързва с по-добрия тип филаделфийски чернокожи. Предъвкват старите неща — смъртта на бебето, бъркотията през шейсетте, когато Дженис се изнесе, а Джил и Скийтър се нанесоха, откачения начин, по който Нелсън се оказа женен за секретарка от Кент Стейт цял инч по-висока и една година по-възрастна от него, че и католичка отгоре на това, и донякъде нелепия начин, по който младата двойка се премести в старата къща на Спрингърови, а старата двойка се изнесе, и всъщност половината година живееше във Флорида, само и само хлапето да може да се разпорежда с агенцията както си иска; Хари обяснява как от негова гледна точка Нелсън е напълно разглезен от майка си заради комплексите й за вина, и затова хлапето смята, че има правото да си живее в царството на мечтите заедно с всичките педерасти и наркомани, и да оставя жена си и децата си да ходят в дрипи. Когато говори, усмивката на психоложката с цвят на мляко с кафе става още по-благочестива и търпелива, след което тя се обръща към някой друг, към Нелсън или Дженис, или Пру, и ги пита какво мислят за нещата, които току-що са чули, сякаш това, което говори, не е описание на факти, а просто поредица от звуци, които са смесени в миш-маш. Цялото това любимо на психолозите „споделяне“ и „анализиране“ обезценява фактите в света; свежда решенията, най-доброто, което хората са можели да направят в дадения момент, до илюзорни ходове, рефлекси, които са били „анализирани“ в един милион други случаи, намотани като кадаиф. Чувства, че предугаждат и предварително омаловажават думите му, каквото и да каже, и все по-раздразнен в крайна сметка казва на Дженис и Пру следващия път да отидат без него.

Бени се приближава до прозореца, където Хари стои и зяпа навън, и пита:

— Кʼво прави за Деня на бащата?

Хари е доволен, че има какво да отговори.

— Жената на Нелсън доведе внуците следобеда и аз приготвих ядене за всички на грила в двора.

Звучи чисто по американски, но си имаше неприятната обратна страна. Първо, грилът им е метална сфера, за която преди години в „Консюмър Рипортс“ пишеше, че е класика, но Хари никога не успява да прояви нужното търпение. Трябва да изчакаш, докато въглищата станат сиви и се покрият с пепел, но той се бои, да не би да ги остави прекалено дълго, така че в крайна сметка непрекъснато се взира в суровите кюфтета, които не се пекат, а Дженис го вбесява, като му предлага да ги опече в кухнята, тъй като комарите ще изпохапят децата до смърт. Второ, внуците му донесоха мили картички за дядо, това хубаво, и двете нарисувани от онзи модерен художник, Гари Ларсън, когото всички останали смятаха за толкова забавен, но и двете бяха напълно еднакви — дори бяха надписани с една и съща червена химикалка. Картичката на Джуди — с типично момичешка завъртулка на буквата „у“, а тази на Рой — с куп безсмислени, но вдъхновени, все още неграмотни опити. Всичко показваше, че не са планирали купуването на картичките предварително, а се бяха отбили в дрогерията по пътя от „Летящия орел“. Пру и децата пристигнаха с мокри от басейна коси. Тя донесе купа салата, която бе приготвила у дома.

— Изглежда чудесно — казва Бени, с тихия си дрезгав гласец.

— Аха — съгласява се Хари и обяснява, сякаш и двамата виждат образа на Пру с дълга мокра коса и опряна на хълбока голяма, дървена купа марули и репички, — уредихме временно членство за жената на Нелсън в крайградския клуб и бяха плували почти целия ден.

— Хубаво — казва Бени. — Изглежда приятно момиче, тази Тереза. Не че е идвала тук особено често, но ми е неприятно, че семейство като тяхното си има проблеми.

— Справят се — казва Хари и сменя темата. — Гледа ли нещо от откритото първенство? — Някой определено трябва да иде и да събере всички опаковки, които вятърът носи от „Пица Хът“ и оплита в хилавия тисов плет. Но не обича да се навежда, а не му е удобно да накара Бени да го направи.

— Нее, така и не можах да се запаля по мачове — заявява дундестия млад търговски представител, влагайки повече агресия, отколкото предполага въпросът. — Дори и при бейзбола, една-две игри и ми писва. Разбираш ли, мен какво ме засяга?

Навремето от другата страна на шосе 111 имаше величествен стар клен, който отрязаха, за да разширят сградата с червен покрив на „Пица Хът“. Той е оформен като шапка, с два ръба. Би трябвало да е благодарен, мисли си Хари, че около това мизерно място има някакъв оживен бизнес.

— Е — казва на Бени, тъй като не иска да спори, — след като отборът на Филаделфия е на последно място, не пропускаш кой знае какво. Най-лошият резултат в бейзбола, а сега продадоха две от старите си звезди, Бедрозиън и Самюел. Вече няма такива неща като лоялност.

Бени продължава да се оправдава, съвсем ненужно.

— За мен си бих предпочел аз самият да върша нещо, ако времето е хубаво, а не да седя като търтей на дивана, нали разбираш? Да изляза навън с момиченцето ми край басейна на съседите или да изведа семейството на разходка в планината, ако не е прекалено горещо, нали разбираш.

Бени е от онези хора, дето постоянно повтарят „нали разбираш“, сякаш ако вниманието ти не е приковано към думите им, ще се отнесе.

— И аз бях така — казва му Хари и тъй като образът на Пру, хванала огромната купа започва да избледнява, се успокоява и изпада във философското и приятно меланхолично настроение, което обикновено го обзема, когато гледа през този прозорец. Над главата му големият син хартиен плакат с надпис АТОЙОТ, през който слънцето блестеше, е започнал да се отлепя от стъклото. — Като хлапе вечно тренирах някакъв спорт, а доскоро бях все на голф игрището и удрях тъпата топка.

— Това още можеш да го правиш — казва Бени с онази италианска дрезгавост, леко задъхан. — Даже, обзалагам се, че лекарят ще ти го препоръча. Моят поне това препоръчва, движение. Нали разбираш, заради теглото.

— Вероятно трябва да правя нещо — съгласява се Заека, — за да поддържам кръвообращението. Ама не знам, голфът изведнъж започна да ми се струва глупав. Осъзнах, че никога няма да напредна на този етап. А и момчетата, с които бяхме сформирали четворката навремето, общо взето, са се преместили. Сега горе в клуба има само разни руси мускулести юпита, и всичките се возят на колички. Така шибано са се разбързали да се върнат да печелят пари, че обикалят с количките и свличат тревата от игрището. Аз обичам да ходя и да нося. Краката ти стават по-силни. Там е силата на удара при голфа, колкото и да не ти се вярва. В краката. Аз влагам предимно ръце. Знам как се прави, мога да го разпозная у другите момчета и в професионалистите по телевизията, но аз самият не мога да се накарам да го направя.

Продължителността и интимният характер на това излияние карат Бени да се чувства неловко.

— Трябва да се движиш — казва той. — Особено с твойто минало.

Заека не може да разбере дали има предвид неотдавнашното му медицинско минало или някогашното му минало на гимназиален атлет. Старите му баскетболни фотографии, увеличени и поставени в рамки, са излезли от офиса на Нелсън и са се върнали на стените, над таблото за похвали, въпреки че цветовете им розовеят. Ето нещо, което все пак бе свършил докрай, не като гниещата слама. ЕНГСТРЪМ БЕЛЕЖИ 42.

— Оттеглянето на Шмид, ето това ме съсипа — казва на Бени, въпреки че човекът повтаря, че не е спортен маниак. Може би му е приятно да го тормози с това, да го отегчава. Чуди се доколко Бени е бил навътре в далаверите на Нелсън, но не събра нито смелостта, нито енергията да го уволни, когато се върна да управлява гаража. Да може да изкара някак деня, колите се продаваха сами. Особено камрито и королата. Кой би искал повече? — Единственото, което трябваше да направи — обяснява на Бени, — за да спечели още половин милион, беше да остане в регистъра до петнайсети август. А той започна сезона като огнена топка, два пъти хоумрън в първите две игри, и то след операция на рамото. Но, както самият Шмид казваше, стигнало се бе до момента, в който той казвал на тялото си да направи нещо, а то просто отказвало. Знаел какво трябва да направи, но не можел, и приел факта. Трябва да бъде уважаван за това. В тези времена той постави честта пред парите.

— Осем грешки — провиква се с ниския си глас Елвира Оленбах откъм кабинката си, опряна в стената към Парагвай, където попълва фактурата за продажба и балансовия отчет за една Корола LE в цвят слонова кост, която продаде вчера на една от онези мадами, дето идват и питат специално за нея. Имат си работа, пари. Дори младите, които навремето си стояха вкъщи и правеха бебета. Ако се вгледаш, все по-често ще видиш жени, които карат автобуси и камиони за доставки. Ще стане по-лошо, отколкото в Русия; не след дълго ще имаме жени миньорки. Може вече и да има. Единствената разлика между двете суперсили е, че продават дърветата си на Япония в различни посоки. — По една грешка във всяка от двете последни игри срещу „Джайънтс“ — неумолимо рецитира Елвира. — И резултат 203, само два хита при последните четирийсет и едно заставания на хоума. — Главата й е пълна с цифри, между двете й малки, подобни на дръжки на кана уши. Беше му споменала, че баща й бил спортен маниак, и за да може да общува с него, се интересувала от всичките тия работи и сега не може да се отучи от навика.

— Аха — казва Заека, като прави няколко крачки към бюрото й. Чувства се като болен. — Но все пак нужно си беше много класа. Само преди седмица, чете ли, имаше едно интервю в някакъв филаделфийски вестник, в което твърди колко прекрасно се чувства, и че просто е бил в дупка, като всяко прекалено ентусиазирано хлапе? След това беше достатъчно мъж, че да си смени мнението. Когато трябваше само да постои още малко, за да си вземе милион и половина чисто. Харесва ми как си излезе от играта — казва Заека — бързо и по собствено решение.

Елвира не вдига поглед от бумагите си, а висящите й обеци се поклащат, докато пише.

— Щяха да го отрежат преди август, както я беше подкарал. Просто си спести унижението.

— Именно — казва Хари. Още чувства слабост, разкъсван от желание да се съюзи с тази жена, и някакъв сърбеж да я покори, да я постави на мястото й. Не че тя и Бени са му създавали затруднения. По-скоро са послушни, сякаш се боят, да не би да бъдат пометени от гаража заедно с Лайл и Нелсън. За Хари бе най-лесно да приеме, че са невинни, и да не разклаща агенцията по-сериозно, отколкото вече е разклатена. И двамата имат връзки в Брюър и продават тойоти и ако разговорите в свободното време — „слабото“ време, така го наричат сега младите — не бяха така удовлетворяващи, така осветляващи, както онези, които водеше с Чарли Ставрос, може би просто времената не бяха толкова лесни за осветляване. Рейгън бе оставил всички в объркване, а сега и комунистите се държаха странно. — А какво ще кажеш за изборите в Полша? — пита. — Да гласуват срещу Партията — кой би помислил, че ще доживеем да го видим? И Горби, дето казва на целия свят, че предприемачите, които вдигнаха онези пясъчни замъци в Армения, са били мошеници? А в Китай учудващото са не строгите мерки, а това, че оставиха хлапетата да ръководят шоуто цял месец и никой не знаеше какво да направи по въпроса! Все едно от другата страна няма кой да управлява. Липсва ми — казва той. — Студената война. Даваше ти причина да ставаш сутрин.

Говори такива неща, за да провокира, за да получи някаква реакция от Бени или Елвира, но думите му се губят като речите, които старите хора изнасяха по верандите, когато беше момче. Не за първи път, откакто се върна в представителството, чувства, че всъщност не е там, а е само призрак, когото търпят. Думите му са просто звуци. В стария офис на Нелсън, и в офиса до него, където навремето работеше Милдред, счетоводителят, когото Дженис нае по съвет на Чарли, преглежда счетоводните книги. Явно, тази задача е прекалено сложна, защото си е довел помощник на пълен работен ден. Млади мъже в сиви костюми, които закачат саката си на закачалката, когато пристигнат сутрин, и си ги обличат на тръгване, като че ли са истинските управители на фирмата.

— Елвира — казва, приятно му е да произнася името й — чете ли тази сутрин във вестника, че четирима мъже са обвинени в углавно престъпление, задето се овързали с вериги за някаква кола пред клиника за аборти? И за съучастничество в малолетна престъпност, защото били взели някакво седемнайсетгодишно момче със себе си? — Той знае вижданията й: подкрепя абортите. Всички независими мацки са с такива виждания. Той възприема противоположната позиция, донякъде, за да я дразни, но в сърцето си не е наистина убеден, и тя го знае. Тя става от бюрото си и идва с широки крачки към него, вълнуващо слаба, с попълнените формуляри в ръка, малката й глава с широка челюст е изправена, с прибраната назад лъскава кафява коса върху дългата й шия, големите й златни обеци с форма на орех се полюшват. Той отстъпва крачка назад и тримата застават до прозореца, Хари между тях, с една глава по-висок.

— Човек може да е сигурен — казва тя, — че всички са били мъже. Защо им пука толкова? Какво ги интересува какво правят някои жени с телата си? Та те дори не ги познават.

— Смятат го за убийство — казва Хари. — Смятат, че ембрионът е миниатюрна отделна личност още от следващата сутрин.

Формулировката му предизвиква у нея пренебрежително изсумтяване:

— Да бе, те не знаят какво смятат — казва. — Ако мъжете можеха да забременяват, този дебат въобще не би съществувал. Нали Бени?

Намесва го в разговора, за да разводни намеренията на Хари спрямо нея, каквито и да са те, с тази провокативна тема. Бени внимателно, дрезгаво казва:

— Моята църква твърди, че абортът е грях.

— И ти им вярваш, докато не поискаш да го направиш, нали? Я ни кажи за теб и Мария — използвате ли противозачатъчни? Седемдесет процента от младите женени католици използват, знаеше ли?

Хари се сеща за един странен момент от неочаквания му контакт с Пру, презерватива, който бе извадила от джоба на възкъсата си хавлийка. Или винаги държи там по един, или е била предвидила, че ще се чука с него, преди да влезе в стаята. Отвикнал е да ги използва, още от казармата, но се бе съгласил без протести, това си бе нейното шоу. Стягаше го, беше се уплашил, че няма да успее да запази твърдостта си от притискането, а космите му, там, където бяха останали след ангиопластиката, нали го бяха обръснали, се бяха закачили при развиването, беше възникнала малка техническа суетня, тя му бе помогнала в неясната светлина, това може би донякъде забави свършването му, което не беше лошо, тъй като тя свърши два пъти, веднъж под него и веднъж отгоре, докато дъждът биеше по прозореца зад спуснатите щори, бедрата й толкова едри и широки в ръцете му, че вече не се чувстваше дебел, циците й щръкнали, докато се извиваше, преследвайки втория оргазъм, а той почти в несвяст от притеснение, че разтърсва дефектното си сърце. Някакво прозаично безсрамие у Пру унищожи част от поезията, когато за първи път я видя гола и бледа, като онази улица с цъфналите дървета. Направи всичко, но беше някак безцеремонна и леко вдървена, сякаш на шивашкия манекен в тъмното зад него му бяха пораснали ръце и крака, и глава с вееща се морковена коса. За да задържи ерекцията си, непрекъснато си повтаряше: За първи път чукам левачка.

Бени се изчервява. Не е свикнал да води подобни разговори с жена.

— Може и така да е — признава. — Ако не става въпрос за смъртен грях, не е нужно да го признаваш, ако не искаш.

— Това спестява на свещеника доста притеснения — казва му Елвира. — Да предположим, че независимо какво използвате двамата с Мария, тя непрекъснато забременява, какво бихте направили? Не бихте искали вашето безценно момиченце да се чувства притеснено. Така както стоят нещата в момента, можете да й дадете най-доброто. Какво е по-важно, качеството на живота за семейството, което вече сте създали, или малко възелче протеин с размера на мравка?

Когато се вълнува, Бени говори с особено писклив момичешки глас:

— Остави ме на мира, Елвира. Не ме карай да мисля за това. Обиждаш религията ми. Не бих имал нищо против още едно-две деца, какво по дяволите. Млад съм.

Хари се опитва да го измъкне.

— Кой може да каже какво означава качество на живот? — пита той Елвира. — Може би точно това дете ще изобрети фонографа.

— Не и ако живее в гето, абсурд. От него ще излезе хлапе, дето след шестнайсет години ще те обере за крек.

— Не е нужно да проявяваш расизъм — казва Хари, който в известен смисъл е обран от бяло хлапе, от собствения си син.

— Това е точно обратното на расизъм, това е реализъм — обяснява му Елвира. — Тези ненормални фундаменталистки идиоти се опитват да отнемат правото на аборта на бедната чернокожа непълнолетна майка.

— Аха — отговаря той — същата бедна чернокожа непълнолетна майка, която иска да роди бебето, защото никога не е имала кукла, с която да си играе, и е във възторг от идеята да завре на данъкоплатците поредната сметка за социални помощи. Майната ви, бледолики — това сочат статистиките за раждаемостта.

— Ха сега, кой говори расизми?

— Искаш да кажеш реализми.

Отпуснат след правенето на любов, и благодарен, че все още е жив; той бе попитал Пру колко обратен смята, че е Нелсън, с цялото това мотаене с Лайл и Слим. Дъхът й се виждаше заради фините струйки вдишван цигарен дим на воднистата светлина, идваща от прозореца, когато тя замислено му отговори, леко сепната от въпроса:

— Нелсън харесва момичета. Той е мамино момче, но в това отношение прилича на теб. Само дето на него му изглеждат по-големи, отколкото на теб.

Когато час по-късно Дженис бе надушила цигарения дим, той се бе престорил на прекалено сънен, за да го коментира. Пру отнесе втория фас заедно с презерватива, но първият, удавен върху перваза на прозореца, на следващата сутрин бе така накиснат и сплескан, че можеше да е стоял там цяла вечност, историческа реликва от Нелсън и Мелани. Заека въздъхва и казва:

— Права си, Елвира. Хората трябва да имат възможност за избор. Дори и да правят неправилния.

От стаята, в която бе с Пру, умът му се прехвърля на онази, която бе споделял с Рут, един етаж над Съмър стрийт, и последния път, когато бе влязъл в нея тя му каза, че е бременна, и го бе нарекла господин Смърт, а той я бе молил да запази бебето. Да го запазя, казваш, а как? Ще се ожениш ли за мен? Беше го подигравала, но и умолявала същевременно и в крайна сметка, да, нека бъдем реалисти, вероятно е направила аборт. Щом не можеш да измислиш решение, аз съм мъртва за теб и това твое бебе също е мъртво. Онази сестра с кръглото лице и благия нрав в болницата няма нищо общо с него, точно както му каза Рут последния път, когато я видя във фермата й преди десет години. Бе имал една дъщеря и тя бе умряла; Бог не му бе гласувал доверието да го дари с друга. На глас казва:

— Шмид направи това, което Роуз беше прекалено глупав да направи: да напуснеш, когато си приключил. Взимай си лекарството и не удължавай агонията с разните там адвокати.

Бени и Елвира го поглеждат, стреснати от начина, по който са се отклонили мислите му. Но това чувство му е приятно, вътрешното блуждаене. Когато за първи път дойде във фирмата като главен търговски представител след смъртта на Фред Спрингър, се боеше, че няма да успее да запълни празното място. Но сега, като по-възрастен мъж, с глава пълна със спомени, го запълва, без дори да се опитва.

През дебелото шлифовано стъкло вижда мъж и жена около трийсетте, може би четирийсетте, вече всички му изглеждат млади, в паркинга отвън сред колите, навеждат се, за да надзърнат вътре, и разглеждат фабричните лепенки по стъклата. Жената е закръглена и бяла, а тлъстите й ръце се показват от потничето й. Мъжът е по-мургав, много по-мургав — хората с латиноамерикански произход имат всякакви оттенъци — и кльощав, с лилава блуза без ръкави, срязана на корема. Главите им, които се накланят и изправят, се движат предпазливо, сякаш се боят от индианска засада някъде в прерията от проблясващи автомобилни покриви, двойка пионери посвоему, поне в тази част на света, където расите не се смесват много-много.

Бени пита Елвира:

— Искаш ли ги, или да ги взема, аз?

Тя казва:

— Ти. Ако на жената й трябва допълнително убеждаване, я доведи вътре и аз ще си побъбря с нея. Но недей да насочваш цялата информация към нея само защото е бяла. И двамата ще се обидят, ако си вириш носа пред мъжа.

— За какъв ме имаш, за някой тесногръд? — казва Бени полунасмешливо, но изражението му, когато излиза от климатизираната стая в юнската влага и горещина, е тъжно и упорито.

— Не бива да го тормозиш за религията му — Хари казва на Елвира.

— Не го тормозя. Просто си мисля, че трябва да го хвърлят в затвора онзи проклет папа заради това, което причинява на жените.

Заека си спомня, че Пеги Фознахт, преди да й отрежат гърдата и да вземе да умре, беше пълна с бесен гняв към папата. Беше чел някъде, че гневът предизвиква рак. Ако живееш достатъчно дълго, мисли си, ще чуеш всичко. И новините, и коментарите, разбъркани като боклука в запушена мелачка за боклуци. Всяка вечер медиите се опитват да те докарат до лудост, така че да изтичаш навън и да си купиш всичките депресиращи неща, дето ги рекламират, лаксативи и лепило за протези Фиксодент и Соминекс[24], и Тиленол[25], и лекарство против хемороиди и течност за жабурене срещу лош дъх. Защо по вечерните новини предполагат, че хората, които ги гледат са толкова грохнали и задръстени? Това е достатъчно, за да те накара да превключиш канала. Рекламите го отвращават, цялото това дружеско дърдорене на разни простонародни домашни философи относно анален сърбеж и парене, и някоя красива млада жена в размазан фокус, която с удоволствие се протяга в бялата си хавлия, защото току-що се е изсрала и всички онези хора в рекламата на Екс-Лакс, които казват „Добро утро“ един след друг, така че не можеш да не си представиш как светът се изпълва с усмихнатите ни американски екскременти, много скоро ще трябва да плащаме на бедните страни от третия свят, за да ги хвърляме там като токсичните отпадъци.

— Защо нарочваш папата? — пита Хари. — Буш е същата работа, и той е срещу абортите.

— Да, но той ще се промени, когато жените започнат да гласуват срещу републиканците. А няма начин да се гласува срещу папата.

— Не чувстваш ли понякога — пита я, — сега с Буш начело, че някак оставаме в периферията, че сме нещо като голяма Канада, и че за останалите няма голямо значение какво правим? Може би така трябва да бъде. Предполагам, е някакво облекчение, че вече не сме голямата работа.

Елвира е решила да възприеме нещата от забавната им страна. Играе си с една от обеците с форма на орех и поглежда под ъгъл нагоре към него.

— Ти си важен за всички, Хари, ако това намекваш.

За първи път му казва нещо подобно, звучи като че ли му е дъщеря. Хари усеща, че се изчервява.

— Не мислех за себе си, мислех за страната. Знаеш ли кого обвинявам? Старият Аятолах, задето ни нарече Великия Сатана. Сякаш ни направи лоша магия и ние се смалихме. Сериозно. Някак наистина ни омагьоса.

— Недей да живееш в измислен свят, Хари. Все още имаме нужда от теб тук, на земята.

Тя излиза на паркинга, където се е появил квартет тийнейджърки, всичките в якета от избелял дънков плат. Кой знае, може би дори тийнейджърите в днешно време имат достатъчно пари да си купят тойота. Може да е женска рок банда, която си търси микробус за турнетата. Хари влиза безцелно в офиса, където гостуващите счетоводители ден след ден свиват гнездото си сред купчини хартия. Главният има уморено гумено лице с тъмни кръгове под очите, а помощникът му изглежда като някакъв малоумник, глупак поне що се отнася до говоренето, сякаш няма достатъчно пълнеж в главата. Сякаш за да компенсира всички недостатъци, винаги е облечен с чиста бяла риза със здраво завързана вратовръзка, закопчана за гърдите му с игла.

— А — казва главният, — точно който ни трябва. Говори ли ви нещо името Ангъс Барфийлд? — Сенките под очите му са толкова дълбоки и тъмно синкави, че изцяло заобикалят очите му; прилича на миеща мечка. Въпреки че лицето му свидетелства за много годинки, косата му е черна като вакса и стои толкова плътно върху главата му, сякаш е нарисувана там. Тези счетоводители трябва да са подредени, с всичките тези цифри, които записват, хиляди и милиони, и нито една петица, която да се сбърка с тройка, нито една седмица, която да се сбърка с единица. Когато повдига веждата на очертаното си с тъмен кръг око към Хари в очакване на отговор, гумената му уста неуморно се върти с някакво неспокойно всезнаещо движение.

— Не — казва Хари, — но всъщност чакай. Нещо ми се върти. Барфийлд.

— Хубаво е да познаваш такъв човек — казва счетоводителят с лукава гримаса и усукване на устните. — От декември до април е купувал по една тойота месечно. — Проверява някакво листче под ръката си. Има много дълги черни косми по китките. — Една корола с четири врати, един терсел хетчбек с пет скорости, едно камри комби, един луксозен двуместен четири по четири 4runner, а през април наистина се е отпуснал и си е взел една супра турбо със спортен покрив за сумата от двадесет и пет и седемстотин. Общо излиза на малко под седемдесет и пет хилядарки. Всичките на едно и също име и един и същи адрес на Уилоу стрийт.

— Къде е Уилоу стрийт?

— Това е една от преките над Локъст, нали знаеш. Този район е станал доста модерен.

— Локъст — повтаря Хари, напъвайки се да си спомни. И по-рано е чувал това странно име „Ангъс“ от устата на Нелсън. Когато отиваше на купон в Северен Брюър.

— Неженен бял мъж. Доста платежоспособен. Не си е падал по пазарлъците, всеки път е плащал обявената цена. Единственият проблем с него като клиент — казва счетоводителят — е, че според градските архиви е мъртъв от шест месеца. Умрял е преди Коледа. — Той свива устни в малък грозд под едната си ноздра и вдига вежди толкова високо, че ноздрите му се разширяват от съчувствие.

— Сетих се — заявява Хари с рязко подрипване на сърцето. — Това е Слим. Ангъс Барфийлд е истинското име на един тип, когото всички наричаха Слим. Той беше, беше гей, предполагам, около годините на сина ми. Имаше добра работа в центъра на Брюър — администрираше една от онези образователни програми на Агенцията за жилищно строителство и благоустройство за незавършилите гимназия. Нелсън май веднъж ми каза, че имал диплома за психолог.

Малоумният асистент, заслушан със зинала от усилие уста, тъй като може да възприема само по една мисъл, се разхилва: хуморът на лудостта се излива върху психолозите. Другият усуква долната част на лицето си по нов начин, сякаш демонстрира възли.

— Банковите служители, отговарящи за отпускането на кредити, просто обожават държавните служители — казва той. — Та те са толкова сигурни и постоянни, видите ли.

Тъй като мъжът явно го очаква, Хари кимва, а счетоводителят драматично шляпва по подредения хаос от документи, пръснати върху бюрото. — От декември до април Брюър Тръст е дал пет заема за покупка на автомобил на този Ангъс Барфийлд, платими на „Спрингър Моторс“.

— Как са могли, на един и същи човек? Здравият разум…

— Откакто се появиха компютрите, приятелю, здравият разум излетя през прозореца. Отишъл е при шапката с щраусово перо на леля ти Матилда. Отделът за заеми за покупка на автомобил на дадена банка е просто като игра на зарчета; компютърът е проверил кредита му, харесал го е и заемът е бил одобрен. Чековете са били осребрени, но така и не са се появили в активите на фирмата. Смятаме, че твоят приятел Лайл е отворил фалшива сметка някъде. — Мъжът забучва пръст в купчина банкови извлечения; пръстът има черни косми между кокалчетата и се извива толкова силно назад, че Заека трепва и извръща поглед. Този гумен тип е един от онези родени учители, които Заека инстинктивно е отбягвал цял живот. — Нека да го кажем така. Компютърът е като французин. Струва ти се много умен, докато не научиш езика. Щом научиш езика, осъзнаваш, че е дяволски тъп. Бърз е, наистина, но бърз не означава умен.

— Но — търси подходящи думи Заека, — но Лайл и Нелсън, особено Лайл, да използват името на бедния Слим за подобна мръсотия, когато току-що е бил умрял, когато едва ли не току-що са го заровили — възможно ли е действително да са били толкова коравосърдечни?

Счетоводителят леко се прегърбва под тежестта на подобна наивност.

— Това са били гладни момчета. Мъртвите нямат чувства, поне доколкото съм чувал. Кредитът на този приятел не е бил изтеглен от компютъра и между тези заеми от Брюър Тръст и фалшивия инвентар на Мид-Атлантик Тойота, доколкото можем да потвърдим до този момент, от тази операция са били прибрани около двеста хилядарки. Това са доста бисквити марка „Тол Хаус“.

Асистентът отново се захилва. Заека, като чува сумата, изстива от предчувствието, че този дълг ще го погълне. Тук, сред всичките тези документи, наредени върху бюрото, на което работеше самият той, и държеше ролка бонбони „Лайф Сейвърс“ в средното ляво чекмедже, тайно е била изкопана фатална дупка. Той потупва джоба на сакото си за успокояващата издутина от шишенцето нитростат. Ще вземе една таблетка в момента, в който излезе оттук. В нощта, в която се чука с Пру, когато и на двамата им бе дошло до гуша и до полудяване от съдбите им, старото легло, скърцащо под тях, му се бе сторило като друг вид гнездо, някакъв преплетен остатък от семейни участи, мухлясалата старческа миризма на Мама Спрингър, освободена от дюшека от това внезапно тръскане, там, където години наред бе спала сама, мирис на стари, натъпкани с нафталин одеяла, съхранявани в кедрови ракли на тавана сред подвързаните с плюш семейни албуми и счупени люлеещи се столове с ракитови седалки и шапки с воал в кръгли кутии, мирис, който се надигаше не само от поруганото легло, но и от старата шевна машина, поставена там, и забравените вратовръзки на Фред в дрешника, и топчетата мъх под древното легло с четири крака. Всички тези семейни следи сведени до това, до това съвкупление на фона на гръм и светкавици. Сега нещата изглеждаха така, сякаш това не се беше случвало. Той и Пру са неотстъпчиво вежливи един към друг, а Дженис, повече от всякога вживяна в ролята си на работещо момиче, е престанала да създава множество поводи, при които двете семейства да се смесват. Пикникът в задния двор за Деня на бащата бе изключение, а децата бяха уморени и раздразнителни и изпохапани от насекоми, когато най-после печените хамбургери бяха готови за консумация.

Хари се разсмива идиотски, като помощник-счетоводителя.

— Бедният Слим — казва, опитвайки се да влезе в тон с жаргона на главния счетоводител. — Голям приятел му се е оказал Лайл, как го е обзавел с всичките тия коли, от които въобще не се нуждаел.

На четвърти юли заради Джуди той марширува в парада на Маунт Джъдж. Нейният гърлскаутски отряд участва в него, а съпругът на водачката на отряда, Кларънс Айфърт, е в инициативния комитет. Трябвало им мъж, достатъчно висок, за да се въплъти в чичо Сам, и Джуди казала на мисис Айфърт, че дядо й е приказно висок. Всъщност по днешните стандарти метър и осемдесет и осем не е чак толкова много, с такъв ръст в NBA ще си джудже, но някои от членовете на инициативния комитет, с едно поколение по-възрастни от мистър Айфърт, си спомнят Заека Енгстръм от славните му дни в гимназията, и проявиха ентусиазъм, въпреки че сега Хари живее в Пен Парк, на другия край на Брюър. Оставаше си момче на Маунт Джъдж и нещо като герой. Станал е по-едър, отколкото би трябвало да е националният символ, но има подходящата светла кожа и бледосини очи и изправена войнишка стойка. Служил е в Корея. Изпълнил е дълга си. Налага се да разкопчае едното копче на широките панталони с едрото червено райе, но тъй като трицветните тиранти ги придържат, а бледосинята жилетка на звезди пада върху талията му, всъщност няма особено значение. В седмицата преди четвърти Хари и Дженис доста се занимават с костюма. Даже отиват и купуват официална риза с френски ръкавели и широка яка, която да пасва на широката червена вратовръзка, и решават, че велурените му обувки Хъш Пъпис, които приличат на ботуши, подхождат повече на раирания панталон, отколкото официалните черни обувки, които пази за сватби и погребения. Фракът от тъмносин вълнен плат е малко по-тъмен от жилетката, с по три декоративни месингови копчета от двете страни и му е по мярка, но мъхнатият цилиндър с лента на големи сребърни звезди, кацнал нестабилно върху изправената му глава, е малко тесен заради бялата найлонова перука, така че има усещането, че ще се килне и ще падне.

Дженис замислено прехапва устна.

— Задължително ли трябва да си с перука? Косата ти и без това е толкова светла.

— Но е подстригана прекалено късо за чичо Сам. Ако знаех, щях да я оставя да порасне.

— Е — казва тя — защо пък чичо Сам да не е с модерна прическа? Нали не е мъртъв?

Той пробва шапката без перуката, така наистина ляга по-добре.

— А и, честно казино, Хари, с перуката имаш леко стряскащ вид — прави те да изглеждаш като някаква едра червендалеста жена.

— Виж какво, правя го заради внучката ни, няма нужда да обиждаш.

— Не обиждам, просто е интересно. Не бях забелязвала женската ти страна. Обзалагам се, че от теб щеше да стане по-свястна жена, отколкото майка ти или Мим. Те двете е трябвало да са мъже.

Мама се държеше гадно с Дженис още от момента, в който я бе довел вкъщи от Кролс, а Мим някога й бе откраднала Чарли Ставрос, или поне Дженис така смяташе.

— Стана ми горещо и започна да ме сърби в тия дрехи — оплаква се Хари.

— Дай да пробваме брадата.

Когато я поставят, Дженис казва:

— О, точно. Прави ти лицето много по-слабо. Чудя се защо никога не си си пускал брада. — В коментарите й по негов адрес е започнало да се промъква някакво минало време. — Мистър Листър сега си пуска брада и вече не изглежда толкова тъжен. Има отпуснати бузи.

— Не искам да слушам за този мухльо — и добавя — лепенката не ми се струва достатъчно здрава, когато говоря.

— Сигурно е здрава, изкарала е много други паради.

— Точно това й е проблемът, глупаче. Има ли начин да я сменим?

— Просто не си движи брадата толкова. Мога да се обадя на Дорис Еберхарт, когато беше женена за Кауфман, много си падаха по любителски театрални представления.

— Недей да намесваш тая нахална кучка в моя случай. Може би на парада някой ще има резервна лепенка.

Но събирането на участниците в шествието е объркано и разхвърляно, ще се състои в двора на старата гимназия Маунт Джъдж, която сега е прогимназия, и е определена за събаряне, тъй като в цялата сграда има азбест, а застраховката на дървените подове е огромна. Когато Хари бе ученик в нея, всички просто вдишваха азбеста и поемаха риска дървеният под да се запали. Има маршируващи оркестри и антични автомобили, и платформи на 4-Н[26], и ветерани в старите си униформи, които се въртят из асфалта на паркинга и върху кафявата трева на бейзболното игрище, а единствената организация се осигурява от мъже и жени в зелени тениски с надпис Комитет за Деня на независимостта на Маунт Джъдж, нахлупили от онези пластмасови шапки като за шофьори на камиони, отпред с козирка, а отзад с мрежичка. Озъртайки се за някой, който да му каже къде да отиде, Заека обикаля тук, където преди години бе крачил със зализана с гел прическа с опашка и велурена риза, опъната върху гърба му, с навити ръкави, а след края на баскетболния сезон, с четвъртита цигарена кутия, която се очертаваше в джоба му. Има чувството, че ще срещне някогашното си гадже, Мери-Ан, такава, каквато беше навремето, с обувки с връзки и бели чорапи, и къса плисирана пола на мажоретка, прасците й между полата и чорапите са прави и гладки и със закръглени мускули, а лицето й, с трапчинки на едната буза и няколко пъпки по челото, радостно ще се промени, когато го види и разпознае. Вместо това непознати хора с типичните за осемдесетте озадачени физиономии непрекъснато се обръщат към него за упътване. Щом е облечен като чичо Сам, се предполага, че е наясно. Налага се да им повтаря, че нищо не знае. Зад старата гимназия, построена през двайсетте години от оранжеви тухли, имаше висока стена без прозорци, срещу барака от дъски и шперплат, която отдавна бе съборена, и тази черна чакълеста площ събужда дълбоки асоциации у него. В немите й тухли и изолирано пространство имаше странна сила, защото именно тук се събираха след училище чак докато здрачът ги призовеше да се приберат вкъщи, по-любопитните и свободни деца в града. Момичетата висяха там наред с момчетата, целеха баскетболния кош, прикрепен върху голия тухлен зид (плътно на стената, както в гимнастическия салон в Ориол), натискаха се върху шперплатовите летви на бараката с инструменти, разговаряха (момичетата прегърнати в преплетените ръце на момчетата като в редица меки клетки), закачаха се, разменяха тайни, опипваха се, отлагаха прибирането вкъщи, така че песъчливото изоставено пространство зад училището бе заредено с някакво тържествено вълнение, с любопитната младежка енергия. Сега в тази площ, повторно павирана и почистена, без барака и баскетболен кош, Заека се натъква на отряда от момичета скаути на Джуди, някои в униформа, а някои в костюми, застанали върху каросерията на камион с платформа, изобразяваща свободата. Най-високото и хубаво момиче, увито в бял чаршаф и корона с лъчи, държи голяма бронзова книга и позлатена факла, а другите са подредени около картонения й пиедестал, лицата им са боядисани в червено и кафяво и черно и жълто, за да представляват човешките раси, понеже в Маунт Джъдж няма малки индианчета или негърчета, или азиатчета, или поне не са скаути.

Джуди е от момичетата, които стоят около платформата с типичната, украсена с ширити униформа в цвят каки, със значка, и толкова се стъписва, когато вижда дядо си във внушителния му костюм, че го хваща за ръка, сякаш за да го свърже със земното, с реалното. Трудно му е да наведе глава, за да я погледне, от страх цилиндърът му да не падне. С поглед, насочен сякаш към далечната ограда на бейзболното игрище, той я пита:

— Как изглежда козята брадичка? Брадата, Джуди?

— Добре е, дядо. В началото ме изплаши. Не можах да те позная.

— Имам чувството, че всеки момент ще падне.

— Не си личи. Много ми харесват широките ти раирани панталони. Жилетката не ти ли притиска корема?

— Това ми е най-малкият проблем. Слушай, Джуди. Мислиш ли, че ще можеш да ми направиш една услуга? Току-що се сетих, че продават лепенка, която лепи и от двете страни. Ако ти дам два долара, можеш ли да изтичаш до малкото магазинче от другата страна на Сентръл да ми купиш?

Срещу училището винаги е имало магазинче под най-различни имена и собственици, които се променяха през годините, за да продава на учениците дъвки и бонбони, и пистолети с капси, и блокчета шоколад, и цигари, и списания, и всичко друго, което младите хора смятат, че трябва да притежават. С мъка държейки главата си вдървено изправена, той рови през пластовете на костюма си, за да стигне до портфейла в големия торбест страничен джоб на раираните панталони, вдига го до лицето си и измъква две еднодоларови банкноти. За всеки случай добавя още една. Напоследък всичко струва повече, отколкото очаква.

— Ами ако не работи заради празника?

— Ще работи. Винаги работи.

— Ами ако парадът започне? Трябва да съм на камиона.

— Няма, парадът не може да започне без мен. Хайде, Джуди. Помисли колко неща съм правил за теб. Помисли как те спасих онзи път на лодката. И кой всъщност ме накара да участвам в този проклет парад? Ти ме накара!

Не смее да погледне надолу, да не би цилиндърът да падне, но по гласа й познава, че е на път да се разплаче. Косата й представлява червеникаво петно в долната част на полезрението му.

— Добре, ще опитам, но…

— Само запомни — казва, и когато брадичката му се свива при предупреждението, усеща как брадата се разхлабва — да лепи и от двете страни. Марка „Скоч“. Бягай, миличка! — Сърцето му препуска, бърника под дрехите, за да се увери, че се е сетил да вземе малкото шишенце нитроглицерин. Открива животодаряващата му издутина дълбоко в торбестия джоб. Когато поднася пръсти към лицето си, за да прилепи брадата, вижда, че треперят. Ако брадата му не залепне, няма да бъде никакъв чичо Сам, и целият парад ще пропадне, ще блокира тук, на училищното игрище, завинаги. Прави няколко кръгчета със ситни стъпки, без да обръща внимание на никого в опит да успокои сърцето си. Дразнещо е.

Когато Джуди най-после се връща запъхтяна, му казва:

— Бяха ужасно тъпи. Сега продават почти само храна. Боклуци като Чийз Дудълс[27]. Имаха само скоч, който лепи от едната страна. Все пак купих. Така ли трябваше?

От паркинга прозвучава барабанен звук, в началото безреден, няколко хлапета се държат като палячовци от нетърпение, а после в синхрон набира обем, плътност, неумолим устрем. Двигателите на старомодните автомобили и камионите с платформи заработват, изпълват празничния въздух със синкав дим.

— Добре — казва Заека, без да може да погледне внучката си, за да не падне цилиндърът, и слага скоча в джоба си заедно с рестото от трите долара, пъхнати в ръката му изотдолу. Отчужден от костюмираното си тяло, има чувството, че е на кокили, стъпалата му са невероятно миниатюрни.

— Съжалявам, дядо. Направих каквото можах — слабото, тъничко гласче на Джуди някъде под него, извън полезрението му, трепери и пресеква от сълзи, като вода, която се плиска на слънце.

— Чудесно се справи — казва й.

Някаква обезумяла набита жена със зелена тениска на комитета и шофьорска шапка идва и припряно го отвежда към предната част на шествието, покрай платформи и оркестри с барабани и тръби, фордове модел А и членове на градската управа с вратовръзки и една бяла лимузина. Полицейска кола от Маунт Джъдж с въртяща се синя лампа, но с изключена сирена води шествието и Хари трябва да върви на известно разстояние зад нея. Като че ли не знае маршрута. Като дете участваше в шествията заедно с тълпата градски хлапета на велосипеди със спици, увити в крепирана хартия в червено, синьо и бяло. Надолу по Сентръл до Маркет, една пресечка преди 422-ра, през сърцето на малкия стръмен център на града, след това вляво и надолу по Потър авеню, през улици от тухлени полусамостоятелни къщи, кацнали върху терасираните си дворове зад подпорни стени, а след това надолу край Кегърис Али, както се наричаше навремето, а сега е Кегърис стрийт с някогашните си малки фабрики и цехове за чорапогащници, преименувани в Линекс и Дейта Дивелъпмънт и Бизнес Лоджистикъл Системс, нагоре по Джексън, горния й край, на една пресечка от старата му къща, и после надолу по Джоузеф и покрай голямата баптистка църква, и остро надясно по Мъртъл край пощата и неприветливия стар Олдфелоус Гол, и накрая свършваше при парадната естрада, поставена пред сградата на общината, в малкия парк, който през шейсетте беше пълен с хлапета, които пушеха трева и свиреха на китари, но сега в нормални дни приютява само няколко възрастни пенсионери и бездомни скитници. Жената в зелено заедно с някакъв маршал с голяма картонена значка, кривоглед прегърбен бижутер, на име Химелрайх — в училище Заека бе само няколко випуска по-млад от баща му, за когото всички казваха, че е евреин — гледа да го забави достатъчно, така че разстоянието между него и водещата кола да се увеличи и чичо Сам да не изглежда прекалено свързан с полицията. Непосредствено след него в шествието е бялата лимузина с видните граждани на Маунт Джъдж и членовете на общинския съвет, които не са заминали в Поконос или Джърси Шор. Отзад се носят звуците на барабани и тръби и на няколко гайдари, наети от Честър Каунти, и накъсаните поп парчета, които се носят от платформите, за да подпомогнат изобразяването на Свободата и Духа на 1776 година и ЕДИН СВЯТ/UN MONDO и Главата, Сърцето, Ръцете и Здравето, а на опашката някакъв местен рок певец в екстаз имитира Пресли и Орбисън и Ленън, докато един почитател на мегаватите шумно надува усилвателната апаратура, наблъскана в камиона му. Но отпред, начело на шествието, е странно тихо, смълчано. Когато най-накрая слага крак, обут във велурена обувка, върху двойната жълта линия на главната улица на града и започва да марширува, Хари усеща нещо рисковано, непривично. Чувства се замаян, абсурден, огромен. Зад него бялата лимузина тихо мърка на ниска предавка, така че няма как да спре да върви, а далеч напред, толкова напред, че проблясва и се губи от поглед на завоите и извивките на пътя, се движи полицейската кола; но точно пред него няма нищо друго, освен злокобната пустота на обикновено шумната Сентръл стрийт под зашеметеното юлско небе, синеещо над телефонните жици. Той представлява цялото движение по нея, неговата самотна изправена фигура. Притихналата улица си има своите лунни кратери, следи от шарка, белези, древни метални капаци. Треперенето в сърцето и ръцете му се превръща в екзалтирано жертвено усещане, когато прави тези първи няколко крачки в асфалтовата бездна, поръбена в този участък от маршрута само с няколко зрители, няколко разголени тела по къси панталони и гуменки, и цветни ризи, застанали по тротоарите.

Подвикват му. Махат иронично с възгласи „Йееей“ заради идеята за чичо Сам, това ходещо знаме, този непоправим бирник и игрив международен интригант. Няма какво друго да направи, освен също да им маха и да кима внимателно, за да не изтърси цилиндъра или да падне брадата. Колкото повече се сгъстява тълпата, толкова по-често подвикват името му: „Хари“ или „Заеко“ — „Хей, Заеко“, „Хей, първенецо!“. Помнят го. От години не е чувал стария си прякор толкова много; във Флорида никой не го използва и внуците му биха се учудили, ако го чуят. Но ето че внезапно той се носи от тези тротоари, живо, изпълнено с топли чувства. Тълпата му се струва разтеглена, рециклирана версия на тълпите, които препълваха стария гимнастически салон във вторник и петък вечер, баскетболните вечери в мъртвилото на зимата, и създаваха своя собствена лятна горещина с телата си, така че върху терена потта непрестанно пареше в очите му и капеше от косата, стичаше се зад ушите надолу по врата до вдлъбнатината между плешките. Сега потта се събира под вълнения му фрак, който действително го стяга, както бе питала Джуди, и под цилиндъра, въпреки че е без перука. Слава богу, че Дженис му предложи да не си я слага, невинаги е чак такова глупаво дребосъче.

С нарастваща лекота и ентусиазъм Хари маха на тълпата, скупчена по ъглите и в сенките на норвежките кленове и върху варовиковите подпорни стени и стъпаловидните дворове в хладната сянка на верандите, докато потта му разлепя брадата и размеква лепилото. Усеща, че едната й половина леко се е отлепила от брадичката му, и без да нарушава крачка — чичо Сам има чудата походка с присвити колене, която се различава от едрите крачки на Хари — изравя скоча от торбестия джоб и откъсва три сантиметра заедно с крайчето червена хартия. Крайчето се опитва да се залепи за пръстите му и след няколко раздразнени первания, късчето пада на улицата. Хари откъсва ново парче, което притиска върху лицето си и върху отлепения край на изкуствената бяла брада, скочът успява да я задържи, въпреки че четвъртитото парченце вероятно лъщи върху лицето му. Зрителите, които виждат тази импровизирана поправка подвикват поощрително. Той започва да накланя високия си тежък цилиндър в предпазливи поклони на всяка страна и това предизвиква нови аплодисменти и дружелюбни поздрави.

Погледната иззад махащата му ръка, иззад усмивката и лъщящата ивица скоч, тълпата го смайва. Хората от Маунт Джъдж са лятно облечени, а голотата, откакто Хари беше дете, е преминала от децата към възрастните. Белокоси жени седят в тръбните си градински столове, които са дотътрили до бордюра, облечени като пълни бебета в карета и волани, безформените им крака с разширени вени бодро стърчат. Мъже на средна възраст са натъпкали подобните си на бурета бедра в панталони за колоездене, предназначени за момчета. Млади майки са надошли от басейните в задните си дворове по бански от две части с високо изрязани ивици синтетична материя, които оставят половината им задник и цици открити. Притискат към хълбок зачервени от горещината бебета само по еднократни пелени и гумирани гащички. Има толкова много млади хора — бебета, прохождащи, изблик на поколение след поколение, откакто градът го бе родил. Тогава беше пълен със старци: сутрин, докато отиваше на училище, разни стари сприхави жени излизаха от къщите си, тръскайки метли, облечени с дебели черни чорапи и пеньоари с копчета до долу. А сега бодра невинна плът се е наредила от двете страни на Джексън Роуд. Голи колене, на бучки, като гроздове и подобни на бъчви мургави голи рамене, стоят тромаво в шарената сянка по тротоарите. Навсякъде има позлатени прътове с американския флаг и балони, балони във всички цветове, дори металически, с формата на сърце или възглавница, в ръцете на хората и вързани за храстите, за дръжките на детските колички, в които има още бебета. Някаква готовност да си угаждат, някаква конспирация да се забавляват, обгръща и насърчава това шествие, докато той го води надолу през смайващата пустота към центъра по познатите полегати улици. Хари залепва малко скоч от другата страна на брадата си и от същия джоб измъква шишенцето с хапчета и глътва един нитростат. Стръмната част на маршрута се бе оказала изпитание за него, а сега коленете му се напрягат по наклоненото шосе. Когато се приближава твърде близо до полицейската кола пред него, в дробовете му нахлува въглероден монооксид. Разнородната музика го побутва отзад: паузите в „Американски патрул“ се изпълват от деформираното звучене на „Вчера“. Той се съсредоточава върху начертаната жълта линия, тук-там зацапана от следи от рязко спиране, на места е прекъсната, където преминаването е разрешено, но като цяло е двойна като неогъваемите стари трамвайни релси, отдавна заровени или извадени за скрап. Срещу него щракат фотоапарати. Гласове подвикват различните му имена. Те го познават, но той не вижда познато лице, нито едно, нито дори киселото, червенокосо сърцевидно лице на Пру или втренчения черен поглед на Рой, или малкото, мургаво упорито свито лице на Дженис. Бяха казали, че ще застанат на ъгъла на Джоузеф и Мъртъл, но тук, близо до общината, тълпата е най-плътна, стената от почернели от слънцето хора е 3–4 метра дебела, и любимите му хора са погълнати.

Целият град, такъв, какъвто го познава, е погълнат от десетилетията, и друг един е заел мястото му, по-млад, по-разголен, по-безстрашен, по-добър. И все още го обича, както навремето, когато отбелязваше 42 точки в един-единствен мач. Той е легенда, вървящ облак. Вътре в него капчица експлозив е разтворила вените му като листчетата на цвете, което се разтваря за слънцето. Очите му парят от пот или от нещо, което ги дразни, главата му пулсира под цилиндъра като в тенджера под налягане. Парниковият ефект, мисли си. Дупката в озона. Когато ледът в Антарктика изчезне, всички ще се удавим. Търсейки проблясъка на познато лице сред тълпата от хора, Хари вижда как кутийка бира нагло се предава напред-назад, вижда блясъка на сериозните очила на късогледо дете, сребърната халкичка върху ухото на прилично на испанка момиче. Докато маршируваше, забеляза няколко черни лица в тълпата, радостни и насърчителни като останалите, и няколко ориенталци — осиновено виетнамско сираче, едра филипинска съпруга. Далеч отзад, от все още разгъващата се опашка на шествието, гайдарите извиват някаква шотландска бойна песен, а рок певецът проскимтява „… представи си всички хораааа“, а някъде по-напред, от издраскана касета, през пукащи високоговорители, се носи Нейт Смит, нищо че е мъртва, завлечена в гроба изцяло от гангренозната си пълнота: „Бог да благослови Америка“, към океаните, побелели от пяна. Очите на Хари смъдят, и у него замаяно се засилва впечатлението — сякаш е въздигнат, така че да може да разгледа цялата човешка история, — каращо сърцето му да тупти все по-силно, че в крайна сметка това е най-щастливата шибана държава в целия свят.

Това бе едно от онези глупави прозрения, които някога би споделил с Телма в лишения от задръжки, изпълнен с шепоти момент след правенето на любов. Телма внезапно бе умряла. Умряла бе от бъбречна недостатъчност, тромбоцитопения и ендокардит към края на юли, когато хладната зора на поредния горещ синьо-сив ден се бе разпукала върху декоративната зидария с височина до околните покриви срещу болницата „Св. Джоузеф“ в Брюър. Бедната Телма, тялото й просто се бе износило от дългата й борба. Рони се бе опитал да си я задържи вкъщи до края, но през тази последна седмица се бе оказала твърде мъчна за гледане. Халюцинации, беснеене, саркастичен гняв. Много гняв, насочен най-незаслужено тъкмо към Рони, който бе толкова всеотдаен съпруг, явно, получаваше наказанието си за лудориите, докато бе млад и неженен. Беше само на петдесет и пет — една година по-млада от Хари, две години по-възрастна от Дженис. Беше умряла в същата седмица, в която DC-1 на път от Денвър за Филаделфия се бе разбил в Сиукс Сити, Айова, опитвайки се да кацне с 320 километра в час, движейки се неуправляван от тласъците на двата останали двигателя, бе направил циганско колело върху пистата, избухвайки в огромна огнена топка, и въпреки това повече от сто души бяха оцелели, някои увиснали с главата надолу на коланите си в една част от корпуса, а други бяха избягали и се бяха изгубили в царевичните ниви край пистата. За Хари това като че ли беше първата новина през това лято, която не обявяваше двайсетата годишнина от някакво събитие, Уудсток, убийствата на Менсън, Чапакуидик, кацането на Луната. Телевизионните новини бяха пълни с възкръснали материали.

Заупокойната служба бе в някаква църква без име, на около миля след Ароудейл. Докато я търсеха, Хари и Дженис се загубиха и се озоваха в търговския център в Мейдън Спрингс, където кино с шест зали рекламира върху претъпканото си табло за заглавия „Скъпа, аз се смалих“, „Батман“, „Ловци на духове II“, „Карате Кид III“, „Мъртви поети“, „Големите топки“. Мудното момиче в будката не знае къде би могла да е църквата, както и пъпчивият разпоредител вътре, в голямото празно алено фоайе, което ухае на пуканки с масло и топящи се бонбони „Ем енд Емс“. Хари е бесен на себе си: след всички онези пъти, когато тайно се бе измъквал до Ароудейл, за да се види с Телма, сега не може да намери проклетата им църква. Когато най-после, изпотени, притеснени и бесни заради некомпетентността на другия, семейство Енгстръм пристига, църквата се оказва обикновена, неукрасена сграда, прилична на склад с прозорци, покрита със защитен пласт алуминий като единствен отличителен белег, разположена сред четири декара гола червена почва, рехаво засята с трева и набраздена от автомобилни гуми. Отвътре стените са черни като въглен, а светлината, която влиза през високите светли прозорци, е дръзка и безмилостна. Вместо пейки има сгъваеми столове, а от металните греди на тавана висят наивни плюшени знамена с изобразени кръстове, тромпети, трънени корони, наред с цифрите на библейски стихове — Марк 15:32, Откровение 1:10, Йоан 19:2. Свещеникът е облечен с кафяв костюм и вратовръзка и риза с обикновена яка и изглежда леко разчорлен и задъхан, като пухкав млад управител, на когото понякога се налага да помага при разтоварването на тежки кашони. Миниатюрен, тъничък микрофон, който почти не се вижда в дъбовата поставка на амвона, усилва гласът му. Говори за Телма като за примерна домакиня, майка, богомолка, страдалка. Описанието всъщност не описва конкретен човек, то е като дреха, в която няма никой. Свещеникът явно го усеща, защото след това споменава специфичното й чувство за хумор, особения й начин да възприема нещата, който й бе позволил да се държи така смело през дългата борба с физическото страдание. Когато посетил Телма през последната й трагична седмица в болницата, свещеникът бе опитал да обсъди с нея извечната загадка защо Бог изпраща страдания за някои, а не за други, лекува някои, а оставя много други неизлекувани. Да си припомним, че дори и в Светото писание е така, където много от прокажените и обсебените души нямали късмет да бъдат сложени на пътя на Исус, или не били достатъчно агресивни да си пробият път по-напред в големите тълпи, които се събирали около него в равнината и в планината, в Капернаум и в Галилея? И какъв бил отговорът на Телма? Там, в болничното си легло, наситено с болка и страдания, тя отговорила, че явно го е заслужила, като всеки друг. Тази жена наистина била скромна, наистина не се оплаквала. По-рано, преди болестта й да напредне, припомня си свещеникът и ускорява думите, което сочи, че възнамерява да разкаже интересна случка, я посетил в безупречния й дом, и тя му обяснила физическото си страдание като дребно недоразумение, въпрос на преплитане на миниатюрни жички в организма й. След това предложила с онова нейно нежно, шеговито изражение, което всички ние тук, които я обичахме, помним — и същевременно със скръбна сериозност — че може би Бог е отговорен само за това, което сме в състояние да видим и пипнем, и не отговаря за нищо, което е на микроскопично ниво.

Той вдига поглед, неуверен какъв ефект е произвел този негов спомен, а малката групичка опечалени, доловили вероятно в този странен коментар гласа на Телма, и успели да пробудят спомена за онзи донякъде даскалски, язвителен и сух неин маниер приживе, или може би усетили нуждата на свещеника да бъде спасен от призрака на това неоправдано страдание, учтиво се подсмихват. С облекчение облеченият в кафяв костюм мъж като домакин на телевизионно шоу с неясен речник преминава към дежурните уверения, псалма за зелените поля, стиховете от Еклесиаста, че за всичко си има време, химнът, който гласи, че сега денят приключва.

Хари седи до подсмърчащата Дженис в полицейския й тоалет и си мисли за дивата, гола Телма, която бе познавал, и колко малко общо имаше тя с жената, описвана от свещеника; но може би онази Телма на свещеника е била толкова реална, колкото и тази на Хари. Жените са актриси, напасват ролята си според всяка малка публика. Нейната роля спрямо него бе да го обожава, да предоставя тялото си в негова служба, сякаш се отказваше от него. Тялото й бе болно и бледо и криеше смърт като черна копринена кутия. В позата й на безпомощна пленница на странната потребност да обича имаше някаква смътна обида, нещо пренебрежително. Това, че той не бе в състояние да я обича както тя него, при свойствената му относителна разсеяност, й носеше удовлетворяващо чувство за самонаказание, ирония, която й доставяше удоволствие. И въпреки това, колкото и често да я напускаше, никога не искаше да я изостави. Призракът й с безжизнени очи се притиска в него, когато се изправя за молитвата, застава плътно до гърдите му и с дъх на прокиснало мляко мълчаливо го умолява да не си тръгва. Дженис отново подсмърча, но Хари пази своята скръб за Телма дълбоко в сърцето си, знае, че Дженис не би искала да я види.

Навън, на смущаващата слънчева светлина, Уеб Мъркет, с лице, набраздено с бръчки от усмивки, и цигара, която все още се полюшва от издължената му като на камила горна устна, се спира от групичка на групичка и представя новата си жена, срамежливо момиче на около двайсет години, по-младо от Нелсън, по-млада от Анабел, пухкава дребна блондинка, облечена в тъмни волани, приличаща на тюлен, като младши шампион по плуване без ясно изразени издутини. Уеб определено ги харесва закръглени. Хари я съжалява за това, че е повлечена в този религиозен склад, за да погребе съпругата на бивш партньор по голф на мъжа й. Синди, предишната съпруга на Уеб, която Хари бе обожавал толкова много години, също е тук, сама, изглежда тантуреста и раздразнителна, и нестабилна върху черните си обувки на висок ток, изрязани като сандали, когато стъпва върху гъсто обраслите с трева бразди в червената пръст, които заместват паркинга пред църквата. Докато Дженис остава с Уеб и булката му, Хари кавалерски отива при застиналата като буца, примижала срещу слънцето Синди.

— Здрасти — казва, и се чуди как е възможно така да се запусне. Придобила е стандартната женска форма за Даймънд Каунти — гърди като етажерка и задник, сякаш е понесла пейка със себе си. Скъпото й дребно лице с фини черти, което някога изглеждаше загадъчно с момчешката си игривост, чипото си носле и раздалечените очи, е обрамчено от тлъстини и подчертано от няколко пласта гуша; няма врат като онези руски кукли, които влизат една в друга. Косата й, която навремето бе късо подстригана, сега е тупирана и накъдрена в онази бухнала прическа, която в момента е на мода сред младите жени. Това още повече засилва пълнотата й.

— Хари. Как си? — гласът й е погребално приглушен и тя протяга мека длан, широка като мечешка лапа, за да се здрависат; той я поема, но също под влиянието на тъжния повод се навежда и залепва целувка върху влажната й пищна буза. Изражението й на раздразнена буца леко се отпуска.

— Не е ли ужасно това с Тел? — пита тя.

— Аха — съгласява се той. — Но се очакваше от много време. Тя го очакваше — предполага, че няма нищо нередно в това да даде да се разбере, че е бил наясно с мислите на мъртвата жена. Синди беше там, на Карибите, в онази нощ, когато си размениха партньорите. Той искаше Синди, а се бе оказал с Телма. Сега и двамата са отвъд всякакво желание.

— Усеща се, нали? — казва Синди. — Искам да кажа, че когато си толкова болен, усещаш, че времето ти наближава. Усещаш всичко.

Заека си спомня малкото кръстче във вдлъбнатината на шията й, което се виждаше, когато беше по бански, и че както много други от нейното поколение, си падаше по разни ексцентричности — астрология, предчувствия, но не чак толкова, колкото гаджето на Бъди Ингълфингър, Валери, истинска старомодна хипарка, висока метър и осемдесет и цялата в мъниста.

— Може би жените усещат повече от мъжете — тактично й отговаря Хари. Задълбава още малко в откровенията: — Напоследък имах малко здравословни проблеми и оттогава имам чувството, че съм преминал през целия си живот като в мъгла.

Това се оказва твърде много за нея, твърде лично. В отношенията му със Синди винаги е имало някаква стена, току зад светналите й карамелено кафяви очи, бариера, отвъд която сигналите не можеха да преминат. Глупавата Синди, така я наричаше Телма.

— Някой ми каза — казва той, — че работиш в някакъв бутик в новия търговски център близо до Ориол.

— Всъщност смятам да напусна. Каквото изкарам, се удържа от издръжката, която получавам от Уеб, тъй че защо да си правя труда? Ето защо майките, дето живеят от социални помощи, предпочитат да си продължат така.

— Е — казва той, — работата те кара да излизаш сред хората.

Да се срещаш с хора. Да срещнеш някого, да се омъжиш отново, е мисълта, която премълчава. Но кой ще иска да се хване с подобна лоена топка? Би потопила всяка яхта, ако я поканиш да я повозиш.

— Мислех си евентуално да стана физиотерапевт. Едно момиче от бутика се учи да прави холистичен, цялостен масаж.

— Добре звучи — казва той. — Доколко цялостен?

Думите му са достатъчно груби, че да й дадат кураж да започне:

— Вие с Телма… — но спира и поглежда към земята.

— Какво? — онази стара стена го възпира да я насърчи.

Не тя е публиката, пред която му се иска да играе ролята на скръбния любовник на Телма.

— Знам, че ще ти липсва — колебливо казва Синди.

Той се прави на невинен:

— Честно казано, напоследък двамата с Дженис не се виждахме толкова често с Харисънови — Рони се отказа от клуба, а и аз самият почти не съм имал възможност да ходя това лято. Не е същото, старата банда я няма. Цяла тайфа млади простаци. Удрят топката на километър и половина и печелят всички състезания през уикенда. Снаха ми ползва басейна, с хлапетата.

— Чувам, че си се върнал в представителството.

— Да — казва, в случай че тя знае. — Нелсън се забърка в неприятности. Аз просто удържам фронта.

Чуди се дали не се е разприказвал твърде много, но тя не гледа в него.

— Трябва да си вървя, Хари. Не мога да изтърпя и секунда да гледам как Уеб подскача с онази негова нелепа, глупаво усмихната кукличка. Та той е над шейсет.

Има късмет това копеле. Изкарал е до шейсетте. В кратката пауза, наложена във въздуха от възмутената й реплика, над тях преминава самолет и влачи зад себе си ниското си ръмжене. С усмивка, която не е напълно дружелюбна, той й казва:

— Всички вие го поддържате млад — не можеш да се въздържиш да нямаш зъб на жена, към която си изпитвал такова трайно, разяждащо желание, когато болката премине.

Някои вече си тръгват и Хари си мисли, че трябва да отиде при Рони да му каже някоя и друга дума. Някогашният му страховит съперник стои сред нестройна групичка с тримата си синове и съпругите им. Алекс, компютърният гений, с късата си подстрижка и късогледия поглед на зубрач. Джорджи има дългата, поддържана коса на бъдещ актьор, а сакото и вратовръзката, които е сложил за погребението на майка си, приличат на театрален костюм. Рон Джуниър има най-приятно изражение — усмивката на Телма — и мускулите и загара на работник на открито. Когато стиска ръцете им, Хари ги изненадва, че знае имената им. Когато си в сексуални отношения с жена, част от магията се разлива и върху децата й, заради които също е разтваряла крака.

— Как е Нелсън? — пита го Рон Джуниър, и от изражението му си личи, че се старае да не е гаден. Сигурно това момче, нали живее в Брюър, е казало на Телма за зависимостта на Нелсън.

Хари му отговаря като мъж на мъж:

— Добре е, Рони. Изкара един месец детоксикиращо лечение и сега живее с още двайсетина, как ги наричаха, злоупотребяващи, в нещо, което го наричат „къща — концепция“, полусамостоятелна къща в Северна Филаделфия. Работи като дърводелец с градските хлапета на някаква детска площадка.

— Това е чудесно, господин Енгстръм. Нелсън е чудесен човек, като цяло.

— Вече не ходя да го виждам, не мога да изтърпя семейната терапия, дето се опитват да ни я пробутат, но майка му и Пру се кълнат, че обожавал работата с трудните чернокожи хлапета.

Джорджи, най-хубавото момче и любимецът на Телма, е чул разговора и се намесва:

— Единственият проблем е, че Нелсън е прекалено чувствителен. Впряга се за всичко. В шоубизнеса се научаваш да не се впечатляваш от нещата. Нали знаеш, да го духат. Иначе ще се съсипеш. — Той потупва прическата си отзад.

Алекс, най-големият, добавя с превзетия си зубрачески маниер:

— Е, да ви кажа, наркотиците в Калифорния стигнаха дори и до мен, затова се зарадвах, когато излезе тая работа във Феърфакс. Искам да кажа, че всички ги ползват. По цял уикенд, по плажовете, по скоростните магистрали, всички са друсани. Как да отгледаш семейство? Или пък да спестиш някакви пари?

Момчетата й вече са мъже, с по няколко сиви косъма и ситни мъдри бръчици около очите, със съпруги и малки деца, внуци на Телма, които разчитат на бащите си за закрила в буренясалата джунгла на живота. В очите на Хари момчетата й изглеждат по-зрели, отколкото Рони, в когото винаги ще вижда противното хлапе от Ченерич Али, и гръмогласния фукльо от съблекалнята от дните в гимназията. Хората, които някога е обичал, му се изплъзват, но Рони вечно е там, като миризливата долна част на собственото му тяло, като боксерките му, които се цапат всеки ден.

Рони играе ролята на опечаления вдовец като по учебник, изглежда, сякаш е минал през центрофуга, белите му мигли стърчат от зачервените от сълзи клепачи, къдравата му коса с цвят на пиринч е оредяла и посивяла над клепналите уши. Заека се опитва да превъзмогне старото си отвращение, старата им вражда и изразително стиска ръката му и казва:

— Наистина съжалявам.

Но старият враждебен зъл дух светва в лицето на Харисън, някога месесто, а сега изпито и хлътнало и жилесто. Като поглежда към синовете си и кратко кимва с глава настрани, той умишлено грубо хваща ръката на Хари и го отдалечава от обсега на слуха им, няколко крачки встрани по изровената изсъхнала кал. Казва му със забързания доверителен тон между мъже в спортна хватка:

— Мислиш, че не знам, че години наред чукаше Телма ли?

— Аз, аз не съм се замислял особено какво знаеш и какво не знаеш, Рони.

— Копеле такова. Онази нощ, когато се разменихме там, на островите, беше само началото, нали? Продължи да се виждаш с нея и тук.

— Рон, май каза, че си знаел. Трябвало е да питаш Телма, щом ти е било любопитно.

— Не исках да я тормозя. Тя се бореше за живота си, а аз я обичах. Към края говорихме за това.

— Значи все пак си я изтормозил?

— Тя искаше да си облекчи съвестта. Копеле такова. Старият майстор. Ти си най-студеното и егоистично копеле, което съм срещал.

— Защо? Какво ме прави толкова лош? Може да ме е искала. Може благосклонността да е била взаимна. — Над рамото на Рони Хари вижда как опечалените се сбогуват, колебаят се, осъзнават напрежението в този припрян разговор. Харисън е почервенял, вероятно Хари също. Казва му:

— Рони, хората ни гледат. Моментът не е подходящ.

— Няма да има друг подходящ момент. Не искам да те виждам, докато съм жив. Отвращаваш ме.

— Е, и ти ме отвращаваш. Винаги си ме отвращавал, Рон. Имаш кур вместо глава. Кой може да вини Тел, че от време на време си е давала малко почивка от това да ти яде лайната?

Лицето на Рони е съвсем червено, а очите му сълзят; така и не е пуснал ръката на Хари, сякаш тази хватка е последният му топъл досег с мъртвата му съпруга. Гласът му се снижава с нова настойчивост. Хари се принуждава да се наведе, за да го чуе.

— Не ми пука, че си я чукал, това, което ме съсипва, е, че си го правил, без въобще да ти пука. Тя беше луда по теб, а ти просто се наслаждаваше. Нарцистичен нещастник. Пропиля си живота по теб. Погази всичко, в което искаше да вярва, а ти въобще не го оцени, не я обичаше, и тя го знаеше, самата тя ми го каза. Каза ми го в болницата и ми поиска прошка. — Рони си поема дъх, за да продължи, но сълзите го давят.

Гърлото на Заека също го дращи, когато се сеща за Телма и Рони накрая, как бе предала любовника си, когато в тялото й вече нямаше любов.

— Рони — прошепва му — оценявах я. Наистина. Страхотно се чукаше.

— Нещастник такъв — е единственото, което успява да каже Рони, отново и отново, а след това и двамата се обръщат към опечалените, които чакат да изкажат съболезнованията си и да се качат по колите си, и да спасят каквото е останало от тази гореща, мъглива неделя. Из целия окръг Даймънд Каунти има морави за косене и градини за плевене. Дженис и Уеб са сред чакащите. Сигурно се досещат за какво е бил разговорът, всъщност повечето от присъстващите вероятно се досещат, даже и тримата синове. Въпреки че винаги е бил дискретен при посещенията си в Ароудейл, криеше тойотата си в гаража й и никога не се остави да бъде хванат в леглото с нея от някое болно дете, прибрало се по-рано от училище, или от някой техник, влязъл през незаключената врата, тези неща все пак се разпространяват, както автомобилна гума, трябва й само дупчица от карфица и въздухът изтича. Хората го усещат. Слухът е плъзнал, или тепърва ще плъзне. Е, да го духат, както каза Джорджи. Всички да го духат, включително невръстната булка на Уеб, която, ако се съди по фигурата й, може да е бременна. Този Уеб, ега ти човека.

Случва се нещо интересно. Рони и Хари, Харисън и Енгстръм, с точност, сякаш са репетирали, пресичат пътищата си. Усмихват се въпреки зачервените си клепачи и раздразнените гърла на малката, наблюдаваща ги тълпа, и ловко пресичат пътя на другия по пътя към роднините си, Хари към Дженис в нейния тъмносин костюм с бели орнаменти и подплънки на раменете, а Рони обратно към синовете си и центъра на тъжния му повод. Веднъж съотборници, винаги съотборници. Заека, като се сеща как някога Рони бе чукал Рут един цял уикенд в Атлантик сити и после му се бе похвалил, не може да изпита никакво съжаление към него.

Обичам те за това, което правиш за мен, „Тойота“. Това гласи новият хартиен плакат, изпратен от фирмата, за да бъде опънат върху голямата витрина. На моменти, когато застава край витрината, а някой натежал от влага облак кара въздуха да притъмнее или камион спира край тисовия плет по някаква работа пред вратата на сервиза, Хари внезапно улавя отражението си и се стряска от едрината си, от това, колко много пространство заема на планетата. Когато миналия месец бе крачил по пустите улици като чичо Сам, се бе чувствал толкова призрачно висок, сякаш главата му бе гигантски балон, който се носи над маршовата музика. Въпреки че вътрешно се усеща като безвреден, пасивен дух, едно постоянно тъничко гласче, което не иска никому да навреди, никъде да не попадне в клопка, нито пък някога да умре, отвън съществува и друга негова същност, сто осемдесет и осем сантиметров бивш спортист, който тежи поне сто и десет килограма, привидение, облечено в елегантен сив летен костюм, целият лъскав, като полиран, и едра глава, чиято безцветна коса е подстригана в Шиър Джой Хеър Стайлинг (унисекс салон, минимум петнайсет долара), за да свършва точно върху ушите му, страховита грамада с очи, които гледат, ръце, които сграбчват, и зъби, които захапват, тяло, което на едно ядене изяжда толкова, колкото ще стигне на трима етиопци за цял ден, безсрамен потребител на бензин, електричество, вестници, въглеводороди, въглехидрати. Началник в лъскав сив костюм. Неотдавнашните му сърдечни проблеми са се превърнали, наред с болезнено и скъпо облицованите му кътници, в част от пълното оборудване на неговата порядъчност.

Днес Хари се нуждае от добро самочувствие, тъй като в един часа агенцията ще бъде посетена от представител на Тойота Корпорейшън, някой си господин Натсуме Шимада, който до този момент се е проявявал единствено като акуратен подпис, в който всяка буква е изписана отделно върху твърдите кремави фирмени бланки, които пристигат от централата на Америкън Тойота Мотър Сейлс в Торънс, Калифорния. Слухът за финансовите нередности, изследвани най-подробно от двамата счетоводители, които Дженис бе наела по съвет на Чарли, е тръгнал нагоре, все по-нависоко, и писмата от Мидатлантик Тойота в Глен Бърни, Мериленд, са последвани от поща от офисите на Тойота Мотор Кредит Корпорейшън в Балтимор, а след това и от любезните, но неумолими съобщения от самия център в Торънс, подписани от господин Шимада като че ли със старомодна писалка със скосен писец и небесносиньо мастило.

— Напрегнат ли си? — пита го Елвира, седнала до него в тънък крепонен костюм.

Заради горещото време си е подстригала косата късо отзад, разкривайки сексапилния тъмен мъх на врата си. Чукал ли я е Нелсън? Ако Пру не му е пускала, все някого е трябвало да чука. Освен ако кокаиновите курви не са му били достатъчни, или хлапето тайно е обратно. Доколкото може да понесе да размишлява върху сексуалния живот на сина си, Елвира му се струва донякъде твърде класна, твърде сексуално незряла, за да се съгласи. Но може би Хари подценява количеството енергия в света: напоследък е склонен да го прави, откакто неговият собствен е увиснал.

— Не много — отговаря. — Как изглеждам?

— Много внушително. Харесва ми новия ти костюм.

— Нещо като сив металик. Разработили са материята по време на изстрелването на ракетата към Луната.

Бени извършва сложен танц от отваряне на врати и багажници на паркинга отвън пред двойка купувачи, които са толкова млади, че непрекъснато се поглеждат един друг за потвърждение, и двамата говорят едновременно, а след това едновременно млъкват, парализирани от страха да не ги изиграят и с един долар. Августовските продажби са потръгнали и „Тойота“ предлага отстъпка от хиляда долара. Навремето се продаваше само според ценовата листа, без пазарлъци, или приемаш или не купуваш, това все пак е качествен продукт. Старата им принципност се е покварила от американските методи. „Тойота“ се е принизила до боричкането за клиенти.

— Знаеш ли — казва на Елвира, — през всичките години, откакто представителството продава тези коли, не си спомням някога да ни е посещавал истински японец. Мислех, че всички си стоят там, в Тойота Сити, и се наслаждават на чаената церемония.

— И на гейшите — казва стеснително Елвира. — Като господин Уно.

Хари се усмихва на алюзията. Това момиче — жена — успява да е на ниво.

— Да, той не беше Нумеро Уно кой знае колко дълго, нали?

Днешните й обеци са като църковни камбанки, малки извити клепачи от тъмно сребро, закачени един за друг в потрепващи овали с размера на пеперудени какавиди. Разтърсват се от леко възмущение, когато му казва:

— Всъщност Нелсън и Лайл би трябвало да се изправят пред господин Шимада.

Той вдига рамене:

— Какво да се прави? Адвокатът най-после хвана Лайл по телефона и онзи тип просто му се изсмя. Каза, че му трябва само кислород, за да стане от леглото до тоалетната, и може да умре всеки момент. Освен това казал, че болестта се е разпростряла в мозъка му и че няма представа за какво говори адвоката. И че се наложило да продаде компютъра си, и не запазил нито една от дискетите. С други думи, казал на адвоката да… да иде да скочи в езерото. — Не казва „да го духа“, както се канеше, сякаш това е начин да флиртува с Елвира, знае ли? Колкото и да е късно, човек винаги опитва. Харесва, че е толкова слаба — пред нея Пру, а дори и Дженис, изглеждат тромави — и има нещо хладно и тихо в нея, което му действа успокоително, като телевизионен екран, когато не можеш да чуеш думите, а виждаш само премигването.

— На мен ми стана смешно — казва за последния разговор с Лайл. — Има си предимства да умираш.

Тя го пита, застанала до него:

— Нелсън не се ли прибира след около седмица?

— Такъв е планът — казва Хари. — Лятото направо отлетя, нали? Вече се забелязва вечерно време. Все още е топло, но се стъмва все по-рано. Нещо, което забравям всяка година, това ранно стъмване в късното лято. Скрибуцането на жътварките. — Тази миризма на изсъхнали градини. Само дето това лято беше толкова дяволски дъждовно — в моята градинка, за бога, плевелите не спират да растат, а марулите и броколите са с такива длъгнести стъбла, че се пречупват. А грахът е плъзнал като пълзяща лоза нагоре по оградата, чак в двора на съседите.

— Поне не беше така ужасно горещо, както миналото лято — казва Елвира, — когато всички непрекъснато говореха за парниковия ефект. Може би всъщност няма парников ефект.

— А, има — казва й Заека, с убеденост, която не бе осъзнавал в себе си. Отвъд шосе 111, над червения, оформен като шапка покрив на „Пица Хът“, ято скорци, които вече мигрират на юг, са осеяли с точиците си телефонните жици като ноти върху петолиние. — Аз няма да доживея да го видя — казва той, — но ти ще доживееш. Внуците ми също. Ню Йорк, Фили, пристанищата им ще са под водата, щом Антарктика започне да се топи. Целият Джърси Шор. — Рони Харисън и Рут: какво лайно, какъв човек само.

— Как е той, чул ли си нещо? Нелсън.

— Пратил ни е две картички с Камбаната на свободата[28]. Звучи бодро. В известен смисъл хлапето винаги е имало нужда от повече ред, отколкото някога сме му осигурявали, а предполагам, че рехабилитационната програма е много подредена. Говори с Пру по телефона, но оттам не насърчават прекалено много външни контакти на този етап.

— Пру какво мисли за всичко това? — Дали Хари си въобразява нотка на повишен интерес при тези думи, сякаш звука на телевизора отново е включен?

— Трудно е да се разбере какво мисли Пру — казва той. — Имам впечатлението, че почти беше решила да се откаже от всичко, от брака, преди той да замине. Тя и Дженис, и хлапетата са горе в Поконос.

— Сигурно ти е самотно — казва Елвира Оленбах.

Възможно ли е това да е сондаж? Дали се очаква да я покани на гости? Да пийнат по две дайкирита в бърлогата, да погали тъмния мъх в извивката на врата й, да види дали косъмчетата по путката й са със същия оттенък, горе в спалнята за гости с наклонения таван, където, когато се нанесоха, в дрешника бяха наблъскани всичките онези списания „Плейбой“ — представата как това гъвкаво младо женско тяло ще се стреми да утоли апетита си чрез неговия, го удря като представата за лавина. Това би съсипало установения в живота му ред.

— На моята възраст нямам нищо против самотата — казва. — Мога да гледам каквито предавания си искам. „Нашънъл Джиографик“, „Дисни“, „Светът на природата“. Когато Дженис е вкъщи, ни кара всичките да гледаме онези семейни сериали, в които всеки се прави на клоун във всекидневната им. Тази Розан, питах я какво по дяволите вижда в нея, и тя ми казва: „Харесва ми. Дебела е и мърлява, и гадна, като повечето жени в Америка“. Гледам все по-малко телевизия. Опитвам се да мина само с по една бира и да си лягам рано.

Младата жена мълчаливо се наканва да се оттегли обратно в кабинката откъм Парагвай. Но на него му е приятно да е край него и внезапно я пита.

— Знаеш ли за кого ми писна да слушам?

— За кого?

— За Пийт Роуз. Чете ли в „Стандарт“ оня ден, че и по-рано се е забърквал в скандали, през 1980 година, когато той и много други от отбора ги хванали да взимат амфетамини, и клубът продал Ранди Лийч, единствения играч, който си признал, а останалите просто най-нагло се измъкнали?

— Мярнах го. Лекарят, дето осигурявал рецептите, бил от Брюър.

— Точно така, от нашето малко градче. Та затова си мисли, че и сега ще успее да се отърве. На никой не му се налага да плаща за извършеното, всички други се измъкват от всякакви истории. Оли Норт, наркодилърите, както са пълни затворите, а и без това всички сме толкова състрадателни. Нарушавай закона, гори знамена, на кой, по дяволите, му пука?

— Не се разстройвай, Хари — казва тя с майчинския си, отстъпчив маниер. — Светът е пълен с мошеници.

— Аха, ние поне си го знаем.

Тя не отговаря, обърнала се е с гръб. Може би все пак се е чукала с Нелсън.

— И без това винаги съм смятал, че играе грозно — чувства потребност да каже за Роуз. — Ако ще го правиш с мъка и усилие, явно не ти е там мястото.

Хари забелязва, че навън, в късото, вяло лято, чието душно редуване на светлина и сенки треперливо връща собственото му заплашително отражение, подновеният тисов плет — бе извикал фирма по озеленяване да подмени старите храсти и да поднови тора — е насъбрал куп восъчни опаковки от пица и стиропорени чашки за кафе, ловени от шосе 111. Не може да позволи японският им гост да види подобна мръсотия. Излиза навън и горещият мръсен въздух, надигащ се от асфалта, спира дъха му. Лявата половина на ребрата му го стисва. Слага един нитростат да се топи под езика му, преди да се наведе. Сякаш колкото повече боклуци събира, толкова повече има — обвивки от шоколади, целофани от цигарени кутии, рекламни брошури и цели страници от вестник, набръчкани от дъжда и пожълтели от слънцето, големи чаши за безалкохолни, все още с пластмасовото капаче отгоре и сламката вътре, и мръсна вода от разтопен лед, която се кламбучка отвътре. Мръсотията в света няма край. Трябваше да вземе чувал за боклук, сега и двете му ръце са пълни, и усеща как лицето му пламти, когато се опитва да задържи още едно късче смачкан лепкав картон в разперените си пръсти. Някаква лимузина с хрущене влиза в паркинга, докато Хари все още събира боклуците, и се налага да изтича вътре и да натъпка всичко в кошчето в кабинета си. Пуфтейки, с думкащо сърце и металносивото сако, опънато при копчетата, той се втурва обратно през изложбената зала, за да поздрави господин Шимада на входа, и се здрависва с ръка, от която мръсотията от шосето, изсъхналата захар и все още лепкав сос за пици не е измита.

Господин Шимада е безупречен стегнат мъж, висок около метър и шейсет и пет, понесъл удивително тъничко, червено като волска кръв куфарче, облечен с пушено син костюм с почти невидимо райе, ушит така, че да разкрива елегантна ивица от френските му ръкавели със златни копчета и високата бяла яка на риза, чийто основен цвят е бледосин. Изглежда компактен, като бобена торба, напълнена до пръсване с едри сачми, и в добра физическа форма, нищо, че е набит, с лустро от калифорнийски загар върху съвсем не враждебното си лице.

— Много ми е приятно да се запозная — казва той. — Районът е много хубав. — Говори английски с лекота, но с достатъчно чуждестранен акцент, че на Хари да му е нужна допълнителна секунда за размисъл, преди да му отговори.

— Е, точно тук не съвсем — казва той и веднага си помисля, че това е нетактично, защо ще иска „Тойота“ да разположи представителството си в грозен район? — Искам да кажа, че сме най-прочути с обработваемите земи, с плевните със знаци срещу магии. — Чуди се дали трябва да обясни какво е „знак срещу магия“, но решава, че не си струва. — Искате ли да разгледате съоръженията? Сградите? — В случай че „съоръжение“ не му е познато. Разговорите с чужденци определено те карат да се замислиш за езика.

Господин Шимада бавно, вдървено обръща едновременно и главата, и раменете си, първо в едната посока, после в другата, за да погледне изложбената зала.

— Виждам — усмихва се. — Освен това в Торънс разглеждам много снимки и етажно разпределение. О! Прекрасна дама!

Елвира е напуснала бюрото си и се носи в посока към госта им, всмукнала навътре бузи, за да изглежда още по-бляскава.

— Госпожица Олшима, тоест господин Шимада — Хари е упражнявал името, повтаряйки си, че е като Рамада с шибан отпред, и въпреки това го оплесква в критичния момент, — това е госпожица Оленбах, един от най-добрите ни търговски представители.

Господин Шимада първоначално инстинктивно леко се покланя с прибрани до тялото ръце. Когато се здрависват, сякаш и двамата се опитват да зашеметят другия с усмивка, толкова дълго я задържат върху лицето си.

— Добра идея, и двата пола да продават — казва той на Хари. — Все повече се среща.

— Не знам защо толкова късно се сетихме — признава Хари.

— Добрата идея иска време — казва другият и леко прибира усмивката си, като позволява някаква предупредителна строгост да извие надолу доста пълните и същевременно плоски устни. Хари си спомня от детството си как през Втората световна война японците бяха невероятно жестоки към пленниците си от Батаан. Първото нещо, което чуваше човек за тях след Пърл Харбър, бе, че са абсурдно дребни, че управляват миниатюрни подводници и самолети, наречени Зиро, а после, когато започнаха да се редят онези първоначални поражения в Тихия океан, че са фанатично предани на Императора си, роботи маймуни, налагало се да ги изкарват с огнехвъргачки от пещерите им. Колко сме се променили от тогава. Хари изпитва един от изблиците си на доброжелателство, на одобрение към свят, който съвсем няма нужда от това. Господин Шимада като че ли пита Елвира дали пътува.

— Искате да кажете, дали спортувам, тенис? — пита го тя. — Да, всъщност спортувам. Когато имам възможност. Как познахте?

Плоското му лице се нагъва на радостни гънки и пъргав като маймуна, той почуква китката й, където върху загорялата й кожа личи ивица по-бледа кожа.

— Лента за пот — гордо заявява.

— Умно — казва Елвира. — Явно и вие играете, в Калифорния. Там всички играят.

— Всичкото свободно време. Пето ниво, надявам се на четвърто ниво.

— Това е страхотно — реагира тя, но с един страничен, обърнат към Хари поглед пита колко още ще трябва да се прави на гейша.

— Добър удар, лош бекхенд — казва й господин Шимада и демонстрира.

— Обръщате гърба към мрежата и отвеждате ракетата назад ниско — казва му Елвира, и също демонстрира. — Удряте топката напред, не й позволявате да ви избяга.

— Точно като професионалист — казва й господин Шимада с широка усмивка.

Няма съмнение, Елвира е впечатляваща. Вижда се колко способна и бърза ще бъде на корта. Хари започва да се отпуска. Когато въображаемият урок по тенис приключва, той повежда госта им на бърза обиколка през офис — помещенията и облицования с рафтове тунел на отдела за авточасти, където Роди, помощник-управителят за авточасти, развратно красив младеж с дълга права коса, която постоянно отмята от лицето си, а лицето и косата му са покрити със слой сива смазка, ги поглежда с мръснишки забелен поглед. Хари не ги запознава от страх господин Шимада да не се изцапа със смазка. Завежда го до вратата с месингова решетка, която води към шумния, подобен на пещера автосервиз, в който Мани, управител на сервиза, който бе останал в наследство от Фред Спрингър преди петнайсет години, е заменен от Арнолд, пълничък млад мъж с диплома от професионален техникум, където се бе научил да носи перящи се гащеризони, които го превръщат в целулоидна кукла или снежен човек. Господин Шимада се спира нерешително на прага на ехтящия автосервиз — мъжки ругатни надвикват екота от удрянето на метал върху метал — и прави стъпка назад, като пита:

— Служителите са с добър морар?

Това сигурно означава „морал“. Хари се сеща за механиците, за непрекъснатото им мърморене и вечните паузи за кафе и искания за все по-големи служебни облаги, и честите им отсъствия поради махмурлук в понеделник, и подозрително ранното тръгване в петъци, и казва:

— С много добър. Докарват си чисто по двайсет и два долара на час, с бонусите и облагите. На първата работа, която започнах, когато бях на петнайсет, получавах по трийсет и пет цента на час.

На господин Шимада това не му е интересно.

— Черни служители, има? Не виждам.

— А, ами. Ще ни се да наемем още, но е трудно да намерим квалифицирани. Имахме един мъж преди една-две години, сръчен беше и се разбираше с всички, но накрая се наложи да го освободим, защото непрекъснато закъсняваше или въобще не идваше на работа. Когато му се обадехме за обяснение, казваше, че бил минал на афроамериканско време. — Хари се срамува да му каже какъв беше прякорът на този човек — Черньо. Поне не продаваме кукли Черен Самбо с негърски устни, както правят в Токио. Гледал го беше по „60 минути“ през лятото.

— „Тойота“ се стреми да дава равни възможности — казва господин Шимада. — Иска да бъде добър гражданин на вашето прурастично общество. В завода в Джорджтаун, Кентъки, работят много черни. Не само на поточна линия, и в ръководството.

— Ще се постараем — обещава му Заека. — Този район е малко консервативен, но нещата започват да се оправят.

— Много хубав район.

— Точно така.

Когато се връщат обратно в изложбената зала, Заека се чувства длъжен да поясни:

— Синът ми избра тези цветове за стените и дървенията. Синът ми Нелсън. Аз бих избрал нещо не толкова, ъ, модерно, но той беше истинският управител тук, докато прекарвах по половин година във Флорида. Жена ми обожава слънцето там долу. И тя играе тенис, между другото. Обожава този спорт.

Господин Шимада широко се усмихва. Устните му стават плоски, сякаш притиснати в стъкло, а очилата му, в техните квадратни златни рамки, сякаш са притиснати прекалено плътно до очите му.

— Ние познаваме Нелсън Енгстръм — казва той. Явно го затрудняват многото съгласни във фамилното име, и го докарва като Ен-гъ-стръм. — Много известен мъж в Тойота Къмпани.

Едно притискане в гърдите на Хари и водниста хлабавост под колана му подсказват, че след многото любезности са достигнали до причината за посещението.

— Искате ли да влезем и да седнем в моя кабинет?

— С удоволствие.

— Искате ли момичетата нещо да ви донесат? Кафе? Чай? Не като вашия чай, разбира се. Просто пликче „Липтън“…

— Ще мина без. — Доста безцеремонно той влиза в кабинета на Хари и сяда на виниловия стол за клиенти с тапицирани облегалки от хром, обърнат към бюрото. Полага невероятно тънкото си куфарче върху скута си и леко сгъва ръце върху него, разкривайки две ослепителни ивици бели ръкавели. Изчаква Хари да седне зад бюрото, и след това започва с явно подготвена реч:

— Винаги — казва той — ние в Япония възхищаваме на Америка. Като момче през Окупацията, възхищавах на големите морски пехотинци войници, доволните им небрежни маниери. Вражески войници, но не лоши хора. Силни мъже. Съветниците на нашия Император го поведоха по лоши пътища, затова генерал Макартър беше за нас това, което и Императорът, далечен и велик. Работихме много, да направим каквото ни каза — построихме отново изгорените градове, научихме се на демокрация. Японците в началото много скромни към Америка. Знаете историята на „Тойота“. В началото много скромни, после по-големи, произвеждаме по-добър продукт за парите на малкия човек, нали? Вие искате, ние правим, нали?

— Чудесно мото — казва му Хари. — Харесва ми повече от някои от последните, дето пристигат.

Но господин Шимада не желае дори за миг да го прекъсват. Полага поддържаните си ръце с лъскав маникюр върху тънкото, кървавочервено куфарче и накланя горната част на тялото си, за да се чува по-ясно гласът му.

— Въпреки това в тези следвоенни години японците, мъже и жени, много уважават Съединени щати. Като голям брат; Но в последните години големият брат се държи като малък брат, само плаче и се оплаква. Иска много помощи в търговията, казва, че японците нечестна конкуренция. Защо нечестна? Правиш нещо, което по-евтино даже с митото и разходите за транспорт, хората харесват и хората купуват. Американският начин е от старото време. Но в новото време Америка не произвежда нищо, само се срива, завладява други фирми, намалява данъци, вдига национален дълг. Нищо не излиза, само влиза — чужди стоки, чужд капитал. Америка взима всичко, нищо не дава. Като голяма черна дупка.

Господин Шимада е горд от тази модерна аналогия и неопровержимото си владеене на английския. Усмихва се на себе си и отваря куфарчето си с двойно изщракване, стряскащо като изстрел. От него изважда един-единствен лист твърда кремава хартия, рехаво украсен с печатни цифри.

— Според цифрите тук между ноември ʼ88 и май ʼ89 „Спрингър Моторс“ не са обявили продажбата на девет коли на „Тойота“, на обща стойност сто трийсет и седем хиляди и четиристотин на фабрична цена. Тази сума е натрупала лихва и в момента е сто четирийсет и пет хиляди и осемстотин. — С един от инстинктивните си, полупотиснати поклони, той подава листа хартия през бюрото.

Хари слага върху него голямата си длан и казва:

— Е да, ама счетоводителите, които ние наехме, ви съобщиха всичко това. А не че „Спрингър Моторс“ като фирма се опитва да измами някого. Това е шибана необичайна ситуация, която просто възникна, но вече я поправяме. Синът ми има проблем с наркотиците и наел един мошеник за главен счетоводител, и заедно окрали всички ни. И Брюърския Тръст, също, с друга схема — използвали един мъртъв приятел, за да купуват коли, можете ли да повярвате? Но чуйте — жена ми и аз — технически тя е собственикът тук — имаме всички намерения да изплатим на Мид-Атлантик Тойота всеки цент, който дължим. А и бих искал да видя, някой друг път, как изчислявате тая лихва.

Господин Шимада се обляга леко назад и изнася най-кратката си реч:

— Кога?

Хари се хвърля с главата надолу.

— В края на август. — След три седмици. Вероятно ще трябва да вземат банков заем, а Брюърският Тръст и без това вече ги е погнал. Е, нека счетоводителите на Дженис да измислят как да се оправят като са толкова умни.

Господин Шимада премигва зад плоските лещи, поставени дълбоко в плоското му лице, и като че ли кима в съгласие.

— Краят на август. Лихвата се изчислява при дванайсет процента месечно сложна лихва, като при стандартен заем от Тойота Мотър Корпорейшън.

Той щраква куфарчето си и успява да го закрепи изправено върху ръба до стола си. Поглежда косо към снимките в рамки върху бюрото на Дженис: Дженис, когато все още беше с бретон, в отрупана с пайети рокля от преди три-четири години, преди да тръгне за новогодишното празненство на Валхала Вилидж, осветена със светкавица цветна снимка, направи я Фърн Дрексел с апарата Никомат, който Бърни тъкмо й бе подарил за Ханука, и която бе излязла учудващо добре, лицето на Дженис, изпълнено с очакване за празненството, изглежда по-младо от възрастта й, леко осветено и извън фокус, и ентусиазирано; снимка на Нелсън от церемонията по дипломирането от гимназията, със сако и вратовръзка, но с коса до раменете, дълга като на момиче; и останала от владението на Нелсън над това бюрото, нагласена черно-бяла снимка на Хари в баскетболния му екип, вдигнал топката над лъскавото си дясно рамо, сякаш се кани да забие, косата му късо подстригана, очите сънени, а на потника му е изписано „MJ“.

Леко отпуснатата поза на господин Шимада върху стола сочи за ново, не така официално ниво на разговора.

— Младите хора в днешно време са много интересни — решава да каже той. — Не ги е страх, че ще умрат от глад, както през цялата човешка история. Не ги е страх от ядрената бомба, както доскоро. Но от нещо ги е страх — не са щастливи. И в Япония също. Сините джинси, рок музиката не правят достатъчно щастие. Преди в Япония много прости неща правеха хората щастливи. Лунната светлина върху езерото в определен момент. Щурците в бамбуковата горичка. Много малки неща носят много големи чувства. Япония е малка островна държава, не като САЩ. Няма петролни кладенци, няма големи пространства. Имаме само своите хора, тяхната дисциплина. Като живея вече пет години в Калифорния, съм разочарован от липсата на дисциплина в американците. Много добри качества, разбира се. Добър тенис, добри сърца. Много забавления. Имам много скъпи американски приятели. Те винаги ми се извиняват за концентрационните лагери за японци по времето на Франклин Рузвелт. Винаги им казвам, изненадан: „Било е война!“. По време на война на хората трябва дисциплина. Не само при война. И мирът е вид война. Сега се борим не срещу американците и британците, а срещу „Нисан“, „Хонда“, „Форд“. Агенцията на „Тойота“ трябва да е място на дисциплина, на ред.

Хари чувства, че трябва да го прекъсне, не му харесва накъде бие този монолог.

— Ние смятаме, че агенцията е точно това. Продажбите се качиха с осем процента това лято, в крак с общонационалните тенденции. Винаги казвам на хората: „Тойота“ се грижи за нас, и ние се грижим за „Тойота“.

— Вече не, съжалявам — казва простичко господин Шимада и продължава. — В Съединените щати, смайва ме тази битка между реда и свободата. Всеки говори за свобода. Всички вестници, телевизията, всички хора, всички, много любов, и приказки за свобода. Скейтбордистите искат свобода да използват алеите по плажовете и да бутат възрастните хора. Черните хора с касетофоните искат свобода да изразяват себе си със свръхзвукова шумотевица. Мъжете искат свобода да носят оръжие и да стрелят по другите по магистралите като за спорт. В Калифорния много ме смайват кучешките лайна. Навсякъде кучешки лайна, кучетата явно имат важната свобода да серат навсякъде. Кучешката свобода е по-важна от чистата трева и тротоар. В САЩ Тойота Къмпани се надява да направи острови на реда в океана на свободата. Надява се да постигне правилен баланс между потребностите на външния свят и потребностите на вътрешната същност, между това, което в Япония наричаме гири и нинджо. — Той се навежда напред и сред проблясването на белите му ръкавели почуква листа с цифри върху бюрото на Хари. — Твърде много безредие. Твърде много кучешки лайна. Плащате до края на август и няма да подвеждаме под съдебна отговорност за криминална дейност. Но няма вече Тойота франчайз за „Сингър Моторс“.

— Спрингър — поправя го Хари автоматично. — Слушайте — умолява го той. — Никой не се чувства по-зле от пропадането на сина ми, отколкото аз.

Този път господин Шимада го прекъсва; собствената му реч с разните прекрасни японски сенки, които градеше в главата си, го е насъскала.

— Не е само синът — казва той. — Кой е баща и майка на такъв син? Къде са те? Във Флорида, наслаждават се на слънцето и тениса, а малкото момче играе игрички с колите. Нелсън Ен-гъ-стръм е прекалено недорасъл да управлява агенция на „Тойота“. Той се изложи пред „Тойота“. — При това изявление плоските му устни се дръпват силно надолу, придавайки му сърдита гримаса с опулени очи.

Загубил надежда, Хари се опитва да спори:

— Нали искате персонала в продажбите да е млад, да привлича млади клиенти. Нелсън ще стане на трийсет и три след два месеца. — Решава, че няма смисъл да се опитва да обясни на господин Шимада, че на тази същата възраст Исус е бил достатъчно възрастен да бъде разпнат и да спаси човечеството. Отправя последна молба: — Ще загубите всичко спечелено. В продължение на трийсет години хората от Брюър знаят къде да дойдат, за да си купят тойота. Точно тук, на шосе едно едно едно.

— Вече не — заявява господин Шимада. — Твърде много кучешки лайна, господин Енг-стръм. — Това е третият му опит, и почти го докарва. Трябва да им се признае. — Тойота не обичат да се играят лоши игри с нейния продукт. — Той вдига тънкото си куфарче и се изправя. — Пазете фактурата. Много други документи ще пристигнат. Много приятно посещение, нищо че тъжно, и приятно да поговорим на теми от общ характер. Може би ще бъдете така добър да обсъдите с шофьора на лимузината как най-лесно да открие шосе четири две две. Господин Краус има агенция там.

— Ще се виждате с Руди? Той работеше тук навремето. Аз съм го научил на всичко, което знае.

Господин Шимада се е вдървил във фино раирания си пушено син костюм.

— Добър учител невинаги добър родител.

— Ако Руди ще е единствената тойота в града, би трябвало да се отърве от маздата. Онзи двигател на Ванкел така и не излезе сполучлив. Прекалено прилича на клетка за катерици.

Сега, когато брадвата най-после падна, Хари се чувства замаян. Най-лошото е очакването; отпускането си има своята приятна страна.

— Късмет с лексуса, между другото. Хората не свързват лукса с тойота, но може нещата да се променят.

— Нещата се променят — казва господин Шимада. — Това е тъжната тайна на света. — Навън, в изложбената зала, той пита:

— Прекрасната дама? — Елвира с нейната потракваща, забързана походка прекосява пода на залата, а обеците й танцуват край ръбовете на челюстта й. Гостът им я пита: — Може ли една визитна картичка, в случай на бъдещ интерес?

Тя ровичка в джоба на костюма си, и господин Шимада я поема, изучава я със сериозно изражение, покланя се с ръце, долепени до тялото, и след това, за да завърши с комична американска нотка, имитира бекхенд.

— Схванали сте го — казва му тя. — Отвеждате я назад ниско.

Той се покланя отново и обръщайки се към Хари, се усмихва толкова широко, че рамките на очилата му се повдигат от бръчките по лицето.

— Късмет с много проблеми. Може би, преди да стане късно, трябва да си купите лексус на дилърски цени. — Това явно е малка японска шегичка.

Хари стисва ръката с маникюр в своята мръсна лапа.

— Май не мога да си позволя даже и корола в момента — казва той и от инстинктивно доброжелателство също леко се покланя. Придружава госта си навън до лимузината, чийто чернокож шофьор се е облегнал на решетката и яде парче пица. Някакъв облак се отдръпва от слънцето; безцветната, безмилостна лятна яркост кара Хари да примижи; сега, когато приключиха с шегите, той внезапно се чувства крехък и болен от загубата. Не може да си представи автомагазина без високия син знак на ТОЙОТА, без проблясващото неподвижно езеро от здрави коли в леко горчиви ориенталски цветове. Бедната Дженис, ще бъде съсипана. Ще има чувството, че е предала баща си.

Тя обаче не реагира толкова зле; тия дни се интересува повече от курсовете си по недвижими имоти. Дженис е завършила първите два десетседмични курса и е започнала вторите. Провежда дълги телефонни разговори със съучениците си за следващото изпитване или за пленителната личност на учителя им, мистър Листър, с вълнуващата му нова брада.

— Сигурна съм, че Нелсън има някакъв план — казва тя. — А ако няма, ще се съберем всички и ще измислим нещо.

— Да измислим! Двеста хиляди изчезнали долари! И вече няма да продаваш тойоти.

— Действително ли бяха толкова страхотни, Хари? Нелсън ги ненавиждаше. Защо да не вземем американски франчайз — нали Детройт уж се завръща с пълна сила?

— Не толкова пълна, че да може да си позволи Нелсън Енгстръм.

Тя се преструва, че се шегува, и казва:

— О, колко си ужасен! — След това поглежда към лицето му, стряска се и се натъжава от това, което вижда там. Прекосява кухнята, протяга се и докосва лицето му.

— Хари — казва тя. — Ама ти наистина го приемаш навътре. Недей. Татко казваше „За всеки късмет има беда, и за всяка беда има късмет“. Нелсън ще се прибере след седмица, а дотогава всъщност нищо не можем да направим.

Зад щорите на кухненския прозорец, в които непрекъснато се блъскат нощни пеперуди, ранната августовска вечер има онзи типичен за сезона смесен оттенък, когато светлината се отдръпва, а лятната топлина остава. Със скъсяването на дните мъртвата трева постепенно изсъхва, щурците свирят още по-силно, дори през това лято на обилни дъждове, гръмотевични бури и краткотрайни наводнения. Хари не си спомня да е имало друго такова в Даймънд Каунти. Забелязва, че няколко кафяви листа са се отронили от плачещата череша отвън на двора, а отрупаните с цветове стъбла на виолетовата хоста също умират. В усещането си за изолация и апатия се чувства привлечен по-близо до земята, познатата майка, която все още съхранява детството му в полите си, в сенките под храстите.

— Мамка му — казва той, думи, които за него са заредени с магия от онази нощ преди три месеца, когато Пру ги бе използвала, за да обяви отчаяното си решение да преспи с него, веднъж. — Какви планове може да има Нелсън? Ще има късмет, ако се отърве от затвора.

— Не можеш да идеш в затвора за това, че си крал от собственото си семейство. Имаше здравословен проблем, беше болен по същия начин, както и ти беше болен, но при него ставаше въпрос за пристрастяване, а не за ангина. И двамата оздравявате.

Все по-често сякаш долавя в думите й други гласове, мнения и някаква мъдрост, натрупана далече от него.

— С кого си говорила? — пита я. — Звучиш като всезнайката Дорис Кауфман.

— Еберхарт. Не съм говорила с Дорис от седмици. Но с някои от жените, дето карат програмата за недвижими имоти, след часовете ходим до едно местенце на Пайн стрийт, където няма много пропаднали типове, поне не и късно вечерта, и една от тях, Франси Алварес казва, че трябва да гледаш на всякакво пристрастяване като на заболяване, все едно са болни от грип, иначе ще се побъркаш, ако обвиняваш пристрастените около себе си, сякаш могат да променят нещо.

— И какво те кара да мислиш, че лечението на Нелсън ще е успешно? Само защото ни струва шест хилядарки, за хлапето това нищо не значи. Той отиде там само докато нещата утихнат. Ти самата ми каза, как веднъж ти е казал, че обича коката повече от всичко на света. Повече от теб, мен и собствените си деца!

— Е, понякога в живота се налага да се откажеш от нещата, които обичаш.

Чарли. За това ли мисли, та гласът й звучи така искрено, така тъжно мъдър и мъдро твърд? Очите й в този момент, в умиращата августовска светлина, притежават някаква тъмнина, която го приканва да сподели мъдростта, която животът й като жена й е дал. Пръстите й отново докосват бузата му, докосване като от муха, когато се опитваш да заспиш, а тя непрекъснато каца на лицето ти, гъделичка кожата тук и там. Дразнещо е; опитва се да се отърси от нея с рязко извъртане на главата. Тя дръпва ръката си, но продължава да го гледа все така сериозно.

— Всъщност за теб се притеснявам повече, отколкото за Нелсън. Връща ли се ангината? Запъхтяването?

— По някое прорязване от време на време — признава той. — Но от хапчето ми минава. Просто ще трябва да свикна.

— Чудя се дали не трябваше да си направиш байпаса.

— И балончето беше достатъчно ужасно. Понякога имам чувството, че са го забравили в мен.

— Хари, поне трябва да се движиш повече. Ходиш от агенцията до телевизора в кабинета и после в леглото. Вече изобщо не играеш голф.

— Е, вече не е забавно, откакто я няма старата банда. Хлапетата от „Летящия орел“ не желаят старец в четворката си. Във Флорида ще започна пак.

— За това също трябва да поговорим: Какъв е смисълът да получа лиценз за търговец, ако веднага след това заминем за Флорида за шест месеца? Никога няма да мога да си изградя име в района.

— Име в района си имаш предостатъчно. Дъщеря си на Фред Спрингър и жена на Хари Енгстръм. А сега си и майка на прочут кокаинов наркоман.

— Говоря в професионален смисъл. Това е фраза, която мистър Листър използва. Означава хората да знаят, че винаги си тук, а не във Флорида като някой, който не си приема работата сериозно.

— Значи — казва той — Флорида беше идеална, за да ме скъташ, когато бях управител на „Спрингър Моторс“, за да не преча на Нелсън, но сега, когато се мислиш за работещо момиче, можем направо да забравим за нея. За Флорида.

— Е — признава си Дженис, — мислех си, че евентуално можем да изплатим дълговете на фирмата, като продадем апартамента.

— Да го продадем? Само през трупа ми — казва той не толкова, защото действително го мисли, колкото, защото му харесва звука на собствения му глас, възмутен като на някой от вечно гневните бащи от телевизионните сериали, или като среброкосия Стив Мартин във филма „Бащинство“, който гледаха предната вечер, защото приятелчетата на Дженис от недвижимите имоти бяха казали, че е много забавен. — Кръвта ми е станала прекалено рядка, че да преживея северна зима.

В отговор Дженис добива вид сякаш ще заплаче, тъмнокафявите й очи стават топли и някак стъклени, както на малкия Рой, преди да нададе някой от своите ревове.

— Хари, не ме обърквай — моли го тя. — Дори не мога да се явя на изпита за лиценза преди октомври. Не мога да повярвам, че веднага ще ме отведеш долу във Флорида, където лицензът въобще не е валиден, само за да можеш да играеш голф с хора, които са по-стари и по-болни от теб. Които и без това те бият и ти взимат по двайсет долара всеки път.

— Е, а какво се очаква да правя аз тук, докато ти търчиш наоколо да се фукаш? Агенцията е свършена, капут, или каквато там е японската дума, finito, а дори и да не е, ако хлапето поне наполовина се е оправило, ще искаш той да се върне там, а той не може да ме търпи наоколо, пречим си, лазим си по нервите.

— Може би сега няма да е така. Може би Нелсън просто ще трябва да се примири с теб, и ти с него.

Хари смирено казва:

— Аз бих опитал. — Баща и син, изправени заедно срещу света, възстановяват агенцията от нулата: тази представа за момент успява да го развълнува. Да говори празни приказки с Бени и Елвира, докато Нелсън притичва насам-натам в езерото от автомобилни покриви, и продава стари коли като топъл хляб. „Спрингър Моторс“ отново стават това, което бяха, преди Фред да получи франчайза от тойота. Какво като дължат няколкостотин хилядарки — правителството дължи милиони, и на никой не му пука.

Тя прочита надеждата по лицето му и докосва бузата му за трети път. Напоследък нощно време на Хари му се налага да става поне по веднъж, а понякога, ако е изпил повече от една бира пред телевизора, и по два пъти и се е научил да се ориентира пипнешком из стаята в непрогледната тъмнина. Първо докосва стъкления плот на нощната масичка, а след това с протегната ръка, след няколко слепи стъпки — гладкия лакиран ръб на високото бюро, а оттам, кръглата дръжка на вратата на банята. Всяко докосване, хрумва му всяка нощ, оставя миниатюрна следа от пот и мазнина от кожата на пръстите му; постепенно те ще потъмнят ръба на лакираното бюро, както ръбовете на джобовете на панталоните му за голф. Постоянно бърка вътре за гумени поставки и маркери за топките, игра след игра, години наред. Тези напластени следи от сляпото му опипване, мисли си той понякога, когато достигне безопасността на банята и се добере до копчето за луминесцентната лампа, ще си останат като сянка върху лака, микроскопично облаче от телесните му мазнини, когато вече го няма.

— Не ме притискай, скъпи — казва Дженис с онзи тон на директна молба, който чуваше рядко и който кара старото му сърце да се забърза от пробудено съпружеско чувство. — Тази ужасна история с Нелсън наистина беше стресираща, въпреки че невинаги го показвам. Аз съм му майка, чувствам се унижена, не зная какво точно ще се случи. Всичко непрекъснато се променя.

Усеща гърдите си препълнени; ребрата му отляво приклещват някакво пробождане. Представата му, че работи редом с Нелсън, се е срутила като въздушна кула. Опитва се да накара Дженис, която е стряскащо, необичайно сериозна и откровена, да се усмихне с една изтъркана шега.

— Твърде съм стар за промени — казва й.

По план Нелсън се връща от клиниката в същия ден, в който вторият американски конгресмен за последните две седмици, този път бял републиканец, загива в самолетна катастрофа. Един в Етиопия, един в Луизиана; единият бивш член на Черните пантери, а този бивш шериф. Човек не би повярвал, че да си политик, е толкова опасна професия; но си длъжен да летиш. Пру тръгва с колата да докара съпруга си от Северна Филаделфия, докато Дженис гледа децата. Скоро след като пристигат, Дженис се връща вкъщи в Пен Парк.

— Реших, че ще е най-добре да си останат сами, четиримата — обяснява на Хари.

— Как ти се видя?

Тя замислено докосва горната си устна с връхчето на езика.

— Видя ми се… сериозен. Много съсредоточен и спокоен. Не такъв изнервен, какъвто беше. Не знам колко му е разказала Пру за оттеглянето на франчайзинга, и за онези сто четиридесет и пет хиляди, които си обещал скоро да изплатим. Не исках да му го сервирам изведнъж.

— Все пак какво му каза?

— Казах му, че изглежда чудесно — всъщност леко е напълнял, — и му казах, че с теб много се гордеем, че е издържал.

— Аха. А пита ли за мен? За здравето ми?

— Не точно, Хари, но той знае, че щяхме да му кажем, ако нещо не е наред с теб. Като че ли най-много се интересуваше от децата. Беше много трогателно — заведе ги и двете в стаята, в която мама държеше всичките растения, дето я наричахме остъклената веранда, и им се извини, че е бил лош баща, и им обясни за наркотиците и как е бил на едно място, където са го научили никога повече да не взима наркотици.

— А на теб извини ли ти се, че ти е бил лош син? А на Пру, задето й беше скапан съпруг?

— Нямам представа какво са говорили с Пру — били са заедно няколко часа в колата, движението около Филаделфия става все по-натоварено, с всичките тия ремонти по магистралата. Всички шосета и мостове започнаха да се рушат едновременно.

— Въобще ли не попита за мен?

— Попита, естествено, че попита, скъпи. Аз и ти трябва да идем на вечеря у тях утре вечер.

— О! За да мога да се възхитя на освободеното от наркотиците чудо. Страхотно.

— Не говори така. Нужна му е цялата ни подкрепа. Завръщането в старата емоционална среда е най-трудната част от възстановяването.

— Емоционална среда, а? Значи това сме ние.

— Така се нарича. Ще трябва да стои далеч от онази тълпа наркомани, дето се събира в Лейд-Бек. Така че най-близките му роднини трябва да положат много усилия, за да запълнят празнината.

— О, за бога, недей да звучиш толкова шибано примерна — казва й. Усеща как кипи от негодувание. Негодува, че Нелсън получава цялото внимание, задето е блудният син. Негодува, задето Дженис научава нови думи и си пробива път навън, в нови пространства, далече от него. Негодува срещу факта, че светът е толкова затънал в дългове, а никого не принуждават да си плаща — нито Мексико, нито Бразилия, нито долнопробните банки Ес енд Ел, нито Нелсън. Заека никога не е съблюдавал особено старомодната етика, но нейното разрушаване го дразни.

Нощта и следващият ден преминават в леглото, а после в агенцията. Казва на Бени и Елвира, че Нелсън се е върнал, и че според майка му е надебелял, но не е обявил никакви планове. Елвира е получила обаждане от Руди Краус с питане дали не иска да отиде на шосе 422 и да продава при него. Някой си господин Шимада се бил изказал много положително за нея. Освен това дочула, че Джейк напуска „Волво-Олдс“ в Ориол, и ще оглави агенция на „Лексус“ някъде към Потстаун. Засега обаче предпочита да изчака тук и да види какво смята да прави Нелсън. Бени е разпитвал в други агенции и не е особено притеснен.

— Каквото има да се случва, ще се случи, нали ме разбираш? Щом имам здраве и семейството си — това са ми приоритетите.

Хари ги бе помолил все още да не казват на никого от сервиза за ненадейното нападение на господин Шимада. Чувства се все по-отчужден; когато ходи по застлания с балатум под на залата, главата му сякаш се носи над него толкова замайващо високо, колкото увенчаната му с цилиндър глава над надупчения, белязан асфалт онзи път по време на шествието. Расте. Прибира се вкъщи, хваща началото на Брокоу[29] в десет (може и да има заешка устна, но поне не произнася „относноу“), докато Дженис не го пришпорва да се качи обратно в селиката с нея и да прекоси Брюър до Маунт Джъдж за пореден път в живота си.

Нелсън е подстригал мустаците и е махнал обецата си. Лицето му е почерняло от стоене на детската площадка и наистина изглежда по-пухкав. Горната му устна, отново на показ, е някак издължена и подпухнала и изпъкнала напред, като на Мама Спрингър. Ето на кого се оказва, че прилича; у нея имаше нещо, което му напомняше на плътно натъпкан кренвирш, и което сега забелязва и в Нелсън. Момчето се движи с някаква бабешка вдървеност, сякаш клиниката е изцедила и наркотиците, и нервността от него, но също и вродената му нервна пъргавост. За първи път според баща му прилича на мъж на средна възраст. И оредяващата коса, и петната оголен скалп вече са част от него, а не временно положение, което ще се излекува. Напомня на Хари на свещеник, мек, мазен и охранен представител на някаква безименна секта, като онзи малоумник, дето погреба Телма. Придобитата официалност е променила и дрехите му: облечен е с раирана вратовръзка към бяла риза и кара Хари да се чувства фалшиво млад в памучната си блуза с мека яка, с емблемата на Летящия орел.

Нелсън посрещна родителите си на вратата и след като прегърна майка си, опита да направи същото и с баща си, непохватно уви и двете си ръце около много по-високия мъж и го придърпа надолу, за да потъркат бодливи бузи. Хари бе изненадан и не му стана приятно: прегръдката му се стори показна и педерастка, и принудена, както евангелистите те карат да прегръщаш другите, преди припряно да напуснат светлината на прожекторите, за да изчукат секретарките си. Той и Нелсън почти не са се докосвали, откакто годините на момчето започнаха да се изписват с по две цифри. Очевидно идеята на прегръдката е била някакъв вид сдобряване или компенсация, но Хари я почувства като ритуал, който синът му е заучил някъде другаде и който няма нищо общо с това да си Енгстръм.

Пру на свой ред изглежда объркана от това, че внезапно се е оказала със свещеник за съпруг. Когато Хари се навежда, очаквайки мекото топло притискане на устните й, върху неговите, вместо това получава сухата й буза, извърната с уплашена бързина. Това го обижда, но не вярва да е направил нещо нередно. След техния епизод в онази дива и ветровита нощ, мълчанието от нейна страна сочи за желание да се преструват, че никога нищо не се е случвало, а със своето мълчание той бе посочил, че няма нищо против. Вече няма сили, няма излишна жизненост за подобна връзка — за опасностите й, за изискването да бъде на ниво, потайността, добавена като крехка структура върху обикновения му живот, ръфащата обсебеност и постоянната заплаха, че ще бъде открита и прекъсната. Не може да понесе мисълта Нелсън да разбере, а му беше безразлично, че Рони знае. Дори му беше приятно, като остро ръгване с лакът под баскетболния кош. С Телма си подхождаха, всеки успяваше да прецени рисковете и ползите, съумяваха заедно да си изградят откраднато пространство, в което да могат да се чувстват свободни за час, свободни от всичко друго, освен един от друг. В рамките на собственото ти поколение — същите песни, същите войни, същото отношение към тези войни, същите правила и радиопредавания в ефира — можеш да прецениш какво е възможно и какво не. С човек от друго поколение нагазваш в мътни води, играеш си с огъня. Затова не му е приятно да усети дори малка промяна в температурата на Пру, усеща тази хладност като упрек.

Децата се хранят с тях, Джуди и Хари от едната страна на махагоновата маса на Спрингърови, наредена като за празник, Дженис и Рой от другата, Пру и Нелсън на двете челни места. Нелсън предлага да се помолят; кара ги всички да се хванат за ръце и да затворят очи, и след като са на път да започнат да вият от неудобство, произнася думите: Мир. Здраве. Уравновесеност. Любов.

— Амин — казва Пру, звучи уплашена.

Джуди не може да откъсне поглед от Хари, иска да види той как приема нещата.

— Хубаво — казва той на сина си. — Това в Центъра за детоксикация ли го научи?

— Не за детоксикация, татко, за рехабилитация.

— Както и да е, много ли религия имаше?

— Трябва да признаеш, че си безсилен и зависим от по-висша сила, това е първият принцип на Анонимните алкохолици и Анонимните наркозависими.

— Доколкото си спомням, ти не си падаше особено по тия работи с висшата сила.

— Не си падах и все още не си падам, под формата, под която го представя ортодоксалната религия. Нужно е само да повярваш в сила, която е по-могъща от нас самите — Бог, както го разбираме ние.

Всичко това звучи толкова категорично и заучено, че Хари си налага да се пребори с изкушението да поспори.

— Не, чудесно е — казва. — Каквото и да е, щом ти помага да изкараш нощта, както казва Синатра. — Мим му го беше цитирала веднъж. В къщата на Спрингърови тази вечер Хари се чувства на огромно и тъжно разстояние от Мим и мама и татко, и от целия онзи затънал, богобоязлив свят на Джексън Роуд през трийсетте и четирийсетте години.

— Навремето вярваше в много от тия работи — казва му Нелсън.

— Вярвах. Вярвам — казва Заека, осъзнавайки, че ядосва хлапето с дружелюбността си. Но не може да се въздържи да не добави: — Алилуя. Когато забиха онзи катетър в сърцето ми, видях светлината.

Нелсън заявява:

— В центъра ни казаха, че ще има хора, които ще ти се подиграват, задето си намерил верния път, но не казаха, че един от тях ще е собственият ти баща.

— На нищо не се подигравам. Исусе. Дано получиш всичкия мир и любов, и уравновесеност, които поискаш. Аз съм изцяло за. Всички сме за. Нали, Рой?

Малкото момче сърдито зяпва, задето така внезапно го набелязват. Отпуснатата му влажна долна устна започва да трепери; той извръща лице към майка си; Пру казва на Хари с тих, сдържан глас, в който се усеща някакво неясно шумолене на дъжд, който плиска по прозорец с щори.

— Рой е много разстроен, опитва се да се приспособи към завръщането на Нелсън.

— Знам как се чувства — казва Хари. — Всички бяхме свиквали да го няма.

Нелсън поглежда към Дженис в протест и молба и тя казва:

— Нелсън, разкажи ни за работата си като съветник — с фалшивия тон на човек, който вече е чувал за това.

Нелсън говори с някаква странна спокойна неподвижност. Хари е свикнал, още откакто хлапето бе малко, да е изпълнено с неуловими нервни потръпвания, в които все пак имаше нещо дружелюбно и изпълнено с надежда.

— Най-вече — казва той — трябва да изслушваш и да им позволиш сами да си изяснят проблемите, обръщайки ги в думи. Не е нужно да говориш кой знае колко, просто да покажеш, че си готов да чакаш и да слушаш. И най-закоравелите улични хлапета в крайна сметка започват да споделят. От време на време трябва да им напомняш, че и ти самият си минал оттам, така че бойните им подвизи не те впечатляват. Много от тях са били дилъри и когато започнат да се хвалят колко пари са изкарали, трябва само да ги попиташ: „А къде са парите сега?“. Няма ги — отговаря Нелсън на слушащата го маса, на собствените си зяпнали депа. — Прахосали са ги.

— Като говорим за прахосване… — започва Хари.

Нелсън подминава прекъсването и продължава с равен глас своята проповед:

— Опитваш се да ги накараш сами да осъзнаят, че са зависими, че никого не са надхитрили. Осъзнаването трябва да дойде от тях самите, отвътре, не биха го приели, ако им го наложиш ти. Твоята работа е да слушаш; именно твоето мълчание най-вече, ги насочва отвъд собствените им вътрешни капани. Започнеш ли да говориш, ще започнат да се съпротивляват. Нужно е търпение и вяра. Вяра, че процесът ще подейства. И наистина действа. Неизменно. Невероятно е усещането, когато наблюдаваш как се получава, отново и отново. Хората искат да им се помогне. Знаят, че нещата не са наред.

Хари все още иска да се намеси, но Дженис се застъпва и му казва високо, заради публиката на масата:

— Една от идеите на Нелсън за агенцията е да я превърне в лечебен център. Брюър не разполага със съоръженията, които са му нужни да се справи с проблема. С проблема с дрогата.

— Това със сигурност е най-тъпата идея, която съм чувал — казва Хари незабавно. — Къде са парите в нея? Ще се занимаваш с хора, които нямат никакви пари, прахосали са всичко за наркотици.

От раздразнение Нелсън звучи донякъде както по-рано. Проскимтява:

— Има пари от субсидии, татко. Федерални пари. Държавни. Дори бездейният Буш признава, че трябва да се направи нещо.

— Горе в агенцията имаш двайсет служители, които си прецакал, а повечето от тях имат семейства. Какво ще стане с механиците от сервиза? Ами с търговските ти представители, с бедната малка Елвира?

— Ще си намерят друга работа. Не е краят на света. Хората не стоят на една и съща работа, както правеше вашето уплашено поколение.

— Да бе, уплашено — както го е ударило на живот вашето поколение, май имаме причини да се страхуваме. Как въобще ще превърнеш онази циментова барака в болница?

— Няма да е болница…

— Вече си вътре със сто и петдесет хиляди към Тойота Инк., и имаш две седмици да ги платиш. Да не говорим за седемдесетте и пет бона, които дължиш на Брюър Тръст.

— Онези покупки на името на Слим, колите така и не са напускали агенцията, така че всъщност няма…

— Да не споменаваме колите втора употреба, дето си ги продавал за пари в брой за собствения ти джоб.

— Хари — казва Дженис и прави жест към публиката от слушащи ги деца. — Тук не е мястото.

— Няма подходящо място, където да мога да се оправя с всичко, което това проклето хлапе направи! Над двеста хиляди шибани шекела[30] — откъде ще ги вземем? — Искри от болка пробягват под мускулите на гърдите му, усеща някакво замайване, от което лицата край масата се носят като в отвратителна супа. Напоследък неприятните усещания се засилват; минаха над три месеца, откакто онази ангиопластика отвори лявата му десцендираща артерия. Д-р Брайт бе предупредил, че повторната стеноза често настъпва след три месеца.

Дженис тъкмо казва:

— Но той е научил толкова много, Хари. Толкова по-мъдър е. Все едно сме го изпратили да учи в университет с тези пари.

— Учене, всичкото това учене! Какво изведнъж му стана толкова велико на ученето? Училището е просто поредният пладнешки обир. Единственото, на което те научава, е как да обираш глупаците, които още не са се изучили!

— Аз не искам да се връщам на училище — изчуруликва Джуди. — Там всички са надути. Всички казват, че в четвърти клас е трудно.

— Нямах предвид твоето училище, скъпа. — Заека едва диша; усеща гърдите си пълни с късчета стиропор, които не могат да се разтворят. Трябва да се успокои.

От позицията си начело на масата Нелсън излъчва спокойствие и солидност.

— Татко, бях пристрастен, признавам — казва той. — Взимах крек, а като се пристрастиш към него, става доста скъпичко. Страх те е да не те пусне, и ти трябва нова доза на всеки двайсет минути. Ако караш по цяла нощ, можеш да профукаш хиляди. Но парите, дето ги откраднах, не бяха само заради моя проблем. На Лайл му трябваха много пари за разни експериментални неща, за които идиотите от АХЛ[31] са се запънали и трябва да се внасят нелегално от Европа и Мексико.

— Лайл — казва Хари със задоволство. — Как е старият компютърен гений?

— Като че ли се е закрепил за момента.

— Той ще ме надживее — казва Хари уж на шега, но реалната възможност го бодва като с ледена висулка. — Значи „Спрингър Моторс“ — продължава той, опитва се да постави нещата под свой контрол — пропадна заради коката и лекарствата за един обратен. — Колко ли обратно, чуди се той, втренчен в своя поостарял, надебелял, рехабилитиран син, е хлапето? Отговорът на Пру на този въпрос така и не го бе удовлетворил. Ако Нелсън не беше обратен, от къде на къде ще позволява на Хари да я чука? Това, че свърши два пъти, говори за доста насъбиран глад.

Нелсън му обяснява с дразнещия си спокоен тон на недосегаем:

— Прекалено се вълнуваш, татко, за нещо, което в днешно време не е чак толкова много пари. Имаш една такава обсебена представа за парите от времето на Депресията. Няма нищо свято в долара, той е просто единица за измерване.

— О, благодаря, че ми го изясни. Какво облекчение.

— А за „Тойота“ не е чак такава загуба. По мое мнение компанията от години е в застой. Виж им телевизионните реклами за лексус в сравнените с тези на „Нисан“ за инфинити: просто не могат да се сравняват. Тези на инфинити са фантастични, в тях няма кола, само птички и дървета, продава концепцията. Тойота продава поредната камара тенекия. Недей толкова да се съсредоточаваш върху „Тойота“. „Спрингър Моторс“ все още съществува — заявява Нелсън. — Компанията все още има активи. С мама обмисляме как да ги задвижим.

— Желая ви късмет — казва Хари и навива платнената си салфетка, и я слага обратно в пръстена й, детско пръстенче от някакъв прозрачен материал, напълнен с миниатюрни иглички в различни цветове. — През нашия трийсет и три годишен брак майка ти така и не успя да задвижи съставките на една свястна вечеря, но може и да се научи. Може би мистър Листър ще я научи как да задвижва. Пру, вечерята беше страхотна. Извинявай за разговора. Наистина умееш да приготвяш риба. Много ми харесаха тия малки пикантни неща като грахчета отгоре. — Докато изтръсква хапче нитростат от малкото шишенце, което носи навсякъде, забелязва, че ръцете му треперят по нов начин — не само потрепване, а подскачане, сякаш имат свои собствени мисли, които не желаят да споделят с него.

— Семена от кипарис — тихо отговаря Пру.

— Хари, Нелсън се връща в представителството утре — казва Дженис.

— Чудесно. Още едно облекчение.

— Исках да ти кажа, татко, че много благодаря, че ме замести. Отчетите за лятото изглеждат доста добре, като се има предвид.

— Като се има предвид? Та ние направихме цяло чудо там. Тая Елвира е динамит. Но предполагам, че ти си го знаеш. Онзи японец, дето ни отряза, иска да я наеме за Руди горе на 422-ро. Местят инвентара в неговата агенция. — Той се обръща към Дженис и казва: — Не мога да повярвам, че отново връщаш този боклук за ръководител.

Дженис заявява със спокойния тон, който всички около масата са възприели, сякаш за да не разгневят някой луд:

— Той не е боклук. Той ти е син и е нов човек. Не можем да му откажем още една възможност.

С глас, подобаващ много повече на съпруга, отколкото този на Дженис, Пру добавя:

— Той наистина се е променил, Хари.

— Ден за ден — рецитира Нелсън, — с помощта на една по-висша сила. Невероятно е, татко, как щом веднъж приемеш тази помощ, нищо не може да те потисне. Мисля, че през всичките тези години съм бил ужасно депресиран; всичко ми идваше в повече. Сега просто оставям всичко в ръцете на Бог, обръщам се на другата страна и заспивам. Трябва да продължа с програмата, естествено. Има местни срещи и веднъж седмично ще ходя във Фили, за да се виждам с терапевта си и да наглеждам някои от старите ми хлапета. Обожавам работата като съветник. — Той се обръща към майка си и се усмихва. — Аз я обичам и тя ме обича.

Хари го пита:

— Тия наркоманчета, с които се занимаваш, всичките ли са черни?

— Не всички. След известно време вече не обръщаш внимание. Бели или черни, всички имат един и същи основен проблем. Ниска самооценка.

Цялото това всезнаене, такова изкуствено спокойствие и балансираност и добродетел карат Заека да изпадне в клаустрофобия. Той се обръща към внучката си, търсейки някакъв процеп, проблясък, лъч, необработена от лекари светлина. Пита я:

— Ти какво мислиш за всичко това, Джуди?

Лицето на детето свети от съвършенство — съвършени прави зъби, съвършено наредени мигли, тесни проблясъци в зелените й очи и в кичурите на косите й. Природата се опитва да създаде нов победител.

— Приятно ми е, че татко се върна — казва тя, — и не е толкова луд. По-отговорен е.

Той отново има чувството, че думите се рецитират, че са заучени на репетиция, на която не е бил поканен. Но как би могъл да пожелае нещо друго за това дете, освен бащата, от когото има нужда?

Отвън на тротоара моли Дженис тя да кара селиката, въпреки че това означава да наглася седалката и огледалата. Когато потеглят обратно към другата страна на планината, той я пита:

— Наистина ли не ме искаш в представителството? — Поглежда надолу към ръцете си. Подскачането им е утихнало, но все още го стряска.

— Май засега да, Хари. Нека да дадем малко пространство на Нелсън. Толкова се старае.

— Надъхан е с глупостите на Анонимните алкохолици.

— Не са глупости, щом са ти нужни, за да водиш нормален живот.

— Не прилича на себе си.

— Ще заприлича, когато свикнеш с него.

— Напомня ми на майка ти. И тя вечно плюеше закона.

— Всеки знае, че прилича точно на теб. Само дето не е толкова висок и има моите очи.

Паркът, сенчестите му алеи, западналите тенис кортове, танкът, който никога няма да даде изстрел. Не можеш толкова ясно да видиш тия неща, докато шофираш. Преминават край тях като музейни експонати, чиито етикети са паднали. Опитва се да се изкатери от дупката на приклещеното си и сърдито настроение.

— Съжалявам, ако съм звучал гадно на вечерята, пред внуците.

— Бяхме подготвени и за много по-лошо — казва тя спокойно.

— Въобще нямах намерение да повдигам въпроса за парите или другите там работи. Но все някой трябва да го направи. Наистина си загазила.

— Знам — казва Дженис и светлината от уличните лампи в горната част на Вайзер я залива — упорития чипонос профил, малките й ръце, здраво стиснали волана, пръстенът с диаманти и сапфири, който бе наследила от майка си. — Но трябва да вярваш. Ти ме научи на това.

— Така ли? — Той е приятно изненадан от идеята, че за трийсет и три години е успял да я научи на нещо. — В какво да вярвам?

— В нас. В живота — отговаря. — Другата причина, поради която мисля, че не трябва да ходиш в представителството засега, е, че напоследък изглеждаш уморен. Да не би да слабееш?

— Няколко килограма. Не е ли хубаво? Нали точно това, по дяволите, се очаква да правя?

— Зависи как го правиш — казва Дженис, така дразнещо пълна с нова информация, с нови разбирания. Тя се протяга и леко стисва горната част на бедрото му, точно там, където вкараха катетъра, и можеше да умре от загуба на кръв. — Ще се оправим — излъгва тя.

Лепкавият и душен август е превърнал лятото в нещо подобно на искрящ дестилат, във финална яснота. Окосените ивици между дупките на „Летящия орел“, по това време на годината обикновено изгорели и твърди като алеите за количките, все още са зелени от обилните валежи, с изключение на неравната част на игрището, покрита с червеникавокафява трева и някоя източена кленова фиданка, започнала да жълтее. Именно младите дръвчета залиняват първи — те са по-крехки, по-податливи. По-страхливи.

Рони Харисън все още замахва като ковач: къс заден мах, грозен прекъснат краен замах, понякога изгрухтяване по средата. Сега, когато вече не бе нужен в представителството, а се нуждаеше от партньор, щом възнамеряваше отново да се захване с голфа, Заека се сети, че Телма му беше споменала за прекъсването на абонамента им в клуба заради разноските по боледуването й. По телефона Рони бе прозвучал изненадан — Хари бе изненадал и себе си, докато набираше познатите цифри, привични за пръстите му покрай мъртвата връзка, — но учудващо, беше приел. Сключваха примирие може би над мъртвото тяло на Телма. Или съживяваха приятелство — не, не приятелство, а отношения — които съществуваха още откакто бяха малки момчета по къси панталони и кецове, лудуващи из чакълените улички на Маунт Джъдж. Като се замисли, Хари има чувството, че Рони винаги е бил с него, през всичките тези години. Представя си отблъскващото лице на Рони с плътни устни и мътни очи, което се появяваше на игрището на началното училище, представя си го и по-късно, когато перчейки се, пощипваше члена си, подобен на голяма бледа краставица (обрязан и някак плосък от горната страна) в съблекалнята, а после богатеещ и трупащ слава из Брюър в ергенските си години, един от мъжете, които, както се оказа, бяха ходили с Рут преди Заека. В онези години Рони беше пълен с остроумия и мръсни историйки, мазен хитрец, а след това се ожени за Телма и почна работа за Шуилкил Мючюъл. Доста тъжна работа всъщност, упорито рекламираше, рецитираше речите си, говореше за „вашите любими хора“ и за когато сте „извън картинката“, и бавно се превръщаше в тъжно усмихнатия плешив мъж от снимката върху тоалетката на Телма, от която на Хари му се струваше, че наднича в задника му, така че веднъж, развеселявайки Телма, бе станал от леглото и бе обърнал снимката върху плота на бюрото и оттогава тя винаги я обръщаше, преди той да пристигне следобед. Сега Рони е вдовец, с лице като сушена слива, с разтеглени бръчки, спускащи се от очите, със старчески изтъняла кожа, която розовееше върху скулите, и отново беше до него, присъствие, което не може да избегне, черта на собствения му характер, която не иска да погледне в очите, но най-после го прави. Този, подобен на бухалка член, онези мръснишки вицове, сините очи, втренчени в задника му, какво толкова, по дяволите, всички сме хора, тела с мозък от единия край, а останалото, е само канализация.

Първата им игра, само двамата, им е достатъчно приятна, така че си определят втора, а след това и трета. Рони си има старите клиенти, но вече не се бори да създава нов бизнес сред младите съпрузи и може да си вземе свободен следобед и в последния момент. Играта им е хаотична и обикновено се свежда до последните една-две дупки. Дали красивият силен, свободен замах на Хари ще запрати топката в ивицата между дупките или пък в гората? Дали Рони в последния момент ще погледне нагоре и ще търкулне лесен къс удар отвъд игрището до пясъчната яма, или ще си държи главата наведена, ръцете напред, и ще доближи топката до дупката, спасявайки удара? Двамата не говорят много, да не би лошото чувство помежду им да избие на повърхността; гледката как другият оплесква нещата е така забавно добре дошла, че намеква за привързаност. Никога не споменават Телма.

При седемнайсетата дупка, достижима с четири удара с поточе на около сто и петдесет метра, Рони прави къс замах с железния стик номер четири.

— Така играят само страхливците — казва му Хари и хваща дървения стик за максимални разстояния. Съсредоточавайки се да държи десния си лакът, който винаги бяга настрани, плътно до тялото си, той удря топката, и тя минава поточето с двайсетина метра. Рони, за да компенсира, се престарава при следващия си удар: принуден да играе с дървен стик за разстояние от стотина метра, той извива топката силно надясно в боровата горичка откъм Маунт Пемакуид. Освободен по този начин от напрежението, Заека си мисли: Лекичко сега с шестицата си, и прави прекрасен удар. Топката пада точно в сърцето на игрището, сякаш право във водосточна тръба. Сега е с един ход напред, така че не може да загуби, а за да спечели, му трябва и равен резултат. Докато се возят в количката до осемнайсетата дупка, той сърдечно казва на Рони:

— Какво ще кажеш за онзи Вояджър-2? Според мен това е по-голямо постижение, отколкото да изпратят човек на Луната. Във вчерашния „Стандарт“ четох, че някакъв учен казал, че било като да уцелиш дупка с удар от Ню Йорк до Лос Анджелис.

Рони изгрухтява, потънал в самоомразата на губещия.

— Облаци на Нептун — казва Заека — и вулкани на Тритон. Какво мислиш означава това?

Партньорите му евреи във Флорида биха разгледали фактите под съвсем различен ъгъл, но тук, в Дъч Кънтри, Рони го поглежда тъпо и подозрително.

— Защо да означава нещо? Ваше височество.

Заека се дразни. Опитваш се да си мил с този тип, а той те гледа с презрение. Грозен никаквец, и винаги си е бил такъв. Предлагаш му да се замисли за Слънчевата система, а той високомерно отказва. Смачква я в простоватия си мозък. Хари усеща някакъв финес в немощните, но постоянни радиосигнали на тази машина през милиони километри, някакъв особен вид грация, която е в съзвучие с невероятната красота на този кристален ден в края на лятото. Изпитва потребност да възхвалява. Рони би трябвало да познава подобна потребност, иначе с Телма нямаше да посещават онази подобна на склад безименна църква.

— Онези три пръстена, дето никой по-рано не ги е виждал — упорства Хари, — точно като нарисувани с молив — тонът му отразява благоговението на Бърни Дречсел пред тънките крака на фламингото.

Но Рони се е отдалечил към чешмичката за топките и се преструва, че не чува. Коляното го наболява от стара футболна травма и той тръгва, накуцвайки, към края на игрището. Прави поредица злобни разгряващи махове, нетърпелив да се изправи пред дупката и да изкупи предишната си слаба изява. Разочарован, разсеян от мисли за смелия Вояджър, Заека оставя десния си лакът да щръкне нагоре в най-високата точка на задния замах, безсилно завърта топката и я запраща настрани, по крива, която е толкова необичайна, че сякаш е рисувана от компютър, в яма с трева вдясно от правата към дупката. Осемнайсетата дупка, която флиртува с поточето, се играе за пет, но би трябвало да е лесна; когато бе във върхова голф — форма, неведнъж я бе уцелвал. Но все пак трябва да извади топката от купчинката пясък странично с металния стик за къси удари, а след това удря с тройката — това не е най-добрият му стик, но трябва да постигне разстояние — чувства се дебел и престараващ се точно като Рони при последната дупка, и я запраща в потока, където след много усилия открива жълтата си топка под снопове пореч. Това падане изгаря още един удар, и толкова му се иска да закове с деветката точно в центъра, че изкривява наляво и топката пада вляво от терена. Рони продължава да ръчка с грозни ниски удари с ковашкия си замах, но не е сгафил; така че единствената надежда за Заека е късият удар. Топката лежи сред тревата и като най-ужасния малоумен страхлив играч забравя да я удари отгоре и тя се премества едва на половин метър, а Рони има сигурни два удара при шеста и следователно победата му е отвратително сигурна победа. Ако има нещо, което Хари ненавижда, то е да губи с един удар над определените за дупката. Взима топката си и с мощна конвулсия я запокитва в боровата горичка. Нещо в гърдите му не е във възторг от рязкото движение, но изпитва някаква особена радост, когато вижда как измъчващата го сфера изчезва с далечно изсвистяване и тъп удар. Играта завършва наравно.

— Значи, без лоши чувства — казва Рони.

— Хубава игра — изсумтява Хари и решава, че не желае да си стиснат ръцете. Срамът от провала му не се разсейва. Кой казва, че вселената не е пропита с позор?

Докато слагат топките и стойките, и потните ръкавици в джобовете на саковете си, Рони, след като вече е негов ред да бъде сърдечен, казва:

— Гледа ли снощи по „Питър Дженингс“ най-новото? Показаха снимките на пръстените и на отдалечаващата се Луна, а после комбиниран образ, който бяха създали от различни снимки на Нептун, проектирани върху кълбо, така че се виждаше цялата планета, като играчка? Невероятно е — признава Рони — какво могат да направят с компютърни графики.

На Хари леко му се гади от представата, как Вояджър прави последните снимки на Нептун и след това плавно се отдалечава в празнината, завинаги. Как да повярваш колко празнина има?

Голф саковете хвърлят длъгнести сенки от стойката пред спортния магазин. Дните стават по-къси. Хари е жаден и с нетърпение очаква да изпие една бира на верандата на клуба, на една от външните масички под голям зелено-бял чадър, до басейна с мятащите се в него хлапета и напъпващи хубавици, докато червеното слънце потъва зад високия хоризонт на Маунт Пемакуид. Преди да се отправят към бирите си, погледите на двамата се пресичат, по грешка. В злополучен порив Заека пита:

— Липсва ли ти?

Рони го поглежда косо с присвити очи. Клепачите му изглеждат възпалени под белите мигли.

— А на теб?

Нападнат от засада, Заека едва съумява да се престори, че е така. Бе се възползвал, бе черпил от нея, и накрая тя се бе изчерпила.

— Естествено — казва.

Рони прочиства жилестото си гърло и проверява дали ципът на сака му е затворен, след това го вдига на рамо, за да го отнесе до колата си.

— Да бе — казва. — Опитай се да си искрен. Пука ти на оная работа. Не. Простете. Всъщност само на онази работа ти пукаше.

Хари не може да избере между две невъзможни алтернативи — да му каже колко му е било приятно да си ляга с Телма (а усмихната снимка на Рони да ги наблюдава) или да твърди, че не е било така. Затова казва:

— Телма беше прекрасна жена.

— За мен — казва му Рони, като променя отблъскващото си изражение и надява тъжната си физиономия на вдовец — все едно че светът се е продънил. Без Тел само извършвам движенията. — Гласът му става отвратително креслив. Когато Хари го поканва на верандата да пият по бира, той казва: — Не, по-добре да се прибирам. Рон Джуниър и най-новата му изгора са ме поканили на вечеря.

Хари се опитва да определи дата за следващата игра, но Рони казва:

— Благодаря ти, зайче, но ти си този, който членува тук. Ти си човекът с богатата съпруга. Знаеш правилата на Летящия орел — не може непрекъснато да каниш един и същ гост. И без това идва Денят на труда. По-добре да започна да си движа нещата, или Шуйкил ще реши, че аз съм умрял.

Прибира се с тъмносивата селика вкъщи в Пен Парк. Камрито на Дженис не е в алеята, и той решава, че вероятно тя се обажда по телефона, който звъни отвътре. Вече почти никога я няма вкъщи — или е на курсове, или е в Маунт Джъдж да гледа децата, или в Брюър с адвоката й и онези счетоводители, дето Чарли й каза да наеме. Той пъха ключа в ключалката — вбесява се, че ключът дращи и не пасва веднага, напомня му за нещо от много отдавна, нещо неприятно, което дълбае стомаха му, но какво? — бута вратата с рамо и се пресяга към телефона в коридора точно когато той издава, както предполагаше, предсмъртния си звън.

— Ало. — Едва успява да изговори думата.

— Татко? Какво има?

— Нищо. Защо?

— Звучиш задъхано.

— Току-що влязох. Мислех, че е майка ти.

— Мама беше тук. Аз все още съм в агенцията, тя предложи да ти се обадя. Имам страхотна идея.

— Вече я чух. Искаш да отвориш център за лечение на наркомани.

— Може би някой ден. Но засега мисля, че трябва да разработим представителството, такова, каквото е в момента, изглежда страхотно, между другото, откакто ги няма всичките онези малки тойоти със странните им цветове. Хората все още идват да купуват втора употреба, смятат, че има разпродажба, а две фирми се интересуват от местоположението — „Хюндай“ например има голям нов център горе след Хейсфил, но мястото е зад детелина на магистралата и никой не може да разбере как да се добере до него, а и има твърде много строежи. Те ще са във възторг да си наемат място точно на шосе 111, — но аз ти се обаждам заради една идея, която ми хрумна снощи, споделих я накратко с мама и тя каза да говоря с теб.

— Добре, добре, много мило, че ме включвате — казва Хари.

— Снощи бях излязъл на реката, нали знаеш, там, където има всякакви крайречни къщички с цветни лампички и веранди и стълби, които слизат във водата?

— Всъщност не знам, никога не съм ходил, но продължавай.

— Е, с Пру бяхме там снощи, с Джейсън и Пами, разправял съм ти за тях.

— Смътно си спомням. — Тези паузи за потвърждение уморяват Хари: Не може ли хлапето просто да изплюе камъчето? Нима баща му е чак такова чудовище?

— Както и да е, един тип, дето го познават, притежава една от онези къщички, много готина, цветни лампи и музика от радиото, а нагоре-надолу по реката се носят лодки, хората карат водни ски и всички…

— Звучи чудесно. Надявам се Джейсън и Пам да не са част от старата групичка около Лайл и Слим.

— Познават ги, но са чисти, татко. Даже смятат да си имат бебе.

— Ако искаш да се опазиш от коката, трябва да стоиш далече от старата кокаинова дружинка.

— Както казах, те са напълно чисти. Един от най-добрите им приятели е Рон Джуниър, дърводелецът.

Това пък какво трябва да означава? Нима Нелсън знае за него и Телма?

— Добре, добре — казва Хари.

— И, значи, седяхме си там на верандата и минава едно невероятно нещо — мотор на вода. Наричат ги по най-различни начини — водни мотоциклети, сърф джетове, джет ски…

— Да, виждал съм ги във Флорида, навътре в океана. Не ми изглеждат безопасни.

— Татко, този беше най-хубавият, който съм виждал — летеше като ракета. Само бръмченето се чуваше. Джейсън каза, че било Ямаха Уейврънър[32] и работи на нов принцип, не разбрах точно как, компресира водата по някакъв начин, а после я изстрелва обратно отзад, и каза, че единственият човек, който ги продава в едно затънтено магазинче нагоре към Шумекърсвил, не може да ги държи на склад, а и интересът му не е чак такъв, бил пенсиониран фермер и го правел само като хоби. Така че тази сутрин се обадих на службата по продажби на „Ямаха“ в Ню Йорк и говорих с един мъж. Няма да продаваме само Уейврънърс, естествено, ще предлагаме моторите и техните снегоходи и ремаркета, а правят и генератори, които ги купуват от малките фирми, а и онези мотори на три или четири колела, дето сега фермерите ги използват, за да си обикалят нивите, много по-ефективни са от електрическите голф коли…

— Нелсън. Чакай. Говори по-бавно. Ами Мъни и момчетата от сервиза?

— Вече не е Мъни, татко. Арнолд е.

— Арнолд исках да кажа. Онзи тип, дето прилича на прасе по пижама и само ситни нагоре-надолу. Знам кой е Арнолд. Не ми пука кой или коя, ако става въпрос, ръководи шибания сервизен отдел, но те са свикнали с коли, с големи машини с четири гуми, които работят с бензин, а не с компресирана вода.

— Ще се приспособят. Хората умеят да се приспособяват, стига да са под определена възраст. Така или иначе с мама вече намалихме сервизния отдел, освободихме трима механици. Искаме да оживим малко продажбите на втората употреба, за известно време ще предлагаме само тях точно както е започнал дядо Спрингър. Помниш ли как навремето ми разказваше, че държал тойотите отзад, да не се виждат, защото хората изпитвали подозрение към японските продукти. В известен смисъл сега е по-добре, хората, които нямат много пари за харчене, вече не се плашат от новите коли в изложбената зала, а и курсът на йената и всичко останало. И така…?

— И така?

— Какво мислиш за идеята с „Ямаха“?

— Вярно, сега си спомних. Нали ме попита. И оценявам, че ме питаш. Трогнат съм, наясно съм, че не е нужно да ме питаш каквото и да било, с майка ти сте окупирали агенцията. Но в отговор на въпроса ти, мисля, че това е най-тъпата идея, която съм чувал. Джетовете са моден каприз. Догодина ще дойде ред на джет — ролкови кънки. Печалбата от играчки като моторите или снегоходите сигурно е една десета от тази от солидните семейни автомобили — ще можеш ли да продадеш десет пъти повече? Не забравяй, че се задава Депресия.

— Кой го казва?

— Аз го казвам; всички го казват! Всички казват, че Буш е същият като Хувър. Твърде си млад, за да си спомняш Хувър.

— Онова тогава е било инфлация на стоковата фондова борса. В момента борсата работи на по-ниски цени от реалните. Защо ще има Депресия?

— Защото няма никаква дисциплина! Давим се в дългове! Вече дори не притежаваме собствената си държава! Представям си как си седял там на верандата на онази барака с всичките й цветни лампички, надрусан с нещо, и онази машина избръмчава покрай теб и ти решаваш: „Ура! Спасение!“. Почти на трийсет години си, а главата ти все още е пълна с играчки и модни увлечения. Върна се от Центъра за детоксикация натъпкан с добри намерения, а сега главата ти пак се пълни с бръмбари.

Настъпва пауза. Предишният Нелсън би спорил с него с детинско, отбранително скимтене. Но гласът от другата страна на линията най-после казва с нюанс на онази свещеническа сериозност и автоматично спокойствие, което Заека бе забелязал на вечерята предната седмица:

— Това, което не осъзнаваш за консуматорското общество, татко, е, че в известен смисъл всичко е моден каприз. Хората не си купуват разни вещи, защото се нуждаят от тях. Човек всъщност се нуждае от много малко. Купуваш си нещо, защото надминава нуждите ти, защото е нещо, което ще покачи стойността на живота ти, а няма само да го поддържа.

— На мен ми се струва, че май си практикувал прекалено много мистична медитация в онова място за детоксикация.

— Това за детоксикацията го казваш само за да ме дразниш. Беше лечебен център, а след това къща за рехабилитация. Онази част с детоксикацията трае само два дена. По-дълго отнема да се освободиш от отровата на взаимоотношенията.

— Аз това ли съм за теб? Отрова на взаимоотношенията? — Пренебрежението на Рони Харисън продължава да го гложди през целия този разговор. Само защото си чукал нечия починала съпруга не означава, че човекът трябва така да се озлобява. Та той е познавал Рони цял живот.

Нелсън отново млъква. След малко казва:

— Може би, но не изцяло. Непрекъснато се опитвам да те обичам, но ти всъщност не го желаеш. Страхуваш се, смяташ, че ще те лиши от свободата ти. Цял живот си се страхувал да не ти отнемат свободата.

Заека не може да отговори; под езика му бавно се топи таблетка нитростат. Пари като малък червен бонбон и предизвиква някакво усещане за подвижност, за разширяване, което добавя няколко сантиметра към усещането му за височина. Това хлапе ще го накара да се разреве, ако се замисли. Казва:

— Хайде да зарежем психологията и да се върнем на земята. Какво, по дяволите, смятате да правите с майка ти с онези сто и петдесет хиляди долара, които „Тойота“ си иска до края на месеца или ще ни даде под съд?

— А — казва безгрижно хлапето, — мама не ти ли каза? Вече го уредихме. Платихме ги. Взехме заем.

— Заем? Че кой ви се довери?

— Брюър Тръст. Втора ипотека върху сградите на представителството струват поне половин милион. Сто четиридесет и пет и го обединиха с онези седемдесет и пет за петте коли на Слим, които ще се връщат при нас кажи-речи като кредит върху движимия инвентар, който поддържахме към Мид-Атлантик Моторс. Не забравяй, че от момента, в който преместиха нашия инвентар в агенцията на Руди, започнаха те да ни дължат.

— И ще плащате на Брюър Тръст, като продавате водни скутери, така ли?

— Не е нужно да изплащаш заем, те и не искат да им се изплаща; искат само да си плащаш вноските навреме. Междувременно стойността на долара пада, и си намаляваш данъците с размера на лихвата. Всъщност преди не бяхме достатъчно финансирани.

— Слава богу, че отново си хванал юздите. Майка ти как възприема идеята за „Ямаха“?

— Харесва й. Тя не е като теб; възприемчива е и е готова да се променя. Татко, има нещо, дето трябва някой път да се опитаме да обсъдим и изгладим. Защо ти е толкова неприятно, че аз и мама добиваме житейски опит и се опитваме да научим нови неща?

— Не ми е неприятно. Уважавам го.

— Ненавиждаш го. Държиш се злобно и завистливо. Казвам ти го от обич, татко. Чувстваш се като в капан и искаш всички да са в него с теб.

Опитва се да натрие носа на хлапето със собственото му лекарство, с доза терапевтично мълчание. Нитростатът удря малката камбанка в дъното на панталоните му, а разширените му кръвоносни съдове отместват тежестта на света около него и той започва да му се струва кротък и далечен като пръстените на Нептун.

— Не аз — казва накрая — сринах „Спрингър Моторс“. Но прави каквото искаш. Ти си Спрингър, а не аз.

Чува някакъв глас в далечината, женски глас, а след това онова тихо бучене, като в раковина, което се получава, когато сложат шепа върху телефонната слушалка. Когато гласът на Нелсън се завръща, тонът му е променен, сякаш топнат в нещо, в това, което е протекло между него и Елвира. Потекли са любовни флуиди. Може би хлапето все пак е нормално.

— Елвира иска да те пита нещо. Какво мислиш за споразумението за Пийт Роуз?

— Кажи й, че смятам, че е най-доброто, което можеха да постигнат и двете страни. И че мисля, че и без това трябва да влезе в Залата на славата заради резултатите си. Но й кажи, че за мен класен играч е Шмит. Кажи й, че ми липсва.

Докато затваря, Хари си представя изложбената зала, как светлината на късния следобед пада върху праха по големите прозорци, сега вече високи до небето, откакто махнаха всички плакати, и как купонът продължава, колкото и да е странно, и без него.

Рехавата поляна зад малката им варовикова къща на Франклин Драйв номер 14 1/2 е изгорена от сухата целувка на есента: кафяви кръпки и първите няколко паднали листа, изхвърлени от плачещата череша, от черния орех на съседите, от сладката череша, наклонена до къщата, така че се вижда как катеричките пробягват по клоните й, и върбата до празното циментово езерце за рибки с боядисаното в синьо дъно и ръб от истински миди. Дърветата уж още са зелени и продължават да растат, но кафявите им листа се трупат в тревата. Дори канадската ела откъм съседната къща от тънки жълти тухли и рододендроните край дъсчената ограда, която дели двора на Енгстръмови и този на голямата псевдоготическа тухлена къща, и дрипавите австрийски борове, чиито изронени иглички задръстват циментовото езерце, въпреки че са вечнозелени, са докоснати от края на лятото, прашни и сладникаво изсушени, като онази миризма, която се носеше от старата кедрова ракла за чеиз, в която мама държеше резервните одеяла и официалната покривка от бродиран лен за Деня на благодарността и Коледа, и двете странни стари покривки за легло, съшити от парцалчета, които бе наследила от Ренингърови. Имаше семейно предание, че такива покривки са приказно скъпи, но когато при една семейна криза, когато Хари бе дванайсет-тринайсетгодишен се опитаха да ги продадат, най-доброто предложение, което получиха, беше по шейсет долара на парче. След много разговори на кухненската маса приеха предложението, а днес такива автентични стари покривки могат да докарат хиляди долари, ако са в добро състояние. Когато се замисли за някогашните дни и за сумите, които им се струваха значителни, има чувството, че някак са ги мамели. Живееха със слугински заплати, ядяха хляб от по единайсет цента. Тогава на Джексън Роуд бяха като във финансова тъмница и фактът, че всички останали също бяха в тъмницата, само прави нещата още по-тъжни. Напоследък само мисълта за тези отминали дни го потиска; изправя го лице в лице с постоянното обезценяване на живота. Когато лежи буден нощно време, уплашен, че никога няма да заспи, или пък че ще заспи завинаги, усеща някаква задушаваща безполезност във всичко, някакво гниене, при което безценното, ярко настояще се превръща с всяко цъкане на часовника в оловната шлака на миналото.

През това влажно лято и форзицията, и колквицията са избуяли и в този облачен, хладен четвъртък преди Деня на труда Хари се опитва да ги подреже в подходяща форма за зимата. При форзицията трябва да отрежеш най-старото стъбло при основата, от което храстът неочаквано добива по-млад и по-строен и като че ли момичешки вид, а след това да изрежеш най-нахално проточилите се към небето млади клонки и огънатите към земята клони, тръгнали да пускат нови корени сред лилиите. Не трябва да проявява слабост; колкото повече се отреже сега, толкова повече доволни жълти цветове ще отрупат късите клони през пролетта. Колквицията представлява по-сериозно предизвикателство, още по-плътна плетеница. Всякакви опити да се проследят най-високите стъбла до корените им губят смисъл сред мрежата от преплетени клонки, а долният гъсталак от тънки стволове е толкова плътен, че отбива всякакви атаки с ножици или градинарски трион; няма място дори за острието на нож. В този сезон на занемареност храстът е станал толкова висок, че би трябвало да иде до гаража за алуминиевата стълба. Но Заека няма желание да се изправи пред напластената бъркотия от изхвърлени автомобилни гуми и вкоравени маркучи, и счупени саксии, и ръждясали инструменти, наследени от предишните собственици, които бяха пропуснали да разчистят гаража по същата причина, по която бяха оставили купчина списания „Плейбой“ в един дрешник на горния етаж. За тези десет години той и Дженис са добавили свои вещи към тези в гаража, така че постепенно в него вече нямаше място дори за една кола, камо ли за две; превърнал се е в пещера за отложени решения и сантиментално пазени боклуци, натъпкани толкова плътно, че ако се опита да измъкне стълбата, няколко стари кутии боя и градинската пръскачка, лишена от шайбата си, ще се срутят върху него, затова се протяга и пресяга в клоните на колквицията, докато не го заболяват гърдите, сякаш за вътрешната страна на кожата му е пришита някаква неразтеглива кръпка. Снощи бе оставил хапчетата нитроглицерин в изцапания с пот джоб на карираните голф панталони. Беше си легнал рано, сам, а преди това изпи една бира и хапна царевичен чипс, след като мачът с Рони бе завършил толкова незадоволително.

За да успокои болката, започва да плеви лилиите и виолетовата хоста. Там, където някой процеп е позволил на светлината да въздейства върху песъчливата почва, са поникнали звездица и плевели, а тученицата с кухите си червени стъбла покрива земята с пищни зигзагообразни ивици кръгли листа. Плевелите също си имат свой стил, свой характер, който възразява срещу градинаря, замаян от задачата. Керастиумът е лесен плевел, не разранява ръцете като магарешките тръни и репея и лесно се изкоренява; знае кога всичко е свършено и се предава с желание, докато дивата краставица все се пречупва в някоя от многобройните си стави, а киселецът и отровният бръшлян се стелят по земята като плъзнали болести, за които няма лек. Плевелите не знаят, че са плевели. В безопасност до ствола на плачещата череша един стрък синя маруля е пораснал близо два метра и половина, по-висок е от него. Спомня си онези дни, преди цяла вечност, когато бе градинар на госпожа Смит сред нейните рододендрони, единствения път, когато се бе чувствал здраво пуснал корени в работата. Хубав силен млад мъж, го бе нарекла тя накрая, сграбчила го в ноктите си.

На пресечка и половина разстояние, движението по Пен булевард мърмори и съска, от време на време мъркането му се нарушава от внезапното разтърсване и стържене на някой огромен камион, който сменя предавки, или от разгневен клаксон, или виещ хленч на линейка, откарваща някой беден нещастник в болница. От време на време, докато караш по страничните улички, виждаш такива сцени: как изнасят някоя немощна стара дама на носилка надолу по стъпалата на верандата й като забавено спускане с шейна, косата й е спусната, устата без протеза, очите са се втренчили към небето сякаш в желанието да се отрекат от тялото си; или как натоварват някой червендалест пътник през двойните метални врати, а изоставената му спътница подсмърча по халат на тротоара, а лекарите се скупчват около тялото му като бели лешояди над мърша. Заека е забелязал някакво замръзнало спокойствие в подобни смъртни живи картини. Някакво достойнство у обречения, чийто миг най-после е настъпил; някаква безвъзвратност, която изолира трупа като осветена от прожектори детска люлка. Очакваш, че хората ще приемат нещата по-зле, отколкото всъщност се получава. Не пищят, не хулят Бог. Свиваме се в себе си, мисли си. Превръщаме се в безчувствени вързопи изтощени нерви. Червеи в края на кукичката.

Далеч от другата страна на реката, в сърцето на Брюър, вие сирена. Горе, в небето, което събира облаци за утрешния дъждовен ден, малък самолет бръмчи, докато се спуска към летището отвъд панаира. Хари незабавно се бе влюбил в закътаността на къщата: не много отдалечена от цялото това движение и същевременно не толкова лесна за откриване в дъното на сляпата чакълена уличка; скрита с този странен номер сред по-забележителните къщи на богаташите от Пен Парк. Винаги е презирал тези сноби, а сега е на безопасно място сред тях. Когато паркира в алеята, когато работи отзад в градината, когато гледа телевизия в кабинета си с прозорците с ромбоидни стъкла, Заека се чувства в безопасност като в хралупа, където гладните сили, които вилнеят из света, не биха се сетили да го търсят.

Дженис спира с перленосивото камри комби. Идва право от следобедния курс в клона на Университета на Пенсилвания на Пайн стрийт „Математиката при недвижимите имоти — основи и приложение“. В ученически тоалет от сандали и лятна рокля с цвят на пшеница, с бяла жилетка от рехава плетка, метната върху раменете, челото й, освободено от онзи бретон ала Мейми Айзенхауер, изглежда елегантна и нагласена, и по-млада, отколкото е всъщност. Всичко, което носи напоследък, е с подплънки; даже жилетката върху раменете й. Приближава се към него сякаш през огромно пространство в този малък двор от един декар, като че ли имотът им се е разраснал от взаимната им отчужденост. Нетипично поднася лице за целувка. Носът й е хладен като на игриво кученце.

— Как беше курсът? — пита той покорно.

— Бедният мистър Листър изглежда толкова тъжен и загрижен напоследък — казва тя. — Брадата му изведнъж цялата посивя. Смятаме, че жена му възнамерява да го напусне. Веднъж дойде в часа и се държа много надуто, така решихме всички.

— Всички вие се превръщате в доста гадна групичка. Тия курсове няма ли да свършват? Идва Денят на труда.

— Бедният Хари, чувстваш се изоставен, нали? Какво смяташ да правиш с всичките тия клони, дето си ги изрязал? Колквицията изглежда съвсем обезобразена.

Той признава:

— Поуморих се и започнах да преценявам грешно. Затова и спрях.

— Добре си направил — казва тя. — Щяха да останат само пънове. Ще трябва да го кръстим „грозния“ храст.[33]

— Я слушай, ти никога не ми помагаш тук. Никога.

— Ти се грижиш за двора, а аз за къщата — нали така сме се разбрали?

— Вече не знам кога се грижим за каквото и да било, никога не си вкъщи. В отговор на въпроса ти, смятах да наредя отрязаното зад езерцето, за да изсъхне, и след това да го изгоря напролет, като се върнем от Флорида.

— Охо, планираш чак за 1990 година, впечатлена съм. На мен ми се струва съвсем нереална. Дворът обаче няма ли да изглежда грозен цяла зима?

— Няма да изглежда грозен, ще си изглежда съвсем естествен, а и без това няма да сме тук да го гледаме.

Езикът й докосва горната устна, която се е поразтворила в размисъл. Но не казва нищо, само:

— Предполагам, че няма, ако действаме както обичайно.

— Ако?

Тя сякаш не го чува, втренчена в купчината окастрени клони с височината на ограда. Той казва:

— Щом като толкова се грижиш за къщата, какво ще вечеряме?

— По дяволите — казва тя. — Смятах да се отбия при фермерския щанд в края на моста и да купя малко царевица, но така се бях замислила, че го подминах. Мислех да хапнем царевицата с каквото е останало от рулото с кайма от вторник и онези хлебчета в кутията, преди да мухлясат. В „Стандарт“ имаше чудесни идеи как да освежиш стар хляб в микровълновата, забравих как точно, нещо с вода беше. Сигурно има замразени зеленчуци в камерата и ще ги хапнем вместо царевицата.

— Или пък може да си поръсим сол и захар върху ледени кубчета — казва той. — Знам със сигурност, че поне лед има в хладилника.

— Хари, наистина смятах да ида на пазар, но за магазина на ИГА[34] трябва да се отклоня от пътя, а цените в Търки Хил са абсурдни, а в супера на Пен булевард зад касите има едни невъзпитани хлапета, дето подозирам, че вкарват допълнителни цифри в касовата машина.

— Отракан купувач си, няма що — казва й Хари.

Небето с цвят на скумрия е образувало плътен сив пласт на югозапад; тръгват заедно към къщата, бягайки от сянката на задаващия се мрак.

Дженис казва:

— Значи.

Това „значи“ е нещо, което напоследък е възприела от съучениците си или от учителите като въвеждаща фраза за постигане на някакво споразумение.

— Още не си ме питал как съм се справила на последния тест. Днес ни ги върнаха.

— Как си се справила?

— Всъщност прекрасно. Мистър Листър ми е писал пет минус, но каза, че можело да бъде и пет плюс, ако успея да подредя мислите си по-ясно и си оправя правописа. Знам, че понякога се пише „ь“ пред „о“, а понякога „й“, ама кога?

Направо я обожава, когато му говори така, сякаш знае всички отговори. Той обляга ножицата с дългите дръжки на стената в гаража, зад вдлъбната метална кофа за боклук и закача градинарския трион на пирона му. Обвита в сянка в лятната си рокля, тя се качва пред него по задните стълби и светва лампата в кухнята. Тършува из хладилника с онова нейно объркано, смръщено изражение, прехапала крайчето на езика си, за някакви годни за ядене остатъци. Той се приближава и докосва талията й през роклята с цвят на пшеница, леко обгръща дупето й с шепи, когато се навежда, за да надникне. Деликатно се оплаква:

— Снощи се прибра много късно.

— Беше заспал, бедният. Не исках да рискувам да те събудя и спах в стаята за гости.

— Вярно, уморявам се съвсем внезапно. Все се опитвам да дочета онази книга за Американската революция, но всеки път заспивам като пън.

— Не трябваше да ти я подарявам за Коледа. Мислех, че ще ти бъде интересна.

— Интересна ми беше. Интересна ми е. Вчера беше тежък ден. Първо с Рони свършихме наравно при последната дупка, след като почти го бях размазал това копеле, а след това отказа поканата ми да играем друг път. А след това Нелсън се обади, целият наелектризиран по някаква налудничава схема за водни скутери ямаха.

— Убедена съм, че Рони си има причини — казва Дженис. — Изненадана съм, че въобще е играл с теб. Какво ще кажеш за брюкселско зеле?

— Нямам нищо против.

— На мен все ми имат вкус на развалено; но само това имаме. Обещавам, че утре ще ида до ИГА и ще напазарувам за дългия уикенд.

— Ще каним ли Нелсън и племето му тук?

— Мислех си, че можем да се съберем всички в клуба. Това лято почти не сме го ползвали.

— Звучеше ми превъзбуден по телефона — мислиш ли, че вече е започнал наново?

— Хари, Нелсън е много чист вече. Онова място действително му е дало вяра. Но съм съгласна, „Ямаха“ не е решението. Трябва да съберем някакъв капитал и да сме платежоспособни, преди да започнем да се домогваме до нов франчайз. Говорих с някои от другите жени, дето ще взимат лиценз…

— Обсъждаш с тях личните ни финансови проблеми?

— Не нашите проблеми като такива, а просто като казус. Всичко е напълно хипотетично. В часовете по недвижимо имущество винаги разглеждаме много казуси. И всички решиха, че е гротескно да влачим ипотека от над две хиляди и петстотин на месец за представителството, след като имаме толкова много други имоти.

На Заека не му допада посоката, която долавя. Той изтъква:

— Но тази къща вече е ипотекирана. По колко плащаме? По седемстотин на месец.

— Знам, глупчо. Не забравяй, че това ми е работата вече. — Извадила е брюкселското зеле от кутията от восъчна хартия и ги е сложила в специалната пластмасова чиния и в микровълновата и сега натиска копчетата, за да нагласи времето — три изпиуквания, едно изписукване, и след това усилващото се бръмчене. — Купихме тази къща преди десет години — казва му — за седемдесет и осем хиляди, петнайсет хиляди дадохме в началото и вече имаме още около десет или петнайсет от разликата между стойността и задълженията, през първата половина от периода на плащане не се трупа кой знае колко бързо, има една геометрична крива, която ни обясниха, така че, да кажем, че висят още петдесет; във всеки случай цените на имотите в тоя район са се качили много от 1980 година, така че разликата е намаляла, но все още не е започнало да върви надолу, въпреки че е възможно да стане тази зима, можеш да започнеш с начална цена, да речем, от двеста и двайсет, двеста и трийсет, задето е в Пен Парк, и е толкова закътана, а заради това, че е от истински варовик, а не само облицована, има и историческа стойност, както му казват; със сигурност няма да паднем под двеста хиляди, което минус петдесетте ни остава сто и петдесет, което ще изчисти две трети от дълга ни към Брюър Тръст!

Заека рядко е чувал толкова дълга реч от Дженис и са му нужни няколко секунди преди да проумее какво точно му говори.

— Искаш да продадеш тази къща?

— Ами, Хари, наистина е много екстравагантно да я държим само за лятото, особено когато има толкова много свободно място в мамината.

— Обожавам тази къща — казва й той. — Това е единственото място, в което някога съм се чувствал като у дома си, поне след Джексън Роуд. Тази къща има класа. Това сме ние самите.

— Скъпи, и аз я обичах, но трябва да сме практични, нали така си ми повтарял винаги. Не е нужно да притежаваме четири имота плюс представителството.

— Защо не продадем апартамента тогава?

— Помислих и за това, но ще имаме голям късмет, ако успеем да измъкнем толкова, колкото платихме. Във Флорида къщите са като колите — хората ги предпочитат чисто нови. Новите търговски центрове и всичко останало е на изток.

— Ами вилата в Поконос?

— И там няма достатъчно пари. Това е неотопляема барака. Трябват ни двеста хиляди, скъпи.

— Не ние натрупахме тоя дълг към „Тойота“ — Нелсън го направи, Нелсън и приятелчетата му педерастчета.

— Е, може и така да се каже, но той не може да го изплати, а и действаше като част от фирмата.

— Ами представителството? Защо не продадеш представителството? Такова разположение на шосе 111 струва цяло състояние; вече това е истинският център, откакто хората се страхуват да ходят до стария заради испанците.

Болезнена сянка прекосява лицето на Дженис, набръчквайки откритото й чело; за първи път той осъзнава, че разсъждава по-бавно от нея.

— Никога — отговаря тя отсечено. — Представителството ни е най-важният актив. Нужна ни е като основа за бъдещето на Нелсън, на Нелсън и на внуците ти. Така би искал татко. Помня, когато купи мястото след войната, било бензиностанция извън града с някаква царевична нива до нея, която затворила през войната, когато нямало коли, и ни заведе с мама да го видим, а аз намерих едно бунище отзад, там, в буренясалата част, дето я наричаш Парагвай, натрупани стари авточасти и зелени и кафяви бутилки от безалкохолни, които реших, че са ужасно ценни, помислих, че съм открила заровено съкровище, и така си омазах училищната рокля, че майка ми щеше да побеснее, ако баща ми не се беше разсмял и не й беше казал, че явно имам усет към автомобилния бизнес. „Спрингър Моторс“ няма да отиде за продан, додето съм жива и здрава, Хари. Както и да е — продължава тя, опитвайки се да внесе по-лека нотка, — не знам нищо за индустриалното недвижимо имущество. Хубавото, ако продадем тази къща, е, че мога да го направя самата аз, и да взема половината от брокерската комисиона, дето се полага на търговеца. Не вярвам да не успеем да я продадем за двеста; половината от шест процента на двеста хиляди е шест хиляди долара — само мои!

Той все още схваща бавно.

— Ти би я продала — искам да кажа, лично ти?

— Естествено, какъв си бавно загряващ, нали съм брокер на недвижими имоти. Ще бъде моето посвещение, както го наричат. Защо да вземат за представител Пиърсън и Шрак например, или Сънфлауър Риълти, щом мога изведнъж да докарам такъв резултат?

— Чакай малко. Ще живеем във Флорида повечето време…

— Част от времето, скъпи. Не знам колко дълго ще мога да отсъствам в началото, трябва да си създам име. Флорида не ти ли се струва, честно, леко скучна? Толкова е равна, а и всички, които познаваме, са толкова възрастни.

— А през останалото време ще живеем в къщата на Мама? А къде ще идат Нелсън и Пру?

— Ще си бъдат там, естествено. Хари, днес като че ли бавно схващаш. Да не би да взимаш прекалено много хапчета? Ще бъде точно както когато ние с Нелсън живеехме с мама и татко. Не беше толкова зле, нали? Всъщност беше приятно. Нелсън и Пру ще си имат бавачки в къщата и няма да се налага да върша цялото домакинство сама.

— Какво домакинство?

— Ти не забелязваш, мъжете никога не забелязват, но поддържането на две отделни домакинства е ужасно неблагодарна работа. Сам знаеш колко се притесняваш да не оберат едната къща, докато сме в другата. По този начин ще си имаме една стая при мама, тоест при Нелсън — сигурна съм, че ще ни дадат старата ни стая — и няма да има за какво да се притесняваме!

Онези притискащи обръчи, с ръбове, настръхнали от болка, отново са се появили върху гърдите на Хари. Думите му излизат със затруднение:

— А Нелсън и Пру как възприемат идеята да се пренесем у тях?

— Още не съм питала. Мислех евентуално да го направя тази вечер, след като го обсъдя с теб. Не виждам как биха отказали; къщата е моя по закон. Значи, какво мислиш? — очите й, които е свикнал да са мрачни и напрегнати, често замъглени от шери или кампари, сега блестят при мисълта за първата й продажба.

Той не може да прецени. Имаше време, когато беше по-млад, когато мисълта за каквато и да е промяна, дори за беда, радваше сърцето му заради вероятността от разтърсване, от освежаване на живота му. Но в момента чувства в себе си главно развълнувана, притискаща физическа съпротива към идеята да бъде изкоренен.

— Ужасно е, категорично — казва й. — Не искам да се връщам да живея като нечий наемател. Правихме го в продължение на десет години и най-накрая се измъкнахме. Хората вече не живеят всички накуп, по няколко поколения.

— Напротив, скъпи — това е една от тенденциите в живота, откакто къщите станаха толкова скъпи и светът е толкова претъпкан.

— Ами ако решат да имат още деца?

— Няма.

— Откъде знаеш?

— Просто знам. С Пру сме го обсъждали.

— Чудя се дали Пру не се чувства притеснена понякога от свекърва си?

— Няма причина да е така. И двете искаме едно и също — Нелсън да е щастлив и здрав.

Заека вдига рамене. Нека се пече на собствения си огън, самонадеяна малка глупачка. Тръгнала на училище и си мисли, че е изучила работите на всички.

— Иди у тях след вечеря и виж как ще възприемат налудничавия ти план. Аз съм твърдо против, ако мнението ми има някакво значение. Продай представителството и кажи на хлапето да си намери почтена работа, това е моят съвет.

Дженис престава да наблюдава как микровълновата отброява обратно цифрите и се приближава до него, неочаквано отново докосва лицето му с онзи призрачен търсещ жест, облягайки тяло в неговото, за да му напомни сексуално колко малко е то, как това малко тяло пасва на неговото голямо, пасваше в началото, когато се запознаха, а и сега все още. Той подушва причесаната й, леко прошарена коса и вижда бялото на очите й, нашарено с кърваво.

— Разбира се, че мнението ти има значение, има по-голямо значение, отколкото на всеки друг, скъпи. — Кога ли бе започнала да го нарича „скъпи“? Когато се преместиха във Флорида и започнаха да се събират с онези южняци и евреи. Еврейските двойки там, на юг, излъчваха някакво спокойствие, паснали си като чифт стари обувки, мъжете приемаха живота си като единствения, който ще получат, и изглеждаха доволни от него. Сигурно тази религия е страхотна, мисли си Заека, щом преживееш обрязването.

С Дженис оставят въпроса с къщата да виси като болна тема между тях, докато се хранят. Той й помага да раздигнат масата и да прибавят чиниите при другите, които вече са подредени в миялната и чакат да бъдат измити. Както са само двамата, а Дженис толкова често е извън къщи, са необходими няколко дни, за да се съберат достатъчно чинии върху стойките. Тя се обажда на Нелсън, за да провери дали ще са си вкъщи, и си слага отново бялата жилетка, сяда в камрито и заминава за Маунт Джъдж. Жената — чудо. Заека хваща края на „Дженингс“, поредица трепкащи стари черно-бели клипове за Втората световна война, започнала с нахлуването в Полша точно преди петдесет години, на утрешния ден, танкове срещу кавалерия, крещящият Хитлер, притесненият Чембърлейн; след това излиза сред здрача и комарите, за да нареди по-спретнато вече повехналите клони в ъгъла зад циментовото езерце с избеляващото синьо дъно и разширяваща се пукнатина. Връща се в къщата навреме за последните десет минути от „Колелото на късмета“. Тази Вана! Как само ходи! Как само пляска с ръце, когато колелото се завърта! Как само обръща тези големи букви! Кара те да се чувстваш горд, че си двукрак бозайник.

Към края на лятното повторение на „Косби“, една от онези серии, в които Тео има твърде голямо участие, на Хари започва да му се доспива, потиснат от идеята Дженис да продаде къщата, но успокоен от мисълта, че никога няма да го направи. Твърде е разпиляна, тя и хлапето просто ще потъват все по-дълбоко и дълбоко в дългове, както останалата част от света; банката ще съдейства, додето представителството има някаква стойност. Отборът на Филаделфия е чак в Сан Диего, а и без това са на шесто място. Той намалява звука на телевизора почти докрай и на фона на утешителното потръпване на замлъкналите образи протяга крака върху турската възглавничка, която бяха донесли от къщата на Мама Спрингър, когато се преместиха тук, и се смъква по-дълбоко в сребристорозовото кресло, което купиха с Дженис от Шехнер преди десет години. Раменете го болят от рязането. Сеща се за историческата си книга, но тя е горе до леглото. По ромбоидните стъкла на прозорците се чува тихо потракване: дъжд, както в онази вечер в началото на лятото, когато тъкмо бе излязъл от болницата, тясната стая с безглавия шивашки манекен, друг свят, нереален свят. Телефонът го събужда с иззвъняването си. Поглежда към часовника, докато отива към телефона в коридора. 9:20. Дженис стои там вече доста време. Надява се да не е някой от наркодилърите, които все още се обаждат от време на време заради парите, които им дължат, или защото са получили нова пратка прясна „стока“. Да се чудиш как стават толкова богати тия дилъри, струват му се толкова неорганизирани и нехайни. Тъкмо сънуваше, в креслото, някаква напрегната борба, която вече избледнява и става неразбираема, срещу невидим съперник, но в някакво ярко, обречено място, като някогашен железопътен терминал, само дето таванът бе по-нисък и по-блед, нещо като параклис, тясно място, чийто образ не изчезва от съзнанието му, и на фона му, ръката, когато се пресяга за слушалката на стената, му изглежда стара и чужда — горната й част е подпухнала и неравна.

— Хари. — Никога не е чувал гласа на Дженис да звучи така, толкова безизразен, толкова мъртъв.

— Здрасти. Къде си? Започнах да се притеснявам да не си катастрофирала.

— Хари, аз… — нещо я сграбчва за гърлото и не й позволява да говори.

— Да?

Сега вече говори, през сълзи, преглъща, запъва се и хлипа, като че ли нещо я стиска за гърлото.

— Обясних идеята си на Нелсън и Пру, и всички решихме да не прибързваме, да я обсъдим внимателно, той като че ли бе по-склонен от нея, може би защото разбира финансовите проблеми…

— Да, да. Ей, не звучи чак толкова зле засега. Свикнала е да възприема къщата като своя, никоя жена не желае да си дели кухнята.

— След като сложи децата да спят, се върна обратно при нас с едно много особено изражение и каза, че в такъв случай има нещо, което Нелсън и аз трябва да знаем, щом ще живеем всички заедно.

— Да? — Неговият глас все още е небрежен, но вече съвсем се е разсънил; вижда какво се задава като малка точица в далечината, която се превръща в космически кораб от фантастичен филм.

Гласът на Дженис става по-твърд, мъртъв и равен и нисък, сякаш може би някой друг слуша пред вратата. Сигурно е в старата им спалня, седнала на ръба на леглото, Джуди спи зад едната стена, а Рой зад отсрещната.

— Каза, че двамата с нея сте спали заедно в онази нощ, когато остана тук, в първата нощ след болницата.

Космическият кораб го е връхлетял с всичките си нитове и мигащи лампички.

— Така ли каза?

— Да, така каза. Каза, че не знае как се е случило, освен че между вас винаги е имало някакво привличане и че в онази нощ всичко е изглеждало толкова отчайващо.

Някакво привличане. Предполага, че е справедливо, въпреки че е неприятно. От неговата позиция му бе изглеждало като нещо повече от това. Изглеждаше му сякаш вижда себе си, отразен в дългокрака млада, дългокоса жена левичарка.

— Е? Истината ли казва?

— Ами, скъпа, какво мога да кажа, предполагам, че в известен смисъл…

Силно хлипане: може точно да си представи лицето на Дженис, разкривено и безпомощно, и погрозняло, старостта се е стоварила върху нея.

— … но точно тогава — продължава Заека — изглеждаше донякъде естествено, а оттогава не сме правили нищо, даже дума не сме разменили. Преструваме се, че не се е случило.

— О, Хари. Как можа? Собствената ти снаха. Жената на Нелсън.

Усеща, че тя започва да действа като по сценарий, да изрича стандартните неща, и в подземието на шокираното му и засрамено съзнание се промъква лек полъх на отегчение.

— Това е най-ужасното нещо, което някога си правил, изобщо — казва му Дженис. — Абсолютно най-ужасното. Онзи път, когато избяга, а след това Пеги, най-добрата ми приятелка, и онази нещастна хипарка, и Телма — въобще не си мисли, че не знам за Телма — но сега вече направи нещо наистина непростимо.

— Така ли? — Думите излизат с неволна, изпълнена с надежда извивка.

— Никога няма да ти простя. Никога — казва Дженис, отново възприела безизразния тон.

— Недей да говориш така — умолява я той. — Беше просто побъркан миг, който не е наранил никого. Защо ме остави в една къща с нея за през нощта? Какво си мислеше, че вече съм мъртъв?

— Трябваше да ида на курс, имах тест, иначе нямаше да отида, чувствах се толкова виновна. Ама че ирония. Аз се чувствах виновна. Сега разбирам защо има закони за оръжието. Ако имах пистолет, щях да те застрелям. Щях да ви застрелям и двамата.

— Какво друго каза Пру? — Необходимостта да му отговори, мисли си, ще я смъкне малко от този апогей на убийствената ярост.

Дженис отговаря:

— Не каза кой знае какво. Просто чистите факти, а след това прибра ръце в скута и започна да ни гледа с Нелсън с оня неин предизвикателен втренчен поглед. Не ми изглеждаше да се разкайва, просто е корава, и очевидно не иска да живея в къщата. Затова и го каза.

Усеща, че е въвлечен в съдружие с Дженис срещу останалите, с общия поглед върху нещата на двойка, гледаща с неодобрение към Пру. Изпитва облекчение, че започват да му прощават, и леко разочарование.

— Корава е — съгласява се, утешително. — Пру. Какво очакваш от дъщерята на хладилен техник от Акрън? — Решава да не казва на Дженис, поне засега, че докато правеха любов, Пру бе свършила два пъти и той се бе почувствал леко използван, умело.

Отмяната на смъртното му наказание едва започва. Ще отнеме седмици и месеци, и години, докато омаловажи провинението си. С новия си бизнес усет Дженис няма да се даде евтино.

— Искаме да дойдеш тук, Хари — казва тя.

— Аз ли? Защо? Късно е — казва той. — Изморих се от тия скапани храсти.

— Не си мисли, че си се измъкнал и можеш да се правиш на интересен. Това е отвратителна история. Никой от нас вече няма да е същият.

— Никога не сме — осмелява се да каже той.

— Помисли си как се чувства Нелсън.

Това го жегва. Не бе искал да се замисля.

Тя му казва:

— Нелсън е много спокоен и се опитва да прилага всичките полезни психологически похвати, които са ползвали в лечебния център. Казва, че ще е нужно много обсъждане и трябва да започнем незабавно. Ако не започнем незабавно, всички ще затвърдим позициите си.

Заека се опитва отново да заговорничи, да предизвика ново описание от съпругата си.

— Да, как го прие хлапето?

Но тя само казва:

— Мисля, че е в шок. Той самият каза, че още не е започнал да усеща истинските си чувства.

Хари казва:

— Няма какво да се прави на толкова обиден след всичките номера, дето ги върти от толкова години. Кокаинови курви из цял Брюър, а ако ме питаш, тази Елвира горе в агенцията е нещо повече от фуста за показ. Когато е около него, звучи сякаш са му били инжекция еликсир.

Но Дженис не омеква.

— Причини на Нелсън невероятна болка — казва тя. — Каквото и да направи оттук нататък, не можеш да го виниш. Искам да кажа, Хари, това, което си направил, е като извратените неща, дето ги пишат във вестниците. Чудовищно е.

— Скъпа…

— Престани с това „скъпа“.

— Какво значи „извратено“? Нямаме кръвна връзка. Беше като най-нормален секс за една вечер. Тя беше притеснена, а аз бях на прага на смъртта. Явно, така бе решила да изиграе ролята на милосърдна сестра.

Нови хлипания, вече не знае какво ще ги провокира.

— Хари, не можеш да се шегуваш така.

— Това не са шеги. — Но се чувства наказан, с пресъхнала уста, напердашен.

— Идвай тук веднага, да помогнеш поне веднъж в живота си да поправим част от щетите, които си нанесъл. — И затваря телефона, след като смешно бе прозвучала точно като майка си, по същия начин, по който бе изговорила „веднъж в живота си“.

В един живот има твърде малко откровения; когато получиш такова, трябва да го следваш. Заека е наясно какво трябва да направи. Действията му възприемат решителна бързина. Отива на горния етаж и си приготвя багажа. Кафявият брезентов калъф за костюми. Големият корав жълт куфар „Туристер“ с вдлъбнатината от ударено в единия ъгъл, след като един летищен служител го бе изтървал. Боксерки, тениски, поло блузи в пастелните им цветове, официални ризи в пластмасовите им опаковки, панталони за голф, бермуди. Няколко вратовръзки, въпреки че никога не е обичал вратовръзки. Напоследък всичките му дрехи са летни; вълнените костюми и пуловери чакат есенните дни в обезопасените си срещу молци торби, чакат прехода от октомври към ноември, който тази година няма да настъпи за него. Взима четири леки спортни сака и два костюма, единият белезникав, а другият лъскаво сив, като броня. В случай че има сватба или погребение. Дъждобран, два пуловера. Пъха чифт черни обувки с връзки в двата джоба на сгъваемия калъф за костюми и синьо-белите маратонки „Найк“ в страничните джобове на куфара. Трябва пак да започне да тича. Четката за зъби и нещата за бръснене. Хапчетата му, цяла кофа. Какво друго? А, да. Грабва „Първият салют“ от нощната масичка, ще я дочете, дори това да го довърши. Оставя една запалена лампа в коридора на горния етаж, за да обезкуражава крадците, както и външната, дето имитира фенер, до входната врата с номер 14 1/2. Натоварва колата на два пъти, като усеща тежестта на куфарите в гръдния си кош. Оглежда голия коридор. Влиза в бърлогата, стъпките му заглъхват върху мокета марка „Атрон“ и поглежда през ромбоидните прозорци към отразяващия светлината нощен силует на плачещата череша, оправя възглавницата и изправя облегалките на фотьойла, в който бе заспал не толкова отдавна, но като че ли на противоположния, далечен бряг на пропаст. Онзи, който бе заспал, бе някой друг, някой жалък. Отново на входната врата усеща нощния бриз в лицето си, чува приглушения шум от движението по Пен булевард, наглася резето и леко дръпва вратата. Дженис си има ключ. Сеща се за нея, там, в голямата къща на Спрингърови, която винаги му бе напомняла на огромна изоставена будка за сладолед. Прости ми.

Заека се качва в селиката „Поемете пътя към невероятния вътрешен свят“: такъв бе един от новите рекламни лозунги, които се опитваха да пробутат. С лозунгите може и да се прекали, започват да влияят отрицателно. Двигателят пали, задната предавка гладкото понася назад. „Обичам да ми даваш свобода, тойота!“ Електронният часовник сочи 10:07. Движението по Пен булевард е слабо, закусвалните и бензиностанциите започват да угасват. Завива надясно при мигащата червена светлина, а след това отново надясно при околовръстното на Брюър покрай реката Рънинг Хорс. На едно място, близо до слонско сивите резервоари за гориво, шосето се издига над нивото на дърветата и заобиколеният град е донякъде величествен. Двайсететажната сграда на съда, построена в началото на Депресията, все още е най-високата сграда, бетонните орли с разперени криле във всеки ъгъл са осветени от прожектори, а широката сянка на Маунт Джъдж, увенчана със звездното сияние на Пинакъл Хотел, е виснала зад всичко това като застинала приливна вълна. Уличните лампи разкриват тухления цвят на Брюър като запалена клечка кибрит, скрита в зачервени от светлината шепи. След това доста рязко градът и всичко, което съдържа, е изтръгнато от полезрението. Горички от келяви дървета почти скриват празните фабрики покрай реката, и човек може да е където и да било в Съединените щати, на която и да е четирилентова магистрала.

С Дженис са изминавали този път на юг толкова често, че е наясно с вариантите: може да слезе на шосе 222 и да продължи директно, но бавно към Ланкастър през низ от осеяни със светлини Брюърски покрайнини или да остане на шосе 422 още няколко километра до 176-о и да се отправи на юг, а след това да тръгне на запад към Ланкастър и Йорк. Първия път, когато пробваха този маршрут, като се замисли, миналата пролет станаха трийсет години, бе направил грешката да се насочи на юг твърде рано, към Уилмингтън, и към видението за босоноги жени от Дю Понт. Хитринката е да продължи на запад до шосе 83, което още не съществуваше в онези дни, а след това да кара на юг направо в пастта на онова двуглаво чудовище, Балтимор — Вашингтон. Чудовищно, бе казала тя. Е, в известен смисъл може да се каже, че самият живот е чудовищен. Онези полудели молекули. Създали живота съвсем сами? Никога.

Включва радиото, търсейки измежду ломотенето на рок музиката и радиоинтервютата сладникавите стари мелодии, мелодиите, с които бе израснал. Преди беше по-лесно да търсиш със старото копче, дето се въртеше, отколкото с тези нестабилни дигитални бутони: можеше да почувстваш къде отиваш. Внезапно се натъква на копринените гласове на Дайна Шор и Бъди Кларк, преплетени в дуета „Бейби, вън е студено“. Песента го вълнува, превръща гръбнака му в ледена вода, когато след всичките мелодични закачки, чиито думи трудно се разбират, те спират и изпяват припева в хармония. Студееееено, отвън. След това по същата тази станция за стари парчета, чийто сигнал отслабва под надлезите и пращи, когато шосето извива прекалено близо до електрическите проводници, пускат един хит, който напълно е забравил, как е могъл? — училищните забави, нагласените двойки, които влачат крака под мудния ритъм на валса, хартиените гирлянди, които висят от баскетболните кошове, ръждивата топлина от радиатора в плимута на татко, живият, топъл, таен дъх, който се надига измежду бедрата на Мери-Ан като аромат на храна, който е толкова силен, че първоначално те задавя. Vaya Con Dios, скъпа моя. Влажният триъгълник на бикините й, коланът за жартиери, каквито носеха момичетата тогава. Росната гладка свежест на телата им, на всички тях, когато потно се въртяха под крепираната хартия, под цветните лампички. Vaya Con Dios, любов моя. О, боже. Боли. Чувството е напластено в тези фрази, погребани в прашните рафтове с парчета от 78-ма на някой диджей, като онези семенца, които оживяват след хиляда години в някоя пирамида. Въпреки че звездите се рециклират и отново създават всички тежки атоми, необходими за сътворението, Хари никога вече няма да бъде онзи човек, онова момче с онова момиче, когато пръстите му лекичко поглаждаха меката вътрешна страна на бедрата, и няколко атома се отделяха, няколко молекули.

След това пускат „Мюл Трейн“ на Франки Лейн; не е от най-великите му песни, но си е достатъчно хубава, а след нея „Вълшебна е“ от Дорис Дей. Тия паузи, дето се правеха навремето: Въл-шеб-на е. Навремето знаеха как да те разчувстват, навремето, когато имаше две бейзболни лиги от по осем отбора, и можеше да запомниш всички играчи. Хората тогава бяха не точно по-мекушави, всъщност дори бяха по-корави, но по-лесно можеше да ги уязвиш, но пък в по-малко отношения. Трябва да се отклони от шосе 176 и да хване 23-то през земята на квакерите, тази отсечка си е направо локално шосе, но толкова късно не би трябвало да има каруци, които да го забавят. Заека иска пак да погледне едно място в Моргантаун, железарски магазин с две помпи отпред, където един набит фермер с космати ноздри, облечен с две ризи, го бе посъветвал да е наясно къде отива, преди да пристигне. Е, сега знае. Научил е маршрута и е избрал крайната цел. Но това, което по-рано бе провинциален железарски магазин, сега е елегантен малък офис за недвижими имоти. Там, където беше бензиновата помпа, новичкият черен асфалт излага на показ под лунната светлина резките жълти ивици на диагонални места за паркиране.

Не, той вижда, че това не е лунната светлина, а онзи блясък, който измъчва оживените павирани места по цяла нощ. Въпреки че наближава единайсет, движението от гигантски камиони се надига и сумти, и пъшка през сънения каменен град; витрината на недвижимите имоти е запълнена с полароидни снимки на имоти за продан, а 23-то шосе, някога тесен път, който минаваше по синора между две обработваеми долини, нощем тъмен като тор, сега е пламнало от табелите, които са навсякъде. Пица Хът. Бъргър Кинг. Видеофилми под наем. Търки Хил Мини Маркет. Светът на юрганите. Шведски бюфет в Шейди Мейпъл, Вилидж Хърб Шоп. Кънтри Найвс. Недвижимите имоти го подсещат за Дженис и сърцето му се свива, като си представя как го чака с Нелсън и Пру да се появи в къщата на Спрингърови, и как се притеснява, вероятно решава, че е катастрофирал, и как се прибира в изоставената къща, отключвайки с нейния ключ, цялата разтреперана, дъхът й горещ, както винаги, когато се притесни. Може би трябваше да остави бележка, както тя онзи път: Хари, скъпи — трябва да замина за няколко дни да помисля. Но тя каза, че никога няма да му прости, щях да ви застрелям и двамата, тя бе качила залога, нека се пече на собствения си огън, мисли си, че изведнъж е станала много хитра само защото е тръгнала отново на училище. И Нелсън, и той. Проклети да са, ако смятат, че ще го накарат да участва в някаква сесия по семейна терапия, ръководена от собствения му син, чиято едра червенокоса жена бе изчукал. Единственото наистина хубаво нещо, което е направил за цялата година, като се замисли. Проклет да е, ако се изправи пред хлапето, да му достави удоволствието, целият пребледнял от тази нова скръб. Заека не желае да бъде съветван.

По радиото започват новините от 11 часа. Джим Бакър даден под съд в Шарлът, Северна Каролина, по двайсет и четири обвинения за измама във връзка със скандалната му телевизионна църква към Пи Ти Ел[35] днес колабирал в съда и ще бъде задържан до шейсет дни за психиатрична оценка във Федералния изправителен институт. Доктор Базил Джаксън, психиатър, който от девет месеца лекува Бакър, заявил, че харизматичният някога евангелист страдал от халюцинации: когато напускал съдебната зала в сряда, след като бившият изпълнителен директор на Пи Ти Ел Стив Нелсън се провалил при даването на показания, Бакър възприел хората отвън като животни, решени да го нападнат и наранят. Съпругата на Бакър, Тами, споделила от луксозната си къща в Орландо, Флорида, че по телефона Бакър звучал сякаш преживява ужасна емоционална драма, и тя се помолила с него и заедно решили да се уповават на Бог. В Лос Анджелис Джесика Хан, бившата секретарка на Пи Ти Ел, чиято сексуална връзка с Бакер през 1980 година доведе до неговото падение, заявила пред репортери, цитат: Аз не съм лекар, но познавам Джим Бакер. Смятам, че Джим Бакер е съвършен манипулатор. Вярвам, че това е постановка, за да провокира съчувствие, както всеки друг случай, в който Тами се появява по телевизията и започва да плаче и да обяснява колко лошо се отнасят с тях, край на цитата. Във Вашингтон Министерството на енергетиката издирва мистериозно изчезнали количества тритиум, тежък водороден изотоп, необходим при създаването на водородни бомби. Също във Вашингтон списание „Сайънс“ съобщава, че новият детектор за взривни устройства, наречен съкратено ТНА от термален неутронен анализатор, инсталиран днес на летище Джей Еф Кей в Ню Йорк Сити, е нагласен да открива 1,136 килограма пластичен експлозив и не би засякъл бомбата, възпламенила полет 103 на Пан Ам над Локърби, Шотландия, която вероятно е съдържала само 453 грама експлозив Семтекс. В Торонто филмовата звезда Марлон Брандо заявил пред репортери, че е направил последния си филм. „Ужасен е“, казал той по адрес на филма, озаглавен „Първокурсника“: „Ще бъде пълен провал, но след него ще се пенсионирам. Не можете да си представите колко съм щастлив“. В Бон, Западна Германия, канцлерът Хелмут Кол се обадил на новия полски премиер Тадеуш Мазовецки с молба за по-добри отношения между техните две държави. Утре се навършват петдесет години, всъщност почти точно в тази минута, като се отчетат времевите разлики, откакто Германия под управлението на Адолф Хитлер превзема Полша и хвърля света във Втората световна война, в която загиват близо 50 милиона души. Еха! При спорта — отборът на Филаделфия в момента губи в Сан Диего, а Питсбърг бездейства. Що се отнася до времето, може и по-добро да бъде, но може и по-лошо. Mezzo, mezzo. Не казвам мокро, но все пак вие, нощните птици от Ланкастър Каунти се ослушвайте за превалявания с гръмотевици. А, да, Брандо също така нарекъл своя нов и последен филм „долнопробен“. Лесно е да го каже човек, който започна кариерата си по скъсана долна фланелка.

Заека се усмихва в шушнещата, устремена напред пещера на колата; този тип явно си мисли, че никой не го слуша, щом дрънка подобни глупости. Самотен в радиостудиото, заобиколен от картонени чашки за кафе и надупчена акустична облицовка. Трудно е да прецениш какво впечатление създаваш. Трудно е да повярваш, че Бог винаги слуша, че никога не се отегчава. Светлините по таблото на селиката мъждукат под линията на погледа му като светлините на град, който след минути ще бъде бомбардиран.

Високоскоростната магистрала прекосява Сукесхана и при Йорк пресича шосе 83. Когато Хари се отдалечава на юг, станцията заглъхва зад него към края на парчето на Луис Прима „Точно като жиголо“ с онзи фантастичен припев, в който хорът повтаря „Точно като жиголо“ с някаква топла подигравка към този прекрасен хриптящ глас: кара скалпът ти да настръхне от удоволствие. Заека натиска копчето за търсене, но не успява да намери друга станция със стари парчета, само интервюта на гости, обаждат се разни пияници, водещият и той звучи подпийнал, устата му върви на автопилот, аборти, ядрени отпадъци, безработица сред младите чернокожи, съучастничеството на ЦРУ в СПИН епидемията, Боески, Милкен, Буш и Норт, Нориега не можеш да ми кажеш такова нещо — Заека изключва радиото, дразни го звукът на човешкия глас. Вредители. Ние сме шумни вредители, пренаселили сме даже и въздуха. По-добре да остане само с шепота на гумите, със зелените крайпътни табели, които се надвесват пред фаровете и се уголемяват, а след това изчезват от полезрението като кърпичката на фокусник. Наближава полунощ, но иска да излезе от щата, преди да спре. Даже и по онзи надупчен път преди толкова години бе успял да стигне до Западна Вирджиния. За да излезеш от Пенсилвания, трябва да изкатериш една безименна планина след Хънгърфорд. Табелите и светлините намаляват. Самотната магистрала започва да се изкачва. Високи езера проблясват под някакъв процеп в облаците, този път вече истинска лунна светлина. Спуска се в Мериленд. Усещането е различно: спретнат център, реклами на системата „Паркирай и Пътувай“[36] за ежедневно пътуващите. Цивилизация. Измъкнал се е от пущинаците. Клепачите му смъдят, сърцето му бие неравномерно и преситено. Излиза от шосе 83 и спира пред мотел на Бест Уестърн, доста на север от Балтимор, доволен при мисълта, че никой в целия свят, никой, освен набития равнодушен афроазиатец на рецепцията, не знае къде се намира. Къде, о, къде ли е изчезналият тритиум?

Харесва хотелските стаи — дългото, лепкаво, отредено за него, наето пространство, двете двойни легла, телевизора с поканата да закупи порнофилм, опърпаният килим, снимките на едри птици в рамки, дезинфекцираните кърпи, тишината на анонимността, затвореното ехо от някогашен секс. Спи дълбоко, сякаш се е измъкнал от тялото си с неговите проблеми и го е оставил проснато на другото легло. Сънува, че се е върнал в агенцията, където като че ли ръководството е поето от някаква млада жена с бяла шапчица и висящи обеци, но когато се навежда към нея, за да й обясни присъствието си, да изясни незаменимата си полза за предприятието, в противоречие с това, което вероятно е чула от Дженис, тя прави кисела физиономия и лицето й се разтапя пред очите му като някакъв визуално изразен писък.

За закуска се поддава на изкушението и изяжда две пържени яйца, въпреки че жълтъкът е ужасен за артериите, и бекон за гарнитура. Заека обича този чисто американски момент при товаренето на багажа в колата в сънената компания на останалите гости на мотела, възрастни двойки, раздразнителни семейства, докато се носят от залата за закуска до паркинга с издължени, млечнобели сутрешни сенки. Отново на път, отново с радиото. Същите новини както предната вечер, допълнени с финалните бейзболни резултати („Филис“ са паднали с пет на едно), и новините от Азия, където вече е следобед, за работливите японски валутни спекуланти, непокорните китайски студенти, приличните на кукли филипински проститутки, нещастните в победата си виетнамци, размирните, но все пак богатеещи корейци, бирманските социалисти в разклатената им позиция, войнстващите камбоджански фракции, включително червените кхмери, тези безмозъчни раболепни поддръжници на най-свирепия национален лидер след Хитлер и Сталин, омразния Пол Пот. Еха! Събудете се, пойни птички! Диджеят, не снощният, но точно толкова луд и самотен, пуска някакво поп парче, което се харесва на Заека, за секс: „нека правим любов, нека си легнем, довечера“. На Хари му хрумва, че снощи дори не лъсна бастуна, въпреки че мотелските стаи обикновено го възбуждат. Божичко, започват да му личат годинките.

С приближаването към Балтимор блоковете се увеличават, сгъстяват се, отрупват цели хълмове и долини, пастелни стълбища от джинджифилово тесто, с невидими хора. Шосе 83 завършва плавно в 655-то и заедно с всички хора по вратовръзки, тръгнали за работа, той бръмчи по околовръстното, бори се за свое място в света, сякаш все още го заслужава. След това хваща 95-то, което ще му бъде втори дом по целия път до Флорида. Около Вашингтон има два маршрута, с Дженис са ги пробвали и двата, а досадно обиграните шофьори в блока им във Флорида, като Силбърстайнови, твърдят, че шосе 495, което заобикаля от север и запад, всъщност е по-бързо, но на Хари му харесват мимолетните гледки, които се разкриват към паметниците, ако продължиш на изток по шосе 95 и прекосиш Потомак по широк мост, към Александрия. Замръзналото далечно сърце, бяло като сладолед, на великата наша република.

След мегаполиса Вирджиния му се струва пасторално пуста. Нивите изглеждат по-големи, отколкото в Пенсилвания, хълмовете по-полегати и по-открити, с ливади и коне, с благородна мъгла във въздуха, от време на време внушителна къща с колони като пейзаж, избродиран върху покривка от неомъжената дъщеря на някой робовладелец. Военен полъх: Опитно поле на форт Белвас Енджиниър; База на морските сили в Куонтико. Хари се замисля за службата си във войската, споменът се връща като лирична мека светлина, прозрачното трептене на строените, лишени от физиономии мъже, необичайният покой, породен от липсата на необходимост да взимаш решения, от чуждото нареждане какво да вършиш. В много отношения войната е облекчение. Без студената война какъв е смисълът да си американец? Все пак успяхме да ги удържим. Разбихме ги тези глупаци. Хитлер, Сталин, а сега и Горби. Историята ще помни дори и да не ни е благодарна. В историята има твърде малко благодарност. Жестока е. Вече е трудно да намери радиостанция без кънтри музика или религия. „Молете се за трудните бракове“ — нарежда един проповедник, дрезгавият му, кафяв като меласа глас идва толкова от дълбоко, че можеш да си представиш затворените му очи и потта по слепоочията му. „Молете се за съпрузите християни, изложени на стрес, за съпругите християнки, разтревожени за мъжете си; молете се за всички заложници, за затворниците в затвора, за жертвите на гетата, за всички болни от СПИН“, Заека изключва станцията и решава да се обади вкъщи, когато спре да обядва.

Колко много реки има! След Потомак идват Акотинк, Похик, Ококуан, Рапаханок, Памунки, Ни, По, Мата, Саут Ана. Мостовете със същите имена са просто мигове върху магистралата. Изреждат се имената на невидими градове: Масепонекс, Лейдисмит, Сидър Форкс. На север от Ричмънд все по-гъсто пръснатите колиби отбелязват началото на истинския Юг, на провинциалните чернокожи. Хари спира пред ресторант от веригата Хауърд Джонсън в покрайнините на Ричмънд. Ушите му бучат, глезенът на крака, с който натиска газта, го боли, вратът му е вдървен, горещината се е покачила с няколко градуса от сутринта на паркинга на мотела. В климатизирания ресторант разни търговци с куфарчета са заели всички телефони. Поглъща твърде много храна и изяжда последното пържено картофче от гарнитурата към безвкусния хамбургер, като го хваща с пръсти и обира солта, както прави внукът му Рой, а след това си поръчва ябълков пай, за да види дали във Вирджиния го правят по-различно. По-сладък и лепкав и му липсва канелата, която поръсват в Пенсилвания. Когато плаща сметката, вече има свободен телефон и с приготвените три долара на монети от 25 цента той набира. Не сивата варовикова къща на Франклин Драйв, а къщата, в която живееше по-рано, къщата на Спрингърови в Маунт Джъдж.

Вдига малко момиче. Операторът се намесва и Заека слага монети за триминутен разговор. Казва:

— Здравей, Джуди. Дядо е.

— Здравей, дядо — казва тя съвсем спокойно. Може би снощните разкрития все още не са достигнали до нея. Или може би децата на тази възраст са толкова невинни по отношение света на възрастните, че нищо не ги изненадва.

— Как върви? — пита той.

— Добре.

— Радваш ли се, че училището започва следващата седмица?

— Горе-долу. Лятото взе да става скучно.

— Как е Рой? И на него ли му е скучно лятото?

— Той е толкова глупав, че не знае какво е скучно. В момента са го сложили да спи следобеден сън, но той още реве. Мама е бясна.

Тъй като Хари явно не се сеща какво да отговори, тя казва:

— Татко го няма. В представителството е.

— Нищо, всъщност мога да говоря и с майка ти. Би ли я повикала? Джуди — добавя той импулсивно, преди детето да успее да остави слушалката.

— Да?

— Ти сега учи много. Не се притеснявай от разните хлапета, дето се мислят за голяма работа. Ти си много красиво момиче и ще постигнеш всичко, стига да почакаш. Не прибързвай. Не бързай да пораснеш. Всичко ще е наред.

Опитва се да налее прекалено много в съзнанието й. Само на девет е. Има още десет години преди да може да замине на запад като Мим, и да избяга.

— Знам — казва Джуди с въздишка, и може би наистина знае. След тракването на слушалката върху дърво и далечни гласове и стъпки, които забързано се усилват, Пру идва на телефона, задъхана.

— Хари!

— Здравей, Тереза. Как върви? — Този съблазняващ, небрежен тон е съвсем неподходящ, но просто така му дойде.

— Не много добре — казва тя. — Къде си, за бога?

— Много далече, както ме искате всички. Хей. Защо каза?

— О, Хари. Трябваше. — Започва да плаче. — Не можех да оставя Нелсън в неведение, така се опитва да се поправи. Направо е жалко. Непрекъснато ми признава всякакви ужасни неща, не мога да ти кажа даже и половината, нито пък на някой друг, вечер се молим заедно, молим се на глас на колене до леглото, толкова отчаяно иска да се откаже от наркотиците и да бъде примерен баща и съпруг, просто да е нормален.

— Опитва се значи, а? Е, чудесно. Все пак нямаше нужда да ни предаваш. Случи се само веднъж и нямаше нищо след това, даже мислех, че напълно си забравила.

— Как може да си мислиш, че съм забравила? Явно, ме смяташ за истинска развратница.

— Ами, не, но нали знаеш, имаше си доста проблеми. За мен беше почти все едно съм го сънувал — казва го като комплимент.

Но гласът на Пру става студен.

— Е, за мен означаваше малко повече от това. — Жени: никога не знаеш от коя страна ще искат да танцуват. — Това беше ужасно предателство спрямо съпруга ми — казва сериозно.

— Е — казва Заека, — доколкото виждам, не ти беше чак толкова страхотен съпруг. Хей, Джуди слуша ли ни?

— Говоря от телефона на горния етаж. Казах й да затвори долу.

— А тя направи ли го? Джуди! — провиква се Хари. — Виждам те!

Чува се приглушено, непохватно трополене, след това връзката става по-добра. Пру казва:

— Мамка му.

Заека я успокоява:

— Не помня какво точно казахме, но се съмнявам да е разбрала кой знае колко.

— Разбира повече, отколкото показва. При момичетата е така.

— Е, както и да е — казва той. — Призна ли си за връзки и с мъже, освен с жени? Нелсън.

— В никакъв случай не мога да отговоря на този въпрос — казва тя с безизразен сух глас, завинаги затворен за него. Друг женски глас, по-топъл, любезен, леко ленив, вероятно черен, се намесва и казва:

— Господине, вашите три минути свършиха. Моля, поставете долар и десет цента, ако желаете да продължите.

— Май свърших — казва той и на двете жени.

Пру се провиква, от другата страна на застрашената им връзка:

— Хари, къде си?

— На път! — провиква се той на свой ред. Пред него все още има малка купчинка монети и той пъха четири от по двайсет и пет цента и една от десет. Докато потъват, чува откъс от песен, която току-що бе чул по радиото, на Уили Нелсън, „Отново на път“.

Това кара Пру да се разхлипа, почти толкова зле е, колкото да говори с Дженис.

— О, недей — извиква тя. — Недей да ни дразниш, не сме виновни, че всички сме вързани тук.

Залива го съчувствие заедно със спомена за красотата й, гола, като цвете в онази нощ в тясната душна стая, докато дъждът се засилваше. Хваната е в капан там, казва, с живите.

— И аз съм вързан — казва й — вързан за трупа си.

— Какво да кажа на Дженис?

— Кажи й, че съм на път за апартамента. Кажи й, че може да дойде при мен, когато реши. Просто не ми хареса как ме притиснахте снощи. На моята възраст започвам да страдам от клаустрофобия.

— Никога не трябваше да спя с теб, просто точно в този момент…

— Беше — казва той, — беше страхотна идея, точно в този момент. Кажи ми — как мислиш, че се справих, сега като се замислиш? Като за стар човек?

Тя се поколебава, после казва:

— Точно това е проблемът. За мен не си стар човек, Хари. Никога не си бил.

Е, добре, успя да получи това от нея. С този тон на жена към мъж. Кой би могъл да иска нещо повече? Трябва да я забрави. Казва:

— Не се тревожи, Пру. Ти си страхотно парче. Кажи на Нелсън да се отпусне. Само защото е превъзмогнал крека, не значи, че трябва да се превръща в Били Греъм. Или в Джим Бакер.

Хари затваря и апаратът го изненадва, като му връща със звън и дрънчене монетите от десет и двайсет и пет цента.

Онази операторка с южняшкия акцент, явно, е слушала и й е станал симпатичен.

Докато следобедът преваля в посока към Файетвил, Северна Каролина, където има хотелче от веригата Комфорт Ин, в което са отсядали с Дженис предишни години, чува нещо невероятно по радиото в колата. Прекъсват поредица от класически суинг парчета от четирийсетте, за да съобщят, че Бартлет Джамати, комисионер по бейзбол и бивш ректор на университета Йейл, е починал от сърдечен удар на острова Мартас Винярд, Масачузетс, късно същия следобед. Пийт Роуз отвръща на удара, мисли си Заека. Професор Джамати, който бил едва на петдесет и една години, полегнал след обяд в лятната си къща в Едгартаун и в три часа бил открит от съпругата и сина си със спряло сърце. Едва на петдесет и една години, мисли си Заека. Полицията откарала Джамати в болница Мартас Винярд, където се мъчили над него в продължение на час и половина; спешният екип на няколко пъти успявал да възстанови сърдечния ритъм, но в крайна сметка Джамати бил обявен за мъртъв. Това миниатюрно електрическо потръпване, без него сме само гниещо месо. Едно от първите неща, които трябва да направи във Флорида, е да си запише час при доктор Морис, за да не попадне в лапите на онзи австралиец с хищното лице, доктор Олман. Умира да забие нож в мен. Джамати бил преподавател по английски език в Йейл и станал най-младият ректор в историята на университета, и за единайсет години успял да обърне тенденцията в университета към финансов провал и академична посредственост. Като президент на Националната лига предизвикал гнева на някои от играчите, тъй като експериментирал със страйк зоната. Като комисионер краткият му пост бил доминиран от аферата Роуз, чието решение преди седмица поставило Джамати в очевидно силна позиция. Бил едър мъж и страстен пушач. Аз поне не пуша. А сега една песен, която нашите слушателите се уморяват да поръчват, „В настроение“.

Файетвил навремето бил развратен град, с всичките войници от Форт Браг, спомня си Заека от някакъв откъс от „60 минути“, който бе гледал някога. В центъра имало няколко улици с киносалони за порнофилми и долнопробни хотелчета, които в отчаянието си управниците на града напълно разрушили и превърнали мястото в парк. След вечеря от пържени скариди с кръгчета лук и бял хляб, изпържен от едната страна, явно някакъв южняшки деликатес, в хотела на Комфорт Ин — в един от онези ресторанти, в които студеният бюфет е с размерите на малко кафене, така че докато си седиш и чакаш сервитьорката, се чудиш дали всъщност не се минаваш, като не си взимаш — Хари тръгва с тъмносивата си селика, неговия личен Батмобил, към центъра на развратния Файетвил. Единственото развратно местенце, което намира, е тъмна, широка улица с чернокожи, които се мотаят тук-там из входовете, чакат някаква информация, някакво събитие отвън. Няма проститутки с впити панталони или спортни клинове, само един едър бял мъж с червена брада и кожени дрехи с капси, който непрекъснато форсира мотора си, върти дръжката за газта и произвежда невероятен шум. Черните дори не мигват. Продължават да чакат. Въпреки че е вечер, тъмният въздух е горещ, те се движат в него вяло, като болни риби, ръцете им се люлеят в китките в типичния ъгловат маниер на чернокожите.

Обратно в дългата стая със слаба миризма на прах от килима, със стени, боядисани изцяло в жълто, и корнизите, и тръбите, и отдушниците на климатичната система, Заека се чуди дали да не добави 5,50 долара към сметката си, за да гледа нещо, озаглавено „Развратни домакини“, но вместо това гледа безплатно откъси от „Съвършено непознати“ (тия двама мъже, дето живеят заедно, го карат да се чувства някак неловко, въпреки че единият от тях е смешен руснак), а после някакъв извънсезонен футболен мач между Сийхоукс и Фортинайнърс. Проблемът при тези умерено порнографски филми по хотелските канали е, че в случай че някое четиригодишно хлапе с родители адвокати случайно натисне правилното копче, показват цици и задници и дори по малко пубисно окосмяване, но без истински путки и курове, никакви курове, нито твърди, нито меки. Дразнещо е. Оказва се, че само куровете ни интересуват. Искаме да ги видим. Може би всички сме обратни, и той цял живот е бил влюбен в Рони Харисън. Хубаво бе, когато днес Пру отново се изпусна с онова „Мамка му“, а после „Недей да ни дразниш“. И онзи равен тон на жена към мъж, сякаш я бе прегърнал, и гласът й се укротяваше в първичния им контакт, кур в путка, прецакваха Нелсън. Когато най-после е в леглото, в тъмното, мастурбира, като си представя, че е с двойка шоколадови проститутки от стария Файетвил, просто за да си докаже, че е жив.

Сутринта новините по радиото са скучни. Смъртта на Джамати, претоплена. Бейзболът е в траур. Икономиката показва лек растеж. Престрелките в Бейрут между християни и мюсюлмани са по-ожесточени от всякога. Бивш служител на Агенцията за жилищно строителство и благоустройство казва, че досиетата са унищожени. Решението на Върховния съд срещу организираните молитви преди футболни мачове предизвиква вълна от възмущения в цялата южняшка земя. В Монтгомъри кметът Емъри Фолмар стигнал до фаул линията и там организирал молитва. Коментарът му по звуковата уредба свързвал футбола и молитвата като американска традиция. В Силакауга, Алабама, местните свещеници се изправили на скамейките и започнали да нареждат „Отче наш“ с трихилядната тълпа. В Пенсакола, Флорида, свещеници с високоговорители събрали зрителите в молитва. Фанатици, казва си Заека. Южняците го плашат точно толкова, колкото квакерите.

Оттук надолу до Флоридската линия, шосе 95 е като дълъг зелен тунел между високи борове. Малки бараки надничат между тях. Една табела предлага орехови кифли — 3 за 1 долар. По-големи табели в испански цветове — оранжево и жълто върху черно, лимоненозелено, шарени и крещящи, редят се по цели мили, започват да рекламират нещо, което се нарича „На юг от границата“. Потрайте още малко. Такова място не сте опитвали. И голяма баскетболна топка, която излита направо от билборда. Истинско попадение! Когато най-после стигнеш там, след всички тези мили боров тунел, мястото се оказва долнопробен увеселителен парк току от другата страна на границата с Южна Каролина: селце от магазини за сувенири, нещо като космическа совалка със сомбреро. Кичозно по испански. Южна Каролина е див щат. Първият, който се отцепи. Боровете стават по-високи, с някакво трагично излъчване. Навсякъде продават ФОЙЕРВЕРКИ. Теренът става по-хълмист, камиони, натоварени с огромни трупи, непрестанно ръмжат по нанадолнищата и се мъчат, почти спират, по нанагорнищата. Заека нервно осъзнава, че пенсилванският му регистрационен номер се възприема като северен. Кривне ли леко, и ще го метнат в река Пий Дий. В река Линч. В река Потакомего. Разни животинки по магистралата са ударени толкова силно, че не са смачкани, а са експлодирали, невъзможно е да се разбере какво е било. Опосуми. Бодливи свинчета. Любимото коте на някоя мила възрастна дама от Юга. Превърнати в космати петна сред сърповидните остатъци от спукани гуми на камиони. Само като си помислиш, полегнали след обяд, и това било.

Дженис със сигурност е получила съобщението от Пру, може вече да го чака в апартамента, долетяла от Фили и наела кола от летището, по-добре да се радва на свободата си, додето я има. Натъкнал се е на някаква станция с негърска църковна музика по радиото, някакъв еластичен плътен глас крещи: „Той ще е там, но трябва да Го повикаш“. Това се повтаря до безкрай с неочаквани вариации в ритъма. „Отместете камъка, знаете ли тази история?“ Най-после прекъсване за реклама, и да не повярваш, не на друго, а на „Тойота“. Тези японци знаят всички хитринки, трябва да им се признае. Продават насред слугинския квартал. Вашето плуралистично общество. Вратът на Хари го боли, задето е държал главата си толкова дълго в едно положение. Започва да се чувства преситен от радио, от пътуване. Божията страна. Можеше да я направи по-малка и пак да каже каквото е искал. Той ще е там. Отношението на Хари към религията е странно. Навремето, през шейсетте, когато никой не се уповаваше в Бог, той се бе вкопчил в Него с пълна сила, а сега, когато свещениците се молят през високоговорители, не може дори да го вдигне в Негова чест. Той е като приятел, когото познаваш от толкова отдавна, че вече си забравил какво точно харесваш в Него. Човек би помислил, че след онази уплаха за сърцето, но пък от друга страна, колкото по-близо отиваш, толкова по-малко се замисляш, сякаш вече си в шепата Му. Сякаш вече си излязъл на игрището, вместо да седиш на пейката, да се бориш с нервните спазми в корема, и да се опитваш да си припомниш ходовете.

По радиото се появява Пери Комо и запява „Защото“. Към края скалпът на Заека изтръпва, очите му смъдят. Защо-то-си-мояяяяя! Комо е най-добрият, като че ли у Кросби има нещо лукаво ирландско, как се прави на клоун с Ламур и Хоуп, а Синатра — ако има нещо, в което Заека да е в разрез с общоприетото мнение, това е Синатра. Не му харесва как пее. Не му харесваше, когато момичетата изскачаха от бикините си заради този кльощав тип с хлътнали бузи, качил се на сцената в Парамаунт, и не му харесваше и когато съзря и се превърна в онзи типичен за Лас Вегас дебел котарак и започна да издава глуповати албуми, в които се предполагаше, че всички в страната се чукат: океани от сперма. Побелели от пяна. За Хари стилът му винаги бе звучал плосък, сякаш го докарваше с усилие. А ето, за Мим, Синатра е бог, но това е по-скоро въпрос на стил на живот, превръщането на нощта в ден, и приятелството с гангстери и президенти, и онази четвъртита гангстерска поза на раменете (Чарли Ставрос я има) и Председателят на съвета[37] и Сали Дейвис Джуниър, и Дийн Мартин преди накрая съвсем да се излекуват от алкохолизма, ако въобще са успели, и двамата имат ужасни проблеми със здравето, беше го чел някъде, в някой от онези нелепи клюкарски вестници, дето Дженис ги носи вкъщи от Мини Маркет. Понякога Хари завижда на Мим за бляскавия, опасен живот, който предполага, че води, радва се за нея. Винаги е притежавала такава жилка, копнеела е за скорост, дори това да я убие, дори когато скоростта я изстрелваше през кормилото на старото му колело Елгин. Но и високоскоростната лента също се превръща в рутина. Не съжалява за живота си, въпреки че Брюър не е Ню Йорк, нито Чикаго, моят град, както измъчено пее Синатра. Това, което му е било най-приятно, като се замисли сега, а тогава не го осъзнаваше, бе да стои в изложбената зала, зад големия прашен прозорец с плакатите, да се повдига и отпуска на пръсти, за да поддържа мускулите на краката си, да чака клиент, да си говори с Чарли или който друг е наоколо, да си изкарва заплатата, да запълва своето местенце в голямата картина, да върши своето, да получава по малко признание. Само това искаме един от друг, признание. Твое си място в надпреварата. В казармата също го имаше: твой номер, твое тясно легло, твои възложени задължения, твое място в редицата, твой пропуск за събота вечер, четири бири и секс с проститутка в някое бунгало. Скъпи, не си платил за два пъти. Да си човек не се свежда само до това да правиш каквото си искаш. Фактът е, Заека го е прозрял чак на този етап от живота си, че съвсем не живееш извън това, което ти казват другите хора. Първо майка ти, после бедният татко, после лютеранският свещеник, онзи корав стар задник Фриц Крупенбах, но не можеш да не го уважаваш, човекът казваше точно това, в което вярваше, а след това всички учители, Марти Тотеро и останалите, които се опитваха да ти дадат гледна точка, от която да действаш, а сега и всички тези водещи по телевизионните предавания. Животът ти е свързан и е принуден да поддаде. Може би, ако майка ти се е движела във високоскоростната лента, като на Анабел, ще си природно подозрителен към противоположния пол. Не сме дали добър пример на тия хлапета.

Сред боровете вече има пролуки. Блатисти ивици нашироко отразяват небето, виждат се къщички върху подпори, дървета с дрипави топки в клоните, цветно пране, простряно на въжета. Грозновати, написани на ръка табели: Истинската южняшка кухня на татко. Бай-Лоу[38]. Дълъг мост над езерото Марион, това огромно водно тяло, полегнало сред нищото. Магистрали се отклоняват към столицата, Колумбия, където никога не е ходил, въпреки че с Дженис веднъж все пак се отклониха до Чарлстън и се върнаха по шосе 17. Друг един път се отклониха до Савана и пренощуваха в преустроена плантация с високи сводести тавани и жалузи на прозорците. Вършили са и забавни неща, двамата с Джен. Работата при съпругите обаче, а вероятно и при съпрузите, като става въпрос, е, че почти всеки би искал едни по-широки граници. А въпреки това си длъжен да ги обожаваш, додето смъртта ви раздели: До края на света. Река Ансепу. Нямаше ли такъв комикс, преди години?

Слиза от магистралата при огромна зона за почивка, оазис сред тази пустош — бензинови помпи, малък смесен магазин, който продава хранителни стоки, бира, фойерверки, лосион против изгаряне. Край тезгяха стоят двама млади чернокожи, лъскаво черни от горещината, с голи до раменете ръце, единият от тях с гадна малка брадичка ала Малкълм Х. Тук, на Юг, излъчват някаква заплаха, цветът им крещи, те са раса, навсякъде са. Но възрастната бяла сервитьорка няма проблеми с тези две черни момчета. Тримата бъбрят и се усмихват с еднакъв провлечен акцент, устните им се движат бързо и леко. Приятна гледка. Ето за това беше Гражданската война.

За да провери дали все още може да използва собствения си глас, Заека пита дебелия бял мъж, седнал на бара през един празен стол от него, мъж, който си е сервирал от студения бюфет цяла планина маруля и червено цвекло, и сурово зеле, и извара и едър черен боб и нахут:

— Колко часа остават до Флоридската линия? — гледа леко да провлече пенсилванския си акцент и се надява това да мине.

— Четири — отговаря усмихнато мъжът. — Тъкмо пристигам оттам. Закъде във Флорида сте се запътили?

— Чак за другия край. Делеон. С жена ми имаме апартамент там, аз карам сам, а тя ще дойде по-късно.

Мъжът продължава да се усмихва, да се усмихва и да дъвчи.

— Знам го Делеон. Приятно старо градче.

Заека никога не е забелязвал кой знае какво старо в него.

— От нашия балкон по-рано се отваряше гледка към морето, но сега застроиха.

— Сега много се строи от страната на Залива, страната откъм Атлантика вече е почти запълнена. Започнах деня в Сарасота.

— Наистина ли? Това е доста път.

— Затова се тъпча като прасе. От пет часа сутринта не бях ял нищо, освен един шоколад. След известно време се налага да спреш, започват да ти се привиждат разни неща.

— Какви неща?

— Тая отсечка, дето току-що я изминах, имаше накъсана ниска мъгла; действа ти зле. И кафето на гладно ти действа зле на стомаха. — Този мъж има наистина приятен маниер да се усмихва и да дъвчи, и да говори едновременно. Устата му е широка, но лишена от устни, като на Мъпет. Сложил е шофьорската си шапка с козирка и мрежичка отзад до чинията си; гъстата му сива коса, леко чуплива като на богат човек, е вдлъбната от ръба на шапката.

— Някой от тия големите камиони ли карате? Не знам как го правите. Докъде отивате?

Всичката салата върху чинията е изчезнала, а усмивката е станала още по-широка.

— Бостън.

— Бостън? Чак дотам? — Заека никога не е ходил до Бостън, за него това е краят на света, скътан под Мейн. Хората, които живеят толкова далече на север, му се струват чудновати като ескимосите.

— Днес, утре, или както там се падне, смятам да съм закарал този екипаж в Бостън в неделя сутринта, след двайсет и четири часа.

— Но къде спите?

— О, отбивам за малко и дремвам по час тук, час там.

— Това е невероятно.

— От петнайсет години го правя. Бях се пенсионирал, но се върнах обратно. Не можах да изтрая вкъщи. По телевизията не даваха нищо интересно. А вие?

— Аз ли? Плюл съм си на петите. С дефектна артерия. — После осъзнава какво означава въпросът и отговаря: — Пенсиониран съм, като че ли.

— Е, желая ви успех, приятелче. Аз не можах да изтрая.

Възрастната сервитьорка, така дружелюбна с двамата млади чернокожи, донася на изгладнелия мъж овално плато, натежало от пържена пържола, плувнала в розова смес от мазнина и кръв, и три вида зеленчуци в малки кръгли допълнителни чинийки, и отделна чиния със златистокафяв царевичен хляб.

Хари донякъде неохотно — намерил си е приятел — се отделя от бара.

— Е, и на вас успех — казва.

И сега този дебел блед чуден човек, който ще пристигне в Бостън по-бързо от свистящ куршум, който като Томас Алва Едисън се задоволява само с кратко дремване от време на време, е натъпкал широката си мъпетска уста с пържола, така че не може да говори, а само се усмихва и кима, и изпуска змиевидна капка сос по долната част на малката си, подобна на яйце брадичка. Никой не е съвършен. Всички сме хора. Я виж Джим Бакер. Виж Барт Джамати.

Обратно в селиката. Хари прекосява река Туглифини. Салкехачи. Литъл Комбахи. Кусуачи. Търтъл. Кикапу, мисли си, а не Ашепу. Вълшебният еликсир Кикапу от комикса за Малкия Абнър. Между потоци черна музика, която се характеризира с онзи странно възбуждащ нов звук от дъски, които удрят в пода, изслушва реклами за Ъпчърч Мюзик Къмпани („инструмент, който донася музикално удоволствие на безчет поколения“) и на дезодорант, кръстен Тайни Кат[39]. Защо ще кръщават дезодорант Тайни Кат? Прекосява Савана и най-после напуска Южна Каролина и нейните фойерверки. Тъй като се чувства като пиян от безкрайните километри, отбива при изхода на града и паркира край внушително старо съдилище и си купува горещ сандвич с пастърма от малко заведение за сандвичи на тамошната главна улица. Сяда, за да го изяде, като се опитва да не разлее сос от восъчната хартия и да изцапа панталоните, като онази гнусна капка от устата на онзи тип в закусвалнята, където бе обядвал преди много часове. Тази част от Савана, на една пресечка от реката, е като декор от открити стаи, заградени от залепени къщи с високи стъпала и завеси от прашни дървета; огромна горещина все още лежи върху деня, въпреки че сенките стават по-плътни, по-гъсти върху меките стари фасади, по-тъжни и по-розови от тези в Брюър. Няколко гълъба се събират около пейката му любопитни дали ще отдели част от питката или от картофките с аромат на барбекю. Млад скитник с дълга жълта коса като на Джордж Къстър и типичното кафяво лице, което добиват бездомните, го поглежда с блестящо, налудничаво око от пейката иззад едно дърво, в съседната стая, така да се каже. Висок обелиск се издига в памет на нещо, несъмнено на славните загинали. Дребни чуруликащи кафяви птички излитат и кацат обратно на дърветата, опитвайки се да решат дали денят е приключил. По-добре да продължава. Прилежно прибира хартията и кутията от млякото в торбичката, в която бе сложен сандвичът, и я оставя в обществената кофа за боклук, неговият дар за Савана, следата, която ще остави, като облака влага от пръсти по ръба на бюрото вкъщи. Гълъбите изпърхват и си тръгват във възмутено разочарование. Скитникът мълчаливо се е приближил зад него и го пита без някакъв особен акцент, с вялото озъбване на друсаните, дали има цигара.

— Не — казва му Заека. — Не съм пушил от трийсет години. — Спомня си онзи миг, когато с внезапна решителност бе хвърлил половин кутия „Филип Морис“, от хубавите стари тютюнево кафяви кутии, в нечий отворен варел в някаква уличка в Маунт Джъдж. И такава следа бе оставил.

Заека тръгва към колата си с разтуптяно сърце, а скитникът го следва и мърмори зад гърба му нещо за дребни монети. Той врътва ключа, влиза и тръшва вратата. Селиката, слава богу, не е загряла след всички изминати мили, и веднага запалва; Джордж Къстър, заключен отвън, премигва и се обръща, преструвайки се, че не е забелязал. Хари шофира предпазливо през откритите стаи, около високия паметник и се загубва, търсейки изхода от Савана. Заплита се в безкрайни черни квартали, кротко рушащи се къщи от дъски, които за последен път са видели боя в дните на Мартин Лутър Кинг. Вечно се говори за конспирации и убийства, но точно в тази Хари би повярвал. Би повярвал, но не може да си спомни името на човека, когото бяха вкарали в затвора за това. Някакво име от три части. Веднъж бе избягал, но го бяха хванали. Джеймс Ърл нещо си. Дотук с историята. Изпаднал в паника, той спира пред една бакалия, от онези с набразден дървен под и гвоздеи с лъскави глави, каквито имаше в Маунт Джъдж, когато беше момче, само дето всички вътре са черни; длъгнест мъж с цвят на изсушена бобена шушулка, много развеселен, му обяснява как да се върне на скоростната магистрала, като жестикулира с дълги ръце, които хлабаво се люлеят в китките.

Заека се придвижва през Джорджия обратно по шосе 95. С настъпването на нощта започва да вали. Старите му очи не различават добре светлините и дъждът го потиска. Изключва радиото, толкова смазан се чувства от цялото това преживяване. От седенето в едно положение тялото му тежи, като че ли някой го е затрупал с чували пясък. Най-добре да спре. Намира някаква странноприемница „Рамада“ след Брунсуик и хапва пържена морска котка, която не си върви много с пикантното телешко и особено със сладките картофи и ореховия пай, но ако не можеш да изядеш един орехов пай, защо изобщо да ходиш в Джорджия? Разходката обратно до неговата стая е като тихо блаженство, покрай другите стаи на мотела по цимента, заслонен от балкона на втория етаж. Скри се от дъжда. Прояви благоразумие. Не могат да ме хванат. Но това приятно чувство на щастие го подсеща за всички негови близки, останали с грижите си в Даймънд Каунти. Вината гложди сърцето му като прашинка в окото.

Гледа „Златните момичета“, но по средата на филма се отегчава от целия този застаряващ сексапил и циничната стара баба. Хората би трябвало да знаят кога да спрат. Превключва на образователния канал и гледа някакъв откъс от „Живата планета“ за живота в полярни условия. Беше го гледал, но пак се чуди, когато Дейвид Атенборо обръща камъните в най-пустото място на Антарктика и под тях се виждат лишеи, а през лишената от слънце безкрайна зима мъжките пингвини се тътрят наоколо през нестихващите бури, пазейки яйцата си върху ципестите си ходила. Живот, толкова е невероятен, износва целия свят. По новините в десет часа по същия канал казват същите неща, които слушаше цял ден. Горкият Джамати. Женска панда се е родила в Националната зоологическа градина във Вашингтон. Рейгън смятал, че СПИНът е лек като шарката, докато Рок Хъдсън не починал, разкрива бившият му лекар генерал-майор Джон Хътън. Още клюки: командирът на Флота Дейвид Р. Уилсън твърди в месечното издание на Ю Ес Нейвъл Институт Просидинге, че американският кораб „Винсенс“ бил сред корабите в Персийския залив, които били известни с дръзките си и агресивни действия цял месец преди да свали иранския граждански самолет с над двеста и седемдесет мъже, жени и деца. Бедните, какво като са иранци. Малки деца, жени с шалове се удрят в твърдата, тъмна вода. Новият държавен глава на Япония на посещение във Вашингтон, временно правителство в Панама, тълпи източногерманци в Унгария чакат да пресекат границата към свободния свят. Бедничките, не знаят, че свободният свят се износва.

Заека се приготвя за сън и си ляга по бельо, опитвайки се да мисли за това, къде се намира и кой е всъщност. Последната му нощ, в която е никъде. Утре животът отново ще го открие. Дженис по телефона, семейство Голд от съседния апартамент. Бягството му от Брюър вече не го кара да се чувства толкова лек. Човек си остава верен на същността. Америка пак си е Америка, скрепена от кредитни карти и индиански имена. Хари се отпуска на двойното легло. Изгубен в мрежата от линии по картата, той заспива като в майчина утроба, още един временен рай.

Утрин. Дъждът е само спомен и локви по обляния от слънцето асфалт. Неделя. Решава да закуси пържени филийки с наденички, и без това утре сутринта отново ще мине на застояла овесена каша. Дженис никога не изпразва шкафовете, когато тръгват. Практично, от една страна, ако нямаш нищо против да храниш мравките и хлебарките. Усеща вкуса на кленов сироп и яйца в устата си. Пържените филийки не му харесаха особено, никой не може да ги прави като майка му, когато го изпращаше на неделно училище — плоските златисти триъгълничета хляб, сиропът от каничката с форма на дървена колибка и чучур — комин. Слагайки куфара си в багажника, той отново се изненадва на заострените задни светлини на селиката, като скосени очи.

След час пресича Сейнт Мерне Ривър и подминава табела с надпис ДОБРЕ ДОШЛИ ВЪВ ФЛОРИДА. По радиото рекламират Синия кръст, зъбни протези, клиники по белодробни заболявания. Почвата край пътя става песъчлива и трафикът се сгъстява, заискрява. Джаксънвил изведнъж изниква, като Оз от синьо-зелени небостъргачи, град на мечтите в края на тунел от палмови дръвчета и проблясващи, скупчени около най-високите палми стъклени кутии — Баптистката болница. Издигаш се по мостовете над река Сейнт Джоунс и Джаксънвил блещука от различни ъгли като скъпоценен камък в ръката ти, плащаш таксата и трябва да внимаваш да не тръгнеш по пътя за Грийн Коув Спрингс или Талахаси. Шосе 95 вече не е единствената високоскоростна магистрала. Постепенно се появяват широки и мощни коли, тировете извозват пресни чамови греди вместо белени борови дънери. Навсякъде, носещи се като лодки, има големи бели каравани и микробуси, къщи на колела, мъжът седи зад кормилото, показал лакът през прозореца, жена му си стои вкъщи зад него и оправя леглото. Хора с каравани се стичат във Флорида от всички щати, вижда дори емблемата със зелени планини на Колорадо и жестикулиращия червен омар върху емблемата на щата Мейн. Забелязва нови регистрационни табели на Флорида с някакво мъгливо трицветно изображение на космическия кораб „Челинджър“ сред множеството стари номера със зеленото петно с очертанията на Флорида в средата, което стоеше като накапана вратовръзка. И не беше ли позорът на века това, че изпратиха бедният учител от Ню Хампшир и къдравото еврейско момиче, да не споменаваме мъжете — единият негър, а другия ориенталец — като някаква Холивудска дисекция на американското общество, там горе, за да се разбият по телевизията секунди по-късно? Песимистите смятат, че те вероятно са били в съзнание, докато са падали към водата, поне през първите две-три минути. Хари се спуска в сърцето на Флорида, доволен, че се завръща сред палмите и белите покриви и тропическата яснота, сини облаци в сиво-бялото небе, като че ли Великият създател тук е работил с по-светли тонове.

Поемаш по шосе 95, успоредно на източния бряг до пресечката с шосе 4, и после минаваш напряко през Дисни уърлд, който бедната Джуди толкова искаше да види. Когато дойдат следващия път, непременно трябва да отидат. Въпреки че повечето самозвани експерти по пътищата в блока им (винаги беше смятал Ед Силбърстайн за всезнайко, още преди синът му да се опита да сваля Пру) го съветваха да продължи да кара по шосе 4 чак до отклонението за шосе 75, спестявайки по този начин време за сметка на километри, или в най-лошия случай да се отклони по номер 17 към Порт Шарлот, той предпочита да се движи на юг по Шосе 27, право през простиращите се горещи равнини на щата, през Хейнс Сити и Лейк Уейлс към пустошта на резервата Семинол и Лейк Окичоби и после към Делеон по шосе 80.

Във Флорида лесно намира станции със златни хитове по радиото в колата. Всички тук сме златни хитове. Музиката на твоя живот, гласят част от рекламите, и тя непрекъснато се върти. Пати Пейдж умолява: „Обичам те, не си отивай“, а след това закачливо изпява латиноамериканската част „Ай-ай-ай“ с испанските певци и завършва „Чаках цял живот с любов да те даря, сърцето ми на теб принадлежи“. Идва ред на Тони Бепет или някой друг от онези мучащи италианци и песента „Бъди моя любима“, пълна с приказки за цялата му любов, и после на Гоги Грант и „Попътен вятър“. Не се беше сещал за Гоги Грант от години, това е една от малкото песни, които не му навяват спомени. Гледката пред прозорците на колата отвъд духащия свистящ климатик става все по-раздвижена — стоки втора употреба, Активен живот, колите профучават една след друга със залепени за задните стъкла плюшени оранжеви котета Гарфийлд. „Никой не знае защо се скиташ“ пее Нат Кинг Кол, и завършва нежно „Никой не знае защо те желая“. Хари почти си представя бавната му мъдра усмивка, но тогава почва „Дзена, Дзена“, не беше я слушал от години, мелодията вече не му звучи етно, и като става въпрос за етномузика, след нея долита „О, татко“ и Кей Стар, която отново изгря с „Колелото на съдбата“. Всичките тези кълцания и хлипания „Моо-оля те, остави ме“ му напомнят как ходеше на училище с Лоти Бингам, влюбен в Маргарет Шоелкопф. Зазвучава „Обичай ме нежно“ на Пресли. Колкото и да го хулеха, преди да надебелее и да почне да се друса, докато заприлича на призрак, той имаше наистина красив глас, не като тръбата на Синатра. Идва ред на „Не мога да спра да те обичам“. Ето, Рей Чарлз беше още един прекрасен глас, „сънувам миналите дниии“, харесва протяжния завършек и смешното поклащане на главата на слепия певец. Харесва и Кони Франсиз „Там, където са момчетата“, но музиката на чий живот са тези песни? Тогава беше времето на купоните по плажа, той вече се беше оженил, разделил, събрал се с Дженис и работеше във „Верити Прес“. За него партитата бяха свършили. А Рони Харисън и Рут се чукаха по цял уикенд, още го помнеше.

Станцията се губи и докато опитва да намери друга, попада на някаква църковна служба, евангелистка, мъжки глас крещи „Исус знае! Исус вижда в сърцата ви! Исус вижда смъртта в сърцата ви!“. Хари отминава тази честота и попада, прекалено късно, хлипанията вече са минали, на песента на Джони Рей „Вик“: „Ако любимата ви прати прощално писмо“. Песента нашумя по времето, когато трябваше да влезе в казармата и да се раздели с Мери-Ан. Тогава не знаеше, че ще е завинаги. Двамата се караха за Джони Рей, Заека твърдеше, че е педал, щом пее така, но после, вече в Тексас, осъзна, че песента е била точно за него, неговата любима му изпрати писмо. На друга станция Дийн Мартин пее „Това е аморе“ — по това време Заека се беше върнал и събрал с Дженис, тихото момиче зад щанда с ядките в Кролс, с дребничко стегнато тяло и предизвикателни, учудени тъмни очи. Спомняше си, защото тогава се шегуваше „Това е аморе“, след като се чукаха в стаята, която Линда Хамашер им позволяваше да ползват, с изглед към гълъбовосивите варели за газ до реката. „Единствено самотните“ починалият Рой Орбисън чурулика. „Любимата ме напуска, напуска ме и сърцето ми.“ С онзи невероятен глас, който се извисява все по-високо, докато на човек не му се стори, че ще се счупи като кристал, както всъщност се случи. Заека предполага, че песента е златен хит заради смъртта му.

Песните се леят, прекъсвани на всеки половин час от новини. Бомбардировки в Колумбия са ранили осемдесет и четирима души, мъката на колумбийците е засилена и от падането на цените на кафето, предстоящата реч на президента Буш по националния проблем с дрогата повдига спекулации във Вашингтон дали ще успее да надвие Рейгън. Пак във Вашингтон властите изказват надежди, че новородената панда, която се бори за живота си в инкубатор, ще оцелее. Местните новини са, че тюлените продължават активно да обитават залива Калусахатчи, а вчера в Маями Делфините претърпели поражение от Филаделфийските Орли с двайсет на десет. Заека обича да чува този резултат, но златните хитове, цялото това захаросано пеене за любов, обич и красота, сладост и хубост, кученцата на прозореца и мама, която целува Дядо Коледа, и палавата дама от Шейди Лейн, и музикалният фон от китари, надигащо се басово кресчендо, от които би трябвало да настръхне, го отегчават. Става му неприятно, когато осъзнава, едва сега, че песните на живота му са точно толкова идиотски, колкото и рокът, който днешните безмозъчни хлапета слушаха, или музиката от шейсетте и седемдесетте, която Нелсън поглъщаше. Всичко беше създадено за празни глави и разгорещени хормони, побелял от пяна океан, и сега той се опитва да слуша, както навремето се опитваше да изяде двоен десерт с банани и сладолед. Всичко е за еднократна употреба, направено за бързи печалби. Производителите на музика ни повеждат по път, постлан с рози, после правят кръгом и повеждат следващото поколение, добавяйки малко различен привкус.

Заека се чувства предаден. Беше израснал в свят, в който войната беше нещо обичайно, а промяната — странна; светът стоеше неподвижен, за да може той да порасне. Знае точно кога дъното се продъни. Когато затвориха Кролс, магазина, който беше стоял в центъра на Брюър през всичките тези години, по-голям от църква, по-стар от сградата на съда, в центъра на площад „Уайзър“, където по Коледа по витрините подреждаха неземни въртящи се в кръг влакчета и кимащи кукли, и блещукащи звезди, като че ли сам Бог ги беше сложил там да осветяват това мрачно време от годината. Като малък не можеше да различи това, което правеха възрастните, от това, което правеше Бог; някак си всичко идваше отгоре. Спомня си как като дете стоеше с майка си в студа, втренчен в този свят от играчки, които приличаха на истински, леденият въздух щипеше бузите му, камбаните на Армията на Спасението умолително биеха, а мириса на горещи меки курабии, продавани на площад „Уайзър“, се надигаше, навред около него възрастните бързаха — сгушените тела се блъскаха в „Кролс“, където се продаваше най-доброто: покривки за легла и самите легла, играчки и съдове, порцелан и сребро. Когато работеше там в отдел „Доставки“, наблюдаваше цялото това движение, наемането и уволняването, непрекъснатите поточни линии, резките промени в модата, хазарта на цялата тази търговия, и въпреки това вярваше в това място, в неговата сила, в доброто му излъчване. Затова, когато едно лято управата реши да затвори „Кролс“, тъй като купувачите престанаха да идват в центъра, който беше станал опасен за белите, Заека осъзна, че светът не е стабилен и мил, а представлява паянтова система от временни подредби, сглобена за момента и с единствената цел — печалба. Човек само минава и го издояват докрай, най-вече докато е млад и доверчив. Щом „Кролс“ можеше да си отиде, съдът също можеше, както и банките. Когато парите секнеха, можеха да затворят и самия Бог.

Няколко километра след Дисни уърлд все по-малко увеселителни паркове и музеи предлагат забавления на потока от туристи. Восъчни фигури. Водна пързалка. Мокро и Диво. Морски свят. Цирков свят, но не този в Сарасота, който беше затворен. Какъв тъп свят, тъп като изкуствените материи, които изведнъж започнаха да никнат навсякъде — изкуствени кожи, изкуствени бижута. Фалшиви, всъщност. Музей на стари кукли и играчки. Стари, стари, вече продават като антики разни неща, които дори не са толкова стари като него, просто още един начин да изнудват хората. Шосе 27 на запад минава през леко спускащи се сухи и бледи фермерски земи, избледнели от горещината, с бледи овце по широките изгорели полета и портокалови горички с гъстата си, тъмна, напоена зеленина и огромни резервоари с вода под формата на гигантски гъби, като космически кораби от отвъдното. Покрай пътя малки табели с разкривен почерк предлагат ВАРЕНИ ФЪСТЪЦИ с малки мексикански момичета зад щандовете; и като слабо ехо от огромните увеселителни паркове на север, един трогателен прашен малък парк — спираловидни конструкции, сглобени, за да предизвикат моментно замайващо чувство, стои празен, очаквайки малцината си вечерни посетители.

Слънцето вече е високо в небето и сутрешните сиви разпръснати облаци са се стопили. Когато излиза от селиката на бензиностанция Тексако, за да ползва тоалетната, горещината го потиска, плаши. Няма бягство от нея, както от снега на Южния полюс, тя дори се прокрадва в мъжката тоалетна, влажна като лятото в Пенсилвания, но по-нагорещена, по-яростна. Пътят е широк, но по него има светофари и пресечки към избледнелите полета; малки градчета се носят покрай него, Лейк Уейлс, Фрост Пруф, Ейвън Парк, Себринг, и той се чуди как ли живеят хората тук, далеч от брега и рибарските кораби, от хората, които се събуждат и отиват на работа като в Брюър, само дето всичко беше изравнено от слънцето. Как ли бяха стигнали тук, толкова близо до края на света, на този пясъчен остров, който едно покачване на морското ниво заради топенето на Антарктида от въглеродния двуокис в атмосферата би заличило? Комин от гъст дим се появява от лявата му страна, откъм резервата Семинол, гъст и отровен, катастрофа, атомна бомба, докато е бил потопен в музикалните си спомени, са обявили война; очаква да се натъкне на горски пожар, но нищо не се случва, димът леко се разнася и той така и няма да разбере какво го е предизвикало. Някое бунище, най-вероятно. Цялото му тяло е сковано от дългото седене и той взема един нитростат заради приятното леко усещане, което предизвиква, вътрешно отпускане, нещо като гъдел.

Постепенно вижда все по-малко постройки и природата изглежда все по-мършава. Градовете имат смешни имена като Лейк Пласид и Винъс, и Олд Винъс, и Палмдейл; точно след Палмдейл, като прекосиш Фишитинг Крийк, при Харисбург, който горе беше щатска столица, но тук долу беше нищо, завиваш по шосе 29, тесен път, толкова прав и равен, че се виждаше с километри напред, тировете се приближаваха към него през някакво проблясване, което сякаш отрязваше колелата им. В огледалото за задно виждане мъже в пикапи се притискаха да го задминат, по пътя нямаше никакви табели и около него витаеше усещането, че е в някакво блато, толкова отдалечен от цивилизацията, че не може да хване никаква станция, последната песен на твоя живот, преди окончателно да замлъкне, беше на певеца на име Кони Босуел отпреди времето на Заека, която пееше „Кажи, че не е истина“ с плачевно фъфлене, тихичко, като че ли говореше само на него. „Намерил си другааа“ припяваше хорът нежно, с метално звучене, като онези певци в хотелските фоайета с множество палми в саксии и атмосфера от двайсетте. Те са си поживели добре, без да се притесняват за пушене и пиене, и холестерол, просто са си живели. „Кккажи, че не е иссстина“, Хари едва не се разплаква, звучи толкова искрено, така наранено. Каква игра играе Дженис, всъщност? Скоро ще разбере.

Човек може да реши, че шосе 29 няма край, между канавките с блатиста вода и изсъхнала сива растителност пътят най-накрая се слива с шосе 80 при пресечката с Ла Бел, в посока на запад, южно от Калусахачи, и почти си пристигнал вкъщи. Крайпътните табели вече сочат към Югозападното регионално летище на Флорида и самолетите бучат ниско над главата му. Би могъл да ги свали през предното си стъкло, ако беше Винсенс. От някакво чувство на носталгия, за да придобие отново онова флоридско усещане, той продължава покрай междущатската магистрала 75 и се влива в шосе 141. Старвин Марвин, универсални протези, Супертелър. Мотел Старлайт. Спомня си онзи случай, когато двамата с Дженис отседнаха в един мотел като че ли бяха любовници, въпреки че всъщност бяха женени от тринайсет години. Фатално число, но те го преживяха. Тази година прави трийсет и три години брак. От първото им чукане бяха минали трийсет и четири години. По времето в „Кролс“ никога не си бе представял, че тя ще наследи парите. Тя просто изглеждаше като една жалка малка глупачка зад щанда с ядки. На кафявата й униформа беше избродирано „Джен“, в нея имаше нещо неуверено и секси. Една самоуверена и независима жена като Елвира надали харесваше секса толкова много, докато Джен го харесваше. Остана втрещена, когато той коленичи пред нея, както правеше за Мери-Ан в колата, само дето бяха в легло. Майка му така и не хареса Джен; стоейки в кухнята с насапунисани ръце, тя повтаряше, че Фред Спрингър е мошеник и търговец на употребявани коли. Сега „Спрингър Моторс“ беше капут, финито. Отиде в канала, като „Кролс“. Няма нищо свещено.

Хари завива в пресечката си. Стръкчетата сочна трева, нацъфтелите храсти покрай виещите се улички му изглеждат различни по това време на годината, някак по-пищни. Не е идвал по това време преди. Струва му се някак празно, в алеите има по-малко коли, повечето завеси са дръпнати, никой не се разхожда по тротоарите, трафикът е рядък, въпреки часа пик, и над всичко се стеле онзи следобеден плащ, като тъмен пласт върху сребро. Не вижда нито един размазан броненосец по Пиндо Палм булевард. Охраната на портала на Валхала Вилидж, строен очилат негър, който Хари не е виждал, не го познава, но открива името му в списъка на живущите и му махва да влезе, без да се усмихва. Излъчва надутост, сигурно беше колежанин, прекалено квалифициран за тази работа.

Кодът на вътрешната врата на Блок Б не работи. Помнеше толкова номера, че сигурно нещо бъркаше. Но след като вратата не се отваря и при третия опит, той решава, че грешката не е негова и че кодът е променен. Така че накуцвайки заради изтръпналия си крак от натискането на педала на газта цели три дни, Хари трябва да се дотътри през застланото пешеходно островче и ивицата асфалт, под парещата жега, през облака полузабравен тропически аромат на хибискус и изсъхнали палмови листа, през скърцащата трева с широки стръкчета Свети Августин, до офиса на управителя в блок В, за да получи новия код.

Казват му, че са му изпратили писмо на адреса му на север и той им отговаря:

— Сигурно жена ми го е хвърлила или загубила.

Гласът му звучи странно и дрезгаво, като че ли идва от някакво разстояние извън него; като ехото, което идва от една страна, или като хор, който те стряска по уредбата ти, толкова отдавна не е говорил с никого. Извън колата се чувства странно уязвим, като охлюв без черупка. По пътя обратно той надзърта в Клуб Деветнайсет и с изненада вижда, че около масите няма никой, нито вътре, нито отвън, въпреки че няколко четворки играчи чакат при първата дупка в издължаващите се сенки. Предполага, че по това време на годината никой не играе по обяд.

Картата за асансьора беше с друг цвят, коридорът в прасковено мирише на различен ароматизатор, с лек, навяващ носталгия привкус на лимонада. Вратата на апартамент 413 се отваря лесно, двата ключа се плъзгат в нащърбените ключалки и превъртат, лицето му не се оплита в паяжини и по мокета не се разбягват кафяви космати паяци. Напоследък си представя всякакви призрачни неща. Апартаментът е точно такъв, какъвто е бил винаги — секцията без гръб, птиците и цветята, които Дженис беше изработила от малки бели миди, зеленото стъклено яйце, което стоеше във всекидневната на Мама Спрингър, светлият квадратен диван, бюрото от имитация на бамбук, замрелия сиво-зелен телевизионен екран. На никого не му беше хрумнало да претършува или да обере апартамента — какво пренебрежително отношение. Занася чантите си в спалнята и отваря плъзгащите се врати към балкона. Звукът от стъпките му оставя дълбоки дупки в тишината. В застоялия въздух витае наелектризирано усещане за укор. Апартаментът не го беше очаквал, подранил е. Пристигайки, след като бе изминал такова разстояние, всичко му се струва уголемено, като грапава главичка на топлийка под микроскоп. Целият апартамент — мебелите, синьо-зелените шкафове и мраморният плот, ъглите на рамките на вратите — приличат на Заека на стегната конструкция, внимателно скована, за да задържи преливащия страх.

Белият телефон чака да позвъни. Вдига го. Няма сигнал. На телефона е Господ. Изключен за сезона. Днес е неделя, утре е Денят на труда. Старата загадка: как да се обади на повреди, когато телефонът не работи?

Но когато го включват, телефонът отново не звъни. Дните отминават празни. Семейство Голд от съседния апартамент са във Фрамингам. Бърни и Фърн Дречсел са на север, сновейки между къщите на двете си дъщери, едната в Уестчестър Каунти, а другата още в Куинс, разкошната къща на сина им в Принстаун и вилата му в Манахокин. Силбърстайнови имат вила в Северна Каролина, където остават от април до ноември. Веднъж, когато Хари попита Ед защо не се бяха върнали в Толедо, Ед го беше изгледал с онзи всезнаещ поглед и го беше попитал: „Ти някога бил ли си в Толедо?“. Ресторантът във Валхала е призрачен — празни маси и ехтящо потракване на сребро в порцелан, дори бингото се провежда само веднъж в седмицата. Рано сутрин на игрището за голф играят шумни четворки, които разбуждаха Хари, докато луната още грееше на небето — млади мъже, местни бизнесмени от Делеон, които си купуваха членските карти с намалението за извън сезона. След това, между десет и четири часа, игрището се пържеше на почти четирийсетградусовите жеги, безлюдно, с изключение на някое куче, което минаваше напречно, или някоя котка, която се чешеше при дупките в пясъка. Една сутрин Хари събира кураж да излезе да поиграе сам, планирайки да си наеме количка, но в спортния магазин се оказва, че са му изгубили обувките. Хлапето зад щанда — професионалистът и асистентът му все още са някъде на север по градски клубове, които не затварят до края на октомври — твърди, че са някъде там, но просто по това време на годината системата е друга. Единственият друг човек из четирите етажа на блока е лудата от апартамент 402, мисис Забритски, вдовица с разчорлена бяла коса, захваната с две стари гребенчета от черупка на костенурка, с които косата й изглежда още по-рошава. Семейство Голд му бяха казали, че като момиче е оцеляла в концентрационен лагер. Тя гледа Хари като че ли той също е луд да стои тук.

Един ден, когато се засичат в асансьора и тя го изглежда странно, той й обяснява:

— Тази година изпитах внезапно желание да се върна по-рано. Жена ми прави първите си стъпки в бизнеса с недвижими имоти и на мен ми доскуча да се мотая из къщата.

Малката, лишена от врат глава на мисис Забритски е извита под такъв ъгъл спрямо рамото сякаш е подпряла до ухото си невидима телефонна слушалка. Тя яростно гледа нагоре към него, устните й ограждат дългите й изкуствени зъби в изпънат овал, подобен на логото на Батман, което изникваше навсякъде това лято. Кръглите й горещи очи са впити в очните ябълки, а бялото е изпъстрено с червени венички, и имат онзи гаснещ поглед като очите на Лайл.

— Същински ад — като че ли казва дребничката възрастна дама със сковани устни, опитвайки се да придържа ченето си на място.

— Какво? Кое е ад?

— Времето — отговаря му. — Съпругата ви…

Тя млъква, въпреки че устните й продължават да се движат.

— Какво за съпругата ми? — Заека се опитва да потисне желанието си да крещи, тъй като, явно, тя няма проблем със слуха, въпреки болезнения начин, по който е изкривена главата й.

— Е, много приятна женичка — довършва тя, но изглежда ядосана, докато изрича думите. Къдрите в косата й стърчат, като че ли са били напръскани с пяна и изоставени.

— Скоро ще се върне — почти извиква той, засрамен от тайните си, от обнадеждените си лъжи и от дребната й, безформена лудост. Най-накрая се озова с тази жена, след Мери-Ан и Дженис, и копринената тежест на Рут, и кривогледите очи на Пеги Фознахт, и девичите гърди на Джил и нейната дрогирана отстъпчивост, и Телма в черната й къща ковчег, и Пру, проблясваща неясно в тъмнината като процъфтяваща улица, както и онази уморена курва в Тексас с дрезгавия захаросан глас, както и другото чукане, за което си беше платил през живота, онова момиче, за което се сещаше много рядко. Беше я срещнал по време на някакъв излет от „Верити Прес“ в брюърския Полско-американски клуб. Беше кльощава и имаше хрема, и не свали сутиена и пуловера си в онази странична стаичка, където чакаше, просната на един матрак, като затворник. Беше млада, коремът и краката й бяха влажни от настинката й, но бяха чисти и бледи, няколко тънки венички се виждаха на мястото, където кожата й се спускаше към венериния хълм, който беше старомодно обрасъл, тъмен триъгълник, гъст, необръснат отстрани, заради някой изрязан бански, както по порносписанията. Плащаше се на мъжа пред вратата, десет долара за десет минути, който, явно, скоро не се беше бръснал. Заека беше предположил, че й е брат или баща. Беше предположил също, че момичето е полякиня, заради името на клуба. Беше около осемнайсетгодишна, колкото трябва да е била и мисис Забритски, когато е излязла от концентрационния лагер, с нежна кожа, жилава млада боркиня. Какво правеше времето с хората: сега лицето й беше прорязано от дълбоки бръчки, които се припокриваха като квадратите на шахматна дъска.

— Да поизчака малко — казва мисис Забритски.

— Ще й предам — високо отговаря той, опитвайки се да противостои на магнетизма, който го засмукваше с неизречения факт, че тя беше жена, а той мъж, и двамата бяха сами и полудели, само през няколко врати по този коридор, подобен на дълъг парашут с цвят на праскова и проблясващи сребърни ивици в релефните тапети. Сякаш целият му живот е бил едно пътуване в телата на жени, защо това пътуване да спира сега? Да предположим, че е била на осемнайсет, когато войната свърши, той беше на дванайсет, значи е само шест години по-голяма от него. На шейсет и две. Не е зле, сигурно още може да пусне мъзга. Бо Голд е по-стара и пак е секси.

Опитва се да гледа телевизия, но се изнервя. Последните летни повторения са смесени с реклами на предстоящи предавания, които не изглеждат много по-различни: семейства, смях, клоунски навлеци, онези стаи с по три стени със стълбище в дъното, като в „Косби“, и входни врати отдясно, през които пристигат добродушни, комични баби и дядовци, носейки подаръци и проблеми. В „Косби“ вратата беше отдясно, а в „Розан“ отляво. Онзи неин дебел мъж също ще има сърдечни проблеми. Трудно е да различиш телевизионните семейства от своето собствено, само дето твоето не е прекъсвано на всеки шест минути от реклами, а техните не изпадат в безизходица, в състояние, когато нищо не се случва, без драми, без досадни посетители, без изблици на смях, абсолютно нищо, освен скука и загубени чувства, особено когато се събудиш сутрин и луната още грее, а някакви мъже правят шумни залагания при първата дупка.

Първоначално смята, че Дженис толкова отчаяно се е опитвала да се свърже с него, преди да включат телефона в четвъртък, че най-накрая се е предала. После започва да приема мълчанието й като някакво послание. Никога няма да ти простя. Добре, проклет да е, ако той й се обади пръв. Тъпа глупачка. Богата кучка. Вече работещо момиче. Мисли се за голяма работа и че може да управлява живота на всички с адвокат, е и счетоводителите, които Чарли я накара да наеме. Беше я виждал толкова пияна, че не можеше да стигне до тоалетната да се изпикае. Няколко пъти се беше поддал на импулса и се беше обадил, винаги към четири-пет часа, когато не можеше да понесе звука от започващите игри на голф, а до вечеря имаше още много време, но телефонът в малката къща от варовик в Пен Парк звънеше ли звънеше без отговор. Затваряше, отчасти с облекчение. Нищото притежава някаква чистота. Като бягството. Беше й показал, че още има живец в него и сега тя му показваше, че още може да се инати. Мълчанието й го плаши. Опитва се да пропъди виденията, че е претърпяла някаква катастрофа, че се е подхлъзнала в банята или е излязла от пътя с камрито, след като е пийнала повечко при Нелсън или в някой виетнамски ресторант с Чарли, без той да знае. Представя си как полицаите я намират удавена на задната седалка, като онова момиче от Уилкес Бар преди двайсет години. Но не, щяха да го уведомят, ако нещо се случеше, някой щеше да му се обади, Нелсън или Чарли или Бени от представителството, ако то още съществуваше. С всеки изминал ден случилото се в Пенсилвания му се струва все по-далечно. Целият му живот му се струва, докато се мотае из празните стаи, всяка с гледка към затревените части на игрището чак до пустите покриви с испански керемиди, че е бил нереален, или поне не по-реален от животите по телевизионните предавания, и сега вече беше късно да го направи истински, да стане сериозен, да се протегне към желязното ядро на земята и да си вземе истински живот.

Местните новини по това време на годината са изпълнени с насилие, като че ли жителите през зимния сезон са спазвали поведение. Заплахи от урагани (ураганът Габриел набира скорост), челни катастрофи, маскирани обири в Пабликс. В деня след Деня на труда гръм убива млад футболист, който си тръгвал от игрището след тренировка, носи се слух, че във Флорида има повече смъртни случаи от гръм, отколкото във всеки друг щат. В Кейп Корал полицай от испански произход е обвинен за това, че пребил до смърт кокер шпаньола си с манивела за кола. Стотици водни костенурки измират, оплетени в рибарски мрежи. Убиец на име Пети, чиято майка твърди, че прилича на Чарлз Мансън, е обявен за вменяем и може да бъде изправен пред съда. Онзи Деон Сандърс още стои на първа страница на „Нюз Прес“ на Форт Майърс: един ден печели четири точки, и хоумър за отбора на „Янките“, а на следващия подписва договор за милиони за отбора на Атланта Фалкънс, а на по-следващия е съден от полицая, когото беше ударил миналата Коледа в търговския център, в неделя пък удря воле за Фалкънс, но го проваля заради тъчдаун и се превръща в единствения човек в историята, който е ударил хоумрън и тъчдаун в професионалния бейзбол за една седмица.

Деон притежава точните умения

Наслаждава им се, докато може. Сам се нарича „Праймтайм“ и винаги се появява по новините със слънчеви очила и златни верижки. Заека гледа как онова едро хлапе Бекер побеждава Лендъл на американския открит шампионат по тенис и се чувства потиснат, Лендъл му изглежда стар и жилест, въпреки че беше само на двайсет и осем.

Не разговаря с никого, освен с мисис Забритски, когато се засекат в коридора, и младите бели продавачи, когато си купува храна или ножчета за бръснене и тоалетна хартия, и някой и друг познат, който се чувстваше длъжен да си побъбри с него, както и пенсионерите в ресторанта на Валхала; непрекъснато го питаха за Дженис, докато не му стана неудобно, и все по-често започна да си притопля някаква замразена храна и да остава в апартамента, прехвърляйки каналите, за да убие времето. В самотата му сърцето му се превръща в негов приятел. Той го слуша, опитва се да разшифрова посланията му. То има различен ритъм в различните часове на деня, мудно търъм-търъм, като звук под вода, сутрин и привечер, едно по-игриво туптене, с ударение върху първия удар, прибавяйки удари за по-добро звучене, с леки забързвания и паузи от време на време. Пробожда го, когато става от леглото, и отново, когато си ляга, и всеки път, когато се замисля сериозно за положението си, за това, че се беше откъснал така. Онази нощ можеше да отиде и да се изправи срещу музиката, но колко музика може да понесе един мъж? Двамата с Пру се бяха изчукали, веднъж. А за какво иначе сме на тази земя? Жените непрекъснато се оплакват, че мъжете не виждат нищо друго, освен цици и задници, но какво друго би трябвало да виждаме? Програмирани сме да виждаме цици и задници. С изключение на типове като Лайл и Слим циците бяха изместени леко вляво в тяхното програмиране. В едно нещо е сигурен — ако трябваше да върне нещо от живота си, последното, което би върнал, е чукането, дори онова подсмърчащо момиче в Полско-американския клуб. Тя почти не обели дума и си бършеше носа, докато той беше върху нея, но въпреки това му показа нещо, избуял храст, и го пое в себе си, там, където имаше значение. Повечето от нещата, за които трябва да си благодарен, не са там, където има значение. С негодувание се изправя от ракитовия стол — след като Шели Лонг напусна, вече не понася „Наздраве“, не може да търпи онзи тип с кроманьонските вежди — и отива в кухнята да си напълни купичката с царевичен чипс „Кейстоун“, който не се продава във всички магазини тук, но може да се намери в Уин Дикси на Пиндо Палм булевард. Сърцето на Хари му доверява с нежен галоп, тънък като дантела джазов рефрен, като онези, които старите барабанисти изпълняваха, удряйки ръбовете заедно с кожата на барабана и завършвайки с тръпнещо туптене, музиката на неговия живот. Когато това се случва, той изпитва някакво вълнуващо, забързано, преизпълващо усещане в гърдите си. Не го боли, чувството просто съществува, приглушено в бъркотията в него, за която не иска да се сеща, както не искаше да си припомня полуизпеченото телешко, което продаваха за вкъщи от фургона от другата страна на шосе 111, преди да стане „Пица Хът“. Вече при всяко рязко движение усеща забързване в циркулацията и някакво изненадващо накланяне на главата, от което има чувството, че за секунда единият му крак става по-къс от другия. И болките, може и да си въобразява, но придръпването на обръчите около ребрата му, усещането за нещо пришито към тях от вътрешната страна, сякаш го прерязва по-дълбоко, по-изгарящо, като че ли конецът, с който беше пришито парчето, се удебеляваше и натежаваше. Когато нощем гаси лампата си, главата му пропада, ако спи само на една възглавница. Не че не може да диша, просто се чувства по-удобно, по-малко преизпълнен, когато ляга на две възглавници с лице към тавана. Може да се обръща на една страна, но вече не може да лежи в старото положение, в което спеше; проснат по корем, с крака извън леглото. Отнякъде се е появило гнездо от хлъзгави, лилави, полумъртви мисли, в които не може да зарови лице. Оказва се, че около него витае цяло войнство духове, от които дребното, топло, стегнато тяло на Дженис, въпреки че понякога хъркаше и дори пърдеше, го е защитавало. Сега, когато нея я няма, той спи със сърцето си, слуша как препуска и пропуска удар, когато почивката му е нарушена от виковете на разни хлапета, прескочил наградата на празното, огряно от Луната голф игрище, или от някоя аларма в центъра на Делеон, и когато някой огромен самолет от север лети ниско към Югозападното регионално летище на Флорида, порейки въздуха. Той се събужда в лавандулово синята светлина и после се оставя успокояващото туптене на сърцето му да го завлече отново в съня.

Сънищата му са сладки като забранен бонбон — ярки, наситени и пренаселени повторения на стари ситуации, запаметени от мозъчните му клетки, стаи като малката всекидневна на Виста Кресънт №26, с камината, която никога не използваха, и лампата с дърворезба, или старата кухня на Джексън стрийт №303 с дървения хладилен сандък и газова печка с цицките син пламък и порцелановата масичка с протрит плот, изопачени и подновени, и пренаселени с хора, които не са присъствали: Мим с тежък зелен грим на възрастта на майка му, когато бяха деца, или Нелсън като малък, измъкващ се изпод някаква кола от сервизното в „Спрингър Моторс“ с тъжен и болнав вид на изцапаното лице, или пък Марти Тотеро и Рут и дори онази глупачка Маргарет Коско. Не се беше сещал за нея цели трийсет години, но тя се беше загнездила в мозъчните му клетки с бледия си градски тен и той я виждаше толкова ясно, колкото онази нощ в сепарето на китайския ресторант. Рут седеше до него, а Маргарет до мистър Тотеро, чиято глава изглежда издължена и сива като на умиращ носорог. В съня му четиримата ядат в ресторанта на Валхала с издълбания релеф, изобразяващ викинги, и пищен студен бюфет, където ястията под пластмасовите капаци са ярки и разнообразни като бижута, подредени в цветовете на дъгата, както пастелите в кутийките „Крайола“, които винаги бяха част от подаръците за рождения му ден през февруари — малък стадион от заострени главички, миришещи на восък на яркото февруарско слънце, филтрирани през ледените висулки, и изненадващото усещане, че е остарял с една година. Хари неохотно се буди от тези свои сънища, като че ли смалените им образи са жизненоважно вещество или пък въртяща се, сложно сглобена машина, в която отново трябва да се вмъкне, като бедната Телма и машината й за диализа. Събужда се винаги по корем и самотата му започва да го гризе едва когато главата му се прояснява и осъзнава настоящето, различавайки сивите успоредни линии, които вижда в утрото зад извитите процепи на венецианските щори и настоятелния натиск върху лицето му от повея на ориза, долитащ от залива през отворената плъзгаща се врата. Тогава сърцето му започва да му говори. Понякога е като малко същество, някакво бебе вътре в него, което моли за внимание, за избавление, а друг път е като заплашителен нашественик, предател, мърморещ някакъв таен код, извънземен паразит, който с нищо не може да бъде прогонен. Болките, когато идват, са по-враждебни и решителни, като ножовете на усилваща се армия.

Записва си час при доктор Морис за изненадващо близка дата, вдругиден. Тези лекари, дето непрекъснато се блъскат да дойдат тук, вече са наводнили мястото, прекалено много златотърсачи по време на треската за злато, имигрантите старчоци още се мотаят на север по това време на годината. Кабинетът му е в една от онези варосани клиники по шосе 41. В чакалнята непрекъснато свири успокоителна музика, преплитайки се със свистящия звук на трафика отвън. Лекарят се е състарил от предишния му преглед. Тътри се приведен, кокалчетата на пръстите му са възпалени от артрит. Брадата по сбръчканата му челюст е набола, от ноздрите му стърчат черни косми. Синът му, младият Том, порозовял, но строен за четирийсетте си години, подава на Хари дебелата си луничава ръка във фоайето. Облякъл е бялата си лекарска престилка над жълто-зелени панталони за голф. Настанил се е в съседния кабинет, готов да поеме цялата практика. Но засега възрастният лекар държи старите си пациенти. Хари се опитва да опише сложните си усещания. Доктор Морис с нетърпеливо махване на артритната си ръка му показва да отиде в стаята за прегледи. Кара го да се съблече по боксерки, претегля го, бърборейки. Нарежда му да седне на кушетката и преслушва сърцето му със слушалката, след това почуква голия му гръб с успокояващо, кокалесто докосване и после тържествено, мълчаливо хваща ръцете на Хари. Оглежда ноктите му, обръща дланите и ги изучава, сумтейки. Застанал толкова близо, от него се носи тъжната старческа миризма на кожа и мухъл.

— Е — пита Хари, — какво мислите?

— Колко упражнения правите?

— Не особено много. Не и откакто се върнах. На север градинарствах малко. Играя голф, но като че ли останах без партньори.

Доктор Морис го изучава през очилата си без рамки. Очите му, някога ясносини, изглеждат безцветни и изсмукани. Веждите му приличат на разрошени бели и червеникавокафяви туфи, челото и бузите му са изпъстрени с малки петна и подутини. Щръкналите му вежди се повдигат като прицелващи се оръдия.

— Трябва да се разхождаш.

— Да се разхождам ли?

— Енергично. По няколко километра на ден. Какво ядеш?

— Ами, разни неща, които мога да си притопля. Полуготови храни. Жена ми още е на север, но тя не готви много дори когато си е тук. Виж, снаха ми…

— Похапваш ли от ония солени боклуци в пакетчета?

— Е, от време на време.

— Трябва да следиш количеството натрий, което приемаш. Ако ти се дояде, хапвай пресни зеленчуци. Чети етикетите. Не яж солено и животински мазнини. Мисля, че съм ти казвал всичко това, когато беше в болницата — той вдига ръка и проверява картона… — Преди девет месеца.

— Ами, известно време внимавах, още внимавам, само че за всеки ден ми е по-лесно…

— Да се тровиш. Недей. Не се отпускай. И трябва да отслабнеш с двайсетина килограма. Ако намалиш солта, за две седмици ще свалиш пет килограма от задържаните течности. Ще ти дам диета, ако си загубил тази, която ти дадох предишния път. Можеш да се обличаш.

От последното посещение на Хари лекарят сякаш се е смалил, или пък бюрото му е станало по-голямо. Вече облечен, Хари сяда пред бюрото и понечва да каже:

— Болките…

— Болките ще намалеят с подобряването на състоянието ти. Сърцето ти не харесва с какво го храниш. Напоследък имал ли си някакво напрежение, стрес?

— Всъщност не. Обикновените неща, няколко семейни проблеми, но те вече се разрешават.

Лекарят му пише някаква рецепта.

— Искам да си направиш кръвни тестове и ЕКГ в общинската болница. След това искам консултация с доктор Олман. В зависимост от резултатите може да се окаже време за следващата катетеризация.

— Господи, пак ли.

Рошавите вежди пак се повдигат, сухите устни превзето се присвиват. Устата му не беше интелигентна и щедра като на евреите. Прилича на раздразнителен стиснат шотландец по начина, по който говори, едва запазвайки търпение, виждал е толкова много безнадеждно влошаващи се пациенти през живота си.

— Какво не ти хареса? Горещите вълни болезнени ли бяха?

— Просто ми беше странно — отговаря му Хари, — с онова нещо вътре в мен. Самата идея.

— Да не би да предпочиташ идеята за животозастрашаваща рестеноза на коронарната артерия? Минали са, да видим, шест месеца от ангиопластиката в — той трудно разчита картона му… — болницата „Свети Джоузеф“ в Брюър, щата Пенсилвания.

— Накараха ме да гледам — казва му Хари. — Виждах собственото си проклето сърце на един екран, пълно с нещо като оризови бисквитки.

Суха като магарешки бодил шотландска усмивчица плъзва по лицето на лекаря:

— Какво му е лошото?

— Беше — търси подходящата дума… — обидно. — Всъщност като се замисли, целият му живот оттук нататък имаше изгледи да бъде обиден. Пейсмейкъри, патерици, инвалидни колички. Импотентност. Веднъж в съблекалнята на Валхала един много стар висок мъж, явно нечий гост, защото така и не го видя повече, излезе изпод душа и мускулите му бяха толкова сгърчени, че бедрата му отзад се сливаха с бузите на дупето му, така че анусът му сякаш висеше в издълженото пространство между краката му. Задникът му беше като без бузи и Заека не можеше да спре да зяпа тази цепка от плът.

Доктор Морис пише с решителен, разкривен почерк някакви бележки в картона му. Казва, без да поглежда нагоре:

— Вече има множество технологии, които изключват катетеризация. Скенерите с Ай Ви технетиум 99 могат доста точно да определят поразения сърдечен мускул. Освен това съществува ехокардиография. Няма да прибързваме. Нека видим какво можеш да постигнеш сам, с по-здравословен режим.

— Чудесно.

— Ела на контролен преглед след четири седмици. Ето ти бележки за кръвните изследвания и ЕКГ-то, и рецепта за диуретици и нощно успокоително. Не забравяй диетите. Разхождай се. Не ожесточено, но енергично, по четири-пет километра на ден.

— Добре — казва Заека, понечвайки да се изправи, чувствайки се лек като момче, което е било извикано в директорския кабинет и отпратено с леко мъмрене.

Но доктор Морис го приковава със старите си, изсмукани сини очи и казва:

— Работиш ли нещо? Според последната ми информация ръководиш представителство на леки коли.

— Приключих. Синът ми пое нещата, а жена ми не иска да му се меся. Представителството беше основано от баща й. Може да се наложи да го продадем.

— Някакво хоби?

— Ами, чета исторически книги. Напоследък много съм се запалил.

— Трябва ти нещо повече. Мъжът има нужда от занимание. Има нужда да прави нещо. Най-доброто нещо за тялото ни е здравословният интерес към живота. Почни да се интересуваш от нещо, освен теб самия, и сърцето ти ще спре да ти приказва.

Миризмата на съвети винаги беше предизвиквала у Заека желание да се обърне и да хукне в обратна посока. Той отново се надига от стола и взема множеството листчета на доктор Морис, изнасяйки ги на увеличаващата се горещина. Малкото хора на паркинга приличат на цветен дим, който се надига от сенките им, изглеждат почти безплътни. По радиото в селиката дърдорят глупости за Деон Сандърс, за загубата на Кош за поста на кмет на нюйоркската демократическа партия от един чернокож, за ниските резултати на тестовете CAT в Лий Каунти, за вчерашния телевизионен апел на президента Буш към американските деца. „Тоя човек не върши никаква работа!“ вие някакъв слушател.

Е, мисли си Заека, след като Буш може да не върши никаква работа, защо той да не може? Рецептите на доктор Морис, медицинските бележки и фотокопираните листа с диетата се надигат и разпръсват на седалката до неговата от повея на климатика в колата. По друга радиостанция чува, че снощи отборът на Филаделфия е победил „Метс“ с два на един. Дики Тон се записал с един аут на деветата, подреждайки предсезонните шампиони с пет и половина игри след едновремешния отбор с най-нисък резултат — Чикаго Къбс. Хари опитва да прояви интерес, но не успява. Откакто Шмид се пенсионира. Съветът бе да проявява интерес, но в действителност човек непрекъснато губи интереса си. Природен закон.

Но наистина започва да се разхожда. Дори отива с колата до търговския център на Палмето Палм и си купува чифт маратонки „Найк“ със специална високотехнологична въздушна възглавничка на петите. Тръгва между девет и десет сутринта, след като е закусил и смлял „Нюз Прес“, и след това между четири и пет, след което си поспива и вечеря, и после гледа телевизия, и чете две-три страници от книгата, докато се отнесе в дълбок сън, благодарение на разходките. Изследва Делеон. Първоначално се разхожда по виещите се улички с ниски, измазани с хоросан къщи, в радиус от един-два километра от Валхала Вилидж, с незаградени предни морави с висока твърда трева и изсъхнали палмови листа, излъчващи уютния флоридски мирис на изгоряло. Когато среща някой пощальон или лаещо кученце — пекинез с плоска муцуна и дълги копринени косми, завързани с панделки, — има чувството, че е открил живот на Марс. След време започва да харесва маратонките си все повече (възглавничките на петите, които смяташе за ефектен трик, като че ли наистина придаваха лекота на стъпките му) и слиза до центъра и реката, където градът се беше зародил като форт по време на Семинолските войни и място за доставка на памук и добитък.

На няколко пресечки от плажа и хотелите от зелено стъкло той открива стари квартали, където огромни сенчести ароматни дървета, дъбове, евкалипти и дори разрастващи се върху корените си баобаби, се надвесват над дървени къщи, които някога са били боядисани в бяло, но боята им отдавна се е олющила, с неостъклени прозорци и покриви от ръждясала ламарина. От тях се носи музика, пращяща мелодия от някоя радиостанция, и повишени от ярост или радост гласове. Ярки отрязъци дочут живот. Тротоарите не са настлани с плочки, между дърветата са отъпкани малки котешки пътечки, които водят навътре и извън частната собственост; изгорялата трева расте на петна, отъпканият прахоляк е осеян с шушулки и ядки. Хари си спомня за кварталите, в които беше попаднал, докато се мъчеше да се измъкне от Савана, но и за града от детството му, Маунт Джъдж, по времето на Депресията и далечната война, когато хората още седяха по предните си веранди, и имаше празни паркинги и царевични поля със странни форми, а вечер след работа във фабриките мъжете поливаха моравите, а някои дори гледаха пилета в задните дворове, и продаваха яйцата, за да припечелят по някой цент. Пилетата къткаха и кълвяха и понякога крякаха — не беше чувал този звук повече от четирийсет години и едва сега, когато в този сънен квартал видя кокошарници, осъзна какво беше изпуснал.

Тук, под тежкото слънце на късното лято, денем се движат малко хора, най-вече жени с колите си, които водят децата си в предучилищна възраст насам-натам. Тряскането на вратите на колите им се носи под дъбовете далеч надолу по прашните прави улици. На някои ъгли има магазини за плодове и зеленчуци, където продават бира и вино, типично по южняшки, и боядисани в пастелни тонове барове с отворени към тъмните вътрешности врати, и видеоклубове с избелели от слънцето касети с филми на ужасите и кунгфу по витрините. Един ден минава покрай старомоден смесен магазин в едноетажна, обшита с дъски сграда, на чиято витрина имаше всякакви невинни предмети — конструктори, сглобяеми модели на самолети, китайски шахматни дъски и мраморни пионки — които не знаеше, че още се продават. Понечва да влезе, но после се отказва. Прекалено е бял.

В късния следобед, когато поема на втората си разходка за деня, кварталът започва да диша, някаква припряност го обгръща, момчетата и мъжете се прибират и Заека забързва крачка, демонстрирайки, че е излязъл да потренира и че просто минава, а не шпионира. Тук, в тези дълги с километри пресечки, като широко, икономически застояло тресавище, изостанало от южняшкото минало на Делеон, живеят чернокожи, доставяйки на хотелите и апартаментите работна ръка: сервитьори, пазачи и камериерки. На Хари, според когото Делеон беше лъскаво общество от застаряващи емигранти, тези пресечки му се струват като някаква огромна тайна и докато сенките под дърветата се удължават и пилетата прекъсват целодневното си писукане, сетивата му се изострят, за да възприемат тайната по-добре, както когато тихомълком незабелязано се изнасяше по боксерки през Маунт Джъдж, притаил се до някой плет от лигуструм, опитвайки се да схване неизречимото зряло значение на осветените прозорци; на кухненските звуци, които се процеждаха през дворовете, мистериозни и влажни като джунгли. Някъде проплакваше невидимо дете, излайваше куче, и той потръпваше от възбудата на съществуването си, в това място и време, от съществуването на световете, които щеше да опознае, от безкрайния живот пред него, от това, че е Хари Енгстръм, когото наричаха Хаси в онези изгубени дни, които никога не можеше да преживее отново. Той удължава разходките си, чувствайки се по-силен и по-комфортно в този чужд град, където най-накрая започва да съществува като нещо повече от обикновен посетител, но с настъпването на мрака и усилването на музиката от проблясващите прозорци той се чувства прекалено очебиен, белотата му започва да блещука и той се насочва към колата си, оставена на някой паркинг в центъра, като база за неговите задълбочени изследвания.

Връщайки се един ден около шест и половина, навреме за душ и преглед на новините, докато вечерята му се топли във фурната, звънът на телефона го стряска. Беше престанал да се ослушва за звука му, както през първата самотна седмица. Всеки път, когато звъннеше, се оказваше някой запис („Здравейте, аз съм Сандра“), предлагащ здравна застраховка или бързо уреждане на погребалните формалности, или инвестиционни услуги с намалени такси. Звъняха на всички от указателя, чудеше се как успяваха да си покрият телефонните разноски, Хари винаги затваряше и не можеше да си представи, че някой ги изслушваше докрай и се възползваше от тия глупости. Този път обаче се обажда Нелсън, синът му.

— Татко?

— Да? — отговаря, извиквайки неупотребявания си глас, търсейки какво да каже на сина, чиято жена беше чукал. — Нели? Как, за бога, сте всички?

Далечният глас е предпазлив, срамежлив, синът му също не е сигурен какво е редно да каже.

— Ами, добре сме, горе-долу.

— Чист ли си? — Нямаше намерение толкова рязко да мине в нападение, гласът от другия край, крехък заради разстоянието, замлъква за момент.

— Имаш предвид наркотиците? Естествено. Вече дори не се сещам за коката, освен на срещите на НА. Както казват, предал съм живота си на по-висша сила. Трябва да пробваш, татко.

— Работя по въпроса. Слушай, без майтап, гордея се с теб, наистина, Нелсън. Продължавай да я караш ден за ден, това е всичко, което можеш да направиш.

Хлапето отново е шокирано за момент, явно това му се е сторило прекалено поучително. Кой беше той, да го поучава? По дяволите, просто се опитваше да споделя, както би трябвало. Хари се опитва да държи езика си зад зъбите.

— Тук се случват доста неща — казва Нелсън. — Наистина не съм се замислял за себе си. Имам чувството, че най-големият ми проблем е бил бездействието. Мотаех се из представителството по цял ден, чакайки някакво движение, клиенти, това наистина ти потиска самочувствието. Искам да кажа, това да нямаш контрол. Деградирах.

— Аз работех там цели петнайсет години. Петнайсет години, всеки божи ден.

— Да, но ти имаш друг тип темперамент. Ти си по-безгрижен.

— Глупав, искаш да кажеш.

— Хей, татко, не се обаждам, за да се караме. На мен също не ми е лесно, отлагам разговора от известно време, но имам да ти кажа някои неща.

— Добре, казвай. — Нещо не върви. Не иска да се получава така, прехвърля яда си към Дженис върху хлапето. Мълчанието й го наранява. Но не може да се спре, добавя: — Определено доста си отлагал; тук съм от две седмици съвсем сам. Видях се с доктор Морис и той мисли, че съм толкова зле, че трябва да спра да ям.

— Е — връща му го Нелсън, — ако толкова ти се е говорело, можеше да дойдеш онази нощ, вместо да се качиш в колата и да изчезнеш. Никой нямаше да те убие, просто искахме да си поговорим, да разберем какво се е случило в действителност във връзка с взаимоотношенията в семейството. Пру почти призна, че е било нещо като начин да се докосне до собствения си баща.

— До дърдоркото Любел? Кажи й, че много й благодаря. — Но той с удоволствие забелязва, че Нелсън е възприел по-твърд тон с него. Не си мъж, докато не победиш собствения си баща. В неговия случай беше по-лесно, баща му вече и без това беше победен от системата.

— През онази нощ това ми се стори капан — обяснява той на Нелсън.

— Е, мама реши, че не трябва да се свързваме с теб, щом ще правиш такива страхливи номера. Не й стана особено приятно, че се обади на Пру вместо на нея.

— Непрекъснато й звъня, но тя никога не си е вкъщи.

— Е, както и да е, тя иска да ти предам няколко неща. Първото е, че има предложение за къщата. Не колкото се беше надявала, сто осемдесет и пет хиляди, но в момента пазарът е замрял и тя смята, че трябва да приемем. Това би намалило дълга към Брюър Тръст дотолкова, че да можем да се справим.

— Чакай да се уточним. Говориш за къщата в Пен Парк, така ли? Малката сива каменна къща, която винаги съм обичал?

— Ти за коя друга къща си мислиш? Не можем да продадем къщата в Маунт Джъдж, къде ще живеем?

— Кажи ми, Нелсън, просто съм любопитен, как се чувстваш, след като изпуши къщата на родителите си под формата на крек?

Хлапето започва да звучи като себе си и се разхленчва:

— Непрекъснато ти повтарям, че не съм пушил толкова много крек. Крекът дойде към края, просто беше по-удобен. Господи, съжалявам. Нали отидох в клиниката, дадох клетва, опитвам се да оправя нещата, както се казва. Кой си ти, че още продължаваш да ме съдиш?

Кой, наистина?

— Добре — казва Заека, — извинявай, че го споменах. Какво още ти каза майка ти да ми предадеш?

— „Хюндай“ наистина проявява интерес към представителството, то е на много подходящо местоположение. Ще разширят сградата отзад, както винаги ми се е искало. — Сбогом, Парагвай, мисли си Заека. — Ще оставят хората от Сервизното, с малко допълнително обучение, както и част от търговците, Елвира може да отиде при Руди на шосе 422. От „Хюндай“ й направиха контрапредложение. Но мен не ме искат. Естествено. Мълвата, явно, се е разпространила сред тези ориенталски компании.

— Явно — отговаря Хари. Прекалено много ninjo, недостатъчно girl. — Съжалявам.

— Не съжалявай, татко, това ме освобождава, и без това смятам да стана социален работник.

— Социален работник?!

— Да, защо не? Ще помагам на другите вместо на себе си, за разнообразие. В Пен Стейт има двугодишен курс, все още имам шансове да се запиша за този октомври.

— Всъщност, защо не, като се замисля — съгласява се Заека. Започва да се мрази за това, че е толкова сговорчив, за това, че отново иска да спечели благоволението на всички.

— С адвокатите смятаме, ако сделката стане, по-добре да отдадем помещението на лизинг на „Хюндай“, отколкото да продаваме. Ако успеем да продадем къщата в Пен Парк, няма да имаме нужда от повече капитал и е по-добре да запазим представителството като инвестиция. Мама твърди, че до 2000 година ще струва милиони.

— Брей — без ентусиазъм казва Хари. — Двамата с майка ти сте страхотен отбор. Нещо друго, с което да ме изненадаш?

— Ами, това може би не те засяга, но Пру реши, че е редно да знаеш. Опитваме се да забременеем.

— Опитваме се?

— Искаме още едно дете. Всичко това ни накара да осъзнаем, че сме занемарили брака си и че сме вложили много в него. Не само заради Джуди и Рой, но и заради нас самите. Ние се обичаме, татко.

Това вероятно трябва да предизвика у него ревност и той наистина усеща някакво пробождане точно под дясната камера, но основното му чувство е на облекчение от това, че вече не беше длъжен да пази спомена за Пру. Да е жива и здрава, тя и сладкият й бедняшки глад.

— Страхотно — казва той на хлапето и не може да се сдържи да не добави: — Въпреки че не съм сигурен, че социалните работници изкарват достатъчно, да изхранват три деца. — Ядосан, с усещането, че е притиснат, продължава: — И кажи на майка си, че не съм много сигурен, че искам да продадем къщата. Тя не е като представителството, двамата сме съсобственици и моят подпис също трябва да е на документите за продажбата. Ако се разделим, подписът ми може да струва доста, кажи й това.

— Да се разделите ли? — хлапето звучи изплашено. — Кой говори за раздели?

— Ами — отговаря Хари, — в момента като че ли сме разделени, или поне не я виждам тук. Освен ако не се крие под леглото. Но ти не се притеснявай, Нелсън. Преживявал си това и преди, и аз се чувствах ужасно. Гледай си собствения живот. Чувам, че се оправяш добре, гордея се с теб. Или май ти го казах вече?

— Но всичко зависи от продажбата на къщата в Пен Парк.

— Кажи й, че ще го обмисля. Кажи на Джуди и Рой, че скоро ще им се обадя.

— Но, татко…

— Нелсън, във фурната ми се пече едно от онези нискокалорични ястия и сигналът прозвуча преди пет минути. Кажи на майка ти да ми се обади по някое време, ако иска да говори с мен. Трябва да бягам. Много ми беше приятно да си поговорим. Наистина. — И той затваря.

Напоследък си купуваше нискокалорични замразени храни, сурови зеленчуци, като зеле и моркови и престана да похапва натъпкани с натрий закуски. Кантарът в банята показва, че е свалил кило и половина, когато се тегли сутрин на гладно, гол и веднага след като се е изходил. Вечер, за да не гледа телевизия и да не се навърта около кутията с бисквитите в кухненското чекмедже и бирата в хладилника, той си ляга и чете книгата, която Дженис му подари миналата Коледа. Авторката му се е присъединила към Рой Орбисън и Барт Джамати в отвъдното, където някои знаменитости като Елвис и Мерилин се надуват като балони и се превръщат в богове, но където повечето хора се сбръчкват и съсухрят и превръщат в пожълтяващи некролози, не по-големи от този, който Хари ще има в брюърския „Стандарт“. Не очаква да получи дори сантиметър в „Нюз Прес“. В некролога на авторката беше прочел, че била племенница на министъра на финансите в правителството на Рузвелт, Хенри Моргенто-младши. Хари много добре си спомня Моргенто — мъж с чип нос, който непрекъснато караше него и съучениците му да си купят марки от войната с джобните си пари. Светът е малък, а животът в известен смисъл — дълъг.

Стигнал е до едно интересно място в книгата, където, след години осуетяване, глад и никаква подкрепа от бъдещите си американски другари, Вашингтон има надежда да се присъедини към френска флота на път от Карибите и да обгради Корнуел и армията му в Йорк при залива Чесапик. Планът му изглежда обречен. За да успее, трябва идеално да планира времето, а комуникациите отнемат цели седмици, корабите трябва да акостират и после отново да се върнат. Както и да е, какво е струвало това на Франция? Вместо агресивен съюзник, те били обвързани със зависим клиент, неспособен да установи силно правителство и изискващ прехвърлянето на войници и средства, за да поддържа военните си действия. Войната, като всички войни, се оказвала по-скъпа за Бурбоните, отколкото били планирали. Какво е струвало на войниците? Американските части, които прекалено дълго гинели в битки, размъкнати и недохранени и без никакво заплащане, докато членовете на Конгреса се возели в карети и вечеряли на богати трапези, отказвали да тръгнат на бой, преди да им бъде платено. Какво е струвало това на Вашингтон? Дори не е предполагал, че ликът му ще стои на доларовата банкнота. Но той стоял там, планирал, молел се, борел се, докато на негова страна била само глупостта на британските военачалници, до един страдащи от подагра благородници, чието единствено желание било да се приберат в замъците си, и фактът, че както във Виетнам местните жители не били особено дружелюбни. Вашингтон превежда войските си през Хъдсън, докато Клинтън трепери в Ню Йорк. Де Грас повежда флотата си на север, тъй като адмирал Родни предпазливо избира защитата на Барбадос пред преследването. Въпреки това шансът войските и корабите да пристигнат при Чесапик по едно и също време, докато Корнуел продължава да си седи в Йорктаун, е направо абсурден. Целият товар, всичките тези тътрещи се мъже и коне, препускащи по песъчливите горски пътища на Новия свят, които се вият през гори и голи поляни, сред мечки и вълци, и катерици, и индианци, и пощенски гълъби, карат Хари да се унася. Цялата суматоха, самото усилие. Чете по десет страници на вечер — неговият поход е бавен.

По време на здравословните си разходки той невинаги се отправя към кварталите с чернокожи на Делеон. Открива и обикаля богаташки улици, за чието съществуване дори не беше и сънувал — дълги улици, успоредно на влажната ивица, откъдето случайните минувачи можеха да зърнат задните части на къщи, чиято фасада гледа към океана, с дървени задни стълбища и веранди, гаражи за три коли в края на оформени с начукани миди и хибискус алеи. Звук на плискаща се вода долита от заградени басейни, мъркането на климатиците се губи сред шума от падането и отдръпването на вълните. Богатство, лукс. Някои хора получават всичко на тепсия. Апартаментите, които ти открадваха гледката към залива, не бяха за тях. Колкото и да се катериш, над теб винаги има някой богаташ, стигнал дотам без никакви усилия. Късметлии, глупаци, които непрекъснато те натискаха надолу, караха те да се чувстваш недоволен и да си купуваш боклуците, които рекламираха по телевизията.

Тук-там между застроената плажна собственост имаше пролуки, през които можеше да зърне Залива, раираните платна и плъзгащите се джетове, парашутите, теглени от моторни лодки, далечните неподвижни сиви товарни кораби. Велосипедисти по бански профучават край него със свистящ звук, набит млад пощальон в къси сиво-сини панталони и чорапи в същия цвят се разхожда наоколо с една от онези торби на гумени колела, които им раздават, като бебешки колички. Все повече се размекваме. Нация от полегнали картофи. Пощальонът, който носеше пощата им на Джексън Роуд, все забравя името му, с коса с метален цвят и нещастно лице, майка му беше споменала, че жена му го е напуснала, носеше протритата си кожена чанта на ръка, изкривен на една страна, особено в петък, когато излизаха списанията „Лайф“ и „Поуст“. Мистър Абендрот. Така се казваше. Жена му го беше напуснала: като момче, Хари се опитваше да си представи колко ли лош беше този човек, че да заслужи такова унижение.

Маратонките му „Найк“ с въздушната възглавничка на петите го отвеждат по посипани с начукани миди тротоари, толкова бели, че очите го заболяват, когато слънцето се издигне в небето. Разхожда се и в района на яхтклубовете, построени в изсечения корал, спретнати улички сред разрязаната вода, с покорно завързани празни моторници, чиито гумени бордови предпазители потупват изсечения корал, извитите им корпуси сякаш потръпват и се свиват на слънчевата светлина, отразени в полюшващите се ивици на спокойната вода, докато тя леко се плиска. Плис, плис. Навсякъде има табели с надписи, забраняващи преминаването, но те не се отнасят толкова за него, порядъчен бял мъж на средна възраст. Тези яхти струват колкото навремето струваше цяла къща, и част от тях без съмнение са купени с пари от дрога, продавана в мъртвилото на безлунните нощи. Престъпността и морето винаги са вървели ръка за ръка, пиратите съществуват откакто има кораби, законите важат само на земята, човек е едно нищо там, в морето, няколко мехурчета, докато потъва под безжалостните вълни. Сигурно затова Хари винаги се беше страхувал от водата. Той обожава свободата, но представата му за достатъчно свобода е едно затревено поле. Хората тук са полудели на тема яхти, но не и той, на него му дай твърда земя. Далеч от водата, той се разхожда с цели километри през обикновени квартали с превъзнасяни къщички, построени след войната за хора без достатъчно капитал, които въпреки това искаха малко от мястото под слънцето, което Вашингтон им беше спечелил, или пък бяха родени тук, тази чужда тънка ивица земя за почивка беше техен дом, боята от къщите им падаше като дрехите на почиващите, и те не бяха оградени с тел и тисови храсти, а с бодливи кактуси, дебелеещи на адската жега. Америка е прекалено гореща и суха, за да може европейска цивилизация да пусне корени тук.

Но той продължава да бъде привлечен от разпростиращите се квартали с чернокожи, без сам да знае защо, за да упражни националното си право да се разхожда където иска, или защото тази пренебрегвана част на Делеон му се струва някак позната, бил е тук и преди, преди животът му да стане толкова нежен. В понеделника след един доста хубав уикенд за чернокожите — беше избрана чернокожа мис Америка, а Рандал Кънингам поведе отбора „Игълс“ към победа, след поражението им с двайсет на нула от „Редскинс“ — Заека се осмелява да навлезе още няколко пресечки навътре в квартала и се натъква, зад едно изоставено училище, построено по времето, по което беше построена и брюърската гимназия, тухлена сграда в цвят охра и решетки на прозорците, и циментова табела с нещо написано на латински над главния вход, на едно игрище — широко празно пространство под слънцето, с ромб за бейзбол и лост в далечния край, и чифт врати за футбол и близо до улицата — два изровени тенискорта с телени мрежи, отпуснати и огънати от непрекъснатите атаки, а до тях, покрито с бледа отъпкана пръст — баскетболно игрище. В двата му края върху тръби са поставени по една дъска и кошове без мрежа. Група чернокожи момчета се боричкат около единия кош. Тропот, викове. Изпод краката им се надигат облаци прах. Няколко пейки са поставени до циментовия тротоар на една неокосена ивица трева с избуяли плевели. Пейките са без облегалки и така човек може да седне с лице към улицата или към игрището. Заека сяда в края на една пейка, така че тялото му да не е обърнато в някоя посока, но да може да наблюдава играта и в същото време да изглежда като че прави нещо друго, просто си почива за минутка по пътя, гледа си работата. Хлапетата, шест момчета по шорти и фланелки, се различават по ръст и отпуснатост, но всички имат онова мудно изражение, което обича да вижда, когато уцелят коша или пък пропуснат удар, подавайки си топката или пък минават защитата, дриблирайки все едно ще се прицелят и после заковавайки на място, за да хвърлят иззад гърба си, имитирайки триковете, които гледат по телевизията, разхождат се на зигзаг, никой не се старае особено, животът е дълъг, следобедът също. Бързите им крака са скрити до коленете в постоянна мъгла от розов прах, който се надига от глината, прасците им са побелели, с изключение на тъмните бразди пот, а маратонките им са напълно покрити с розова пръст. Тук повява лек бриз, обезпокоен от празното пространство, което се простира до края на бейзболното игрище. Часовникът на Заека сочи четири часа, учебният ден е приключил, но тухленото училище е изоставено, истинският купон е някъде другаде, в някое модерно, ниско, направено от стъкло училище, до което се ходи с автобус, някъде в изравнените с булдозери покрайнини на града. Заека е доволен, че светът още не е толкова пренаселен и все още има празни места. Тревата, забелязва той, се е промъкнала до средата на мръсното игрище, където тупкащите, въртящи се крака, не стъпват. Плитки полукръгли бразди са отъпкани около кошовете в двата края.

Въпреки че седи на известно разстояние — на един къс удар или клиновидна забивка — играчите го оглеждат. Играта е за тяхно развлечение, а не за да забавляват някакъв дебел бял, който се разхожда където не трябва. Къде му е колата? Усещайки горещината на косите им погледи и тъй като не иска тази деликатна ситуация да стане неприятна, Заека шумно въздиша, надига се от пейката и тръгва по пътя, по който беше дошъл, запомняйки табелите на улиците, за да може отново да дойде на това спокойно място. Ако идва всеки ден, най-накрая ще се впише. Чернокожите не бяха такива расисти като белите и не бяха вманиачени да опазят кварталите си чисти. А и тези дни не може да са много ядосани, току-що избраха третата им мис Америка. Интересното в журито беше, че в него участваха две знаменитости, които има чувството, че познава, че е приел, дори обича — Филисия Рашад, която според него е истинската звезда в „Шоуто на Косби“ с тези крака и тази нейна непринудена усмивка, и Майк Шмид, който имаше благоразумието да се откаже, когато вече беше ясно, че не може да бъде продуцент. Значи всъщност съществува живот след смъртта. Шмид е в журито. Скийтър е жив. А предишната седмица едно младо чернокожо момиче победи Криси Евърт на последния открит шампионат, който ще играе. Тя също се отказа. Моментът настъпва.

В „Нюз Прес“ вече всеки ден има заглавия за урагана Хуго — Смъртоносния Хуго беснее из островите, Хуго се врязва в Пуерто Рико. Във вторник Хари се разхожда из богаташките крайбрежни квартали и оглежда небето за следи от ураган, за знаци, които Божият пръст може да е оставил, и не разчита нищо. Във фоайето пред асансьорите тази вечер той случайно среща мисис Забритски, която извърта изпъстрените си с жилки, изпъкнали очи от подобното си на скелет лице и произнася:

— Ужасно нещо.

— Кое?

— Това приближаващо се нещо — отговаря тя, а бялата й коса изглежда като че ли вече е разрешена от вятъра, надигната от черепа й във всички посоки.

— О, няма да стигне дотук — уверява я Хари. — Това е само медийна истерия, нали се сещате, фалшива тревога. Нали всяка вечер трябва да измислят по някоя новина.

— Наистина ли? — срамежливо пита мисис Забритски. Начинът, по който шията й се извива в прегърбените рамене, придава на главата й определен фриволен наклон, който може да не е съзнателен. Но пък може и да е. Не беше ли чул по някакво телевизионно предаване, че дори в нацистките лагери на смъртта е имало романтични увлечения. Този коридор без прозорци, с тапетите в прасковено и сребристо, е като злокобна гробница, от която няма търпение да излезе. Голямата ваза върху мраморната масичка с формата на луна, със златистозеленото си сияние, може да е пълна с нечия пепел. Асансьорът обаче не идва. Компаньонката му прочиства гърло и казва:

— Утре, сряда, има бюфет. Много харесвам бюфета.

— Аз също — казва той. — Само дето не мога да си избера и накрая си сипвам по много от всичко и го изяждам. — Да не би да му предлага да отидат заедно? Кани го на среща? Беше престанал да й повтаря, че Дженис ще се върне.

— Спазваш ли кашер[40]?

— Не знам. Тези миди с бекон май не са много по кашер. Тя го поглежда, като че ли той е лудият, и се втренчва в него толкова силно, че очите й сякаш ще скъсат кървавите нишки, които ги държат в ябълките. След това явно решава, че се е шегувал, защото по долната част на лицето й бавно плъзва предпазлива усмивка, набраздена от бръчки като покривка, съшита от малки квадратни парчета кожа. Той се сеща за онази хремава проститутка в Полско-американски клуб, за копринената й кожа под кръста, под пуловера, и изпитва горчивина към Дженис за това, че го беше оставила на тази възраст на благоволението на жените. Храни се сам на масата си, но толкова се притеснява от случката с мисис Забритски, че изпива две таблетки нитростат.

След вечеря в леглото прочита как на 1-ви септември 1781 година френските войски правят поразително впечатление на гражданите на Филаделфия. Поразителното шествие на французите бе посрещнато с екзалтирани викове, докато те минаваха като на парад с чисто белите си униформи и бели пера. С многоцветните си пагони и нашивки в розово, зелено, виолетово и синьо, показващи към коя рота принадлежат, те определено бяха най-добре изглеждащите войници в Европа. Джоузеф Рийд, президент на щата Пенсилвания, забавлявал френските офицери на тържествена вечеря, чийто акцент била супа от костенурка, сервирана в огромната, четирийсет килограмова коруба. Ето това се казва холестерол. Изобщо не са се притеснявали за него, но пък и до колко години са живеели, бедничките? Повечето от тях изобщо не са стигали до петдесет и шест. Войските се страхуват да продължат на юг от страх да не се заразят с малария. Рошамбо е разубедил Вашингтон от намерението му да нападне Ню Йорк и за момента, изглежда, е мозъкът на революцията. Иска да се срещне с Де Грас на носа на Чесапик. Де Грас е заобиколил Хуго, плавайки по задния маршрут между Бахамите и Куба! Няма да се получи.

Хуго се насочва към САЩ, твърди заглавието на предната страница на „Нюз Прес“. За закуска, Хари е минал от Фростит Флейкс на Набиско[41]; въпреки че не се сеща точно по каква причина, беше нещо свързано с фибрите и червата. Наистина се надява да не стигне до момента, когато трябва през цялото време да мисли за сране. Към края Мама Спрингър беше започнала да говори за движенията на червата си като че ли бяха семейните скъпоценности. Вечер преди новините половината реклами са за слабителни, а другата половина за лекарства срещу хемороиди. Човек ще рече, че само задници гледат телевизия. Онзи ходещ труп в съблекалнята. След закуска Хари се разхожда по Пиндо Палм булевард, и се прибира с торба покупки от Уин Дикси. Беше подминал щанда с царевичен чипс и си напазарува само нискокалорични замразени храни. Прогнозираните валежи от дъжд се изсипват около обяд, но преминават към три и Хари отива с колата до центъра на Делеон в нещо като транс, паркира на платен паркинг за два часа и преминава двата километра до игрището, което беше открил в понеделник. Днес на него играят две групички момчета, пред двата коша. Едната групичка енергично играе по двойки, но другата се състои от три момчета, безцелно играейки една игра, на която по негово време викаха „Магаре“. Целиш се и ако влезе, следващият играч трябва да повтори удара и ако пропусне, става М, после М-А и накрая, когато стане МАГАРЕ, излиза от играта. Заека сяда на една пейка на разстояние къс удар от тази групичка и откровено започва да ги гледа — в крайна сметка това свободна страна ли е или не?

Трите момчета са малко над десетгодишни и се чудят какво да мислят за това изненадващо неканено присъствие. Този застаряващ бял крек ли си търсеше, или млад чернокож член? Отпуснатите им движения се вдървяват, те блъскат раменете си и се подминават, предавайки си безмълвни послания с очите, от които едното момче се разсмива. Друго като че ли нарочно оставя топката да се изплъзне от ръцете му и да се търколи към Хари. Той се навежда от пейката и я спира с лявата ръка. Това не беше добрата му ръка, но той си спомня. Спомня си абсолютно точно. Опънатата грапава заобленост, гладките ръбове, малкото кръгче за помпане. Голяма грапава топка, която иска да полети. Той я подхвърля обратно, малко непохватно от седнало положение, но все пак с определена сила, за да им покаже, че е пипал топка и преди. Като че ли удовлетворени, тримата продължават играта на „Магаре“, опитвайки разни извивки при ударите под коша, подскоци и разни щури импровизации и удари от едната страна, които понякога влизат, случайно или по някакво чудо. Един такъв удар запраща топката към ръба на коша и тя отново се търкулва към Хари. Този път той става с топката в ръце и се приближава към момчетата. Сянката му пада върху лицето на най-близкото, което носи разплетена вълнена шапка с най-различни цветове. Едно от момчетата е с тениска, на която пише №8.

— Каква е тази игра? — пита Хари. — „Магаре“ ли й викате?

— Викаме й „Тройка“ — отговаря вълнената шапка. — Три пропускания и излиташ. — Посяга за топката, но Заека я повдига, така че да не може да я стигне.

— Може ли да опитам един удар?

Момчетата се консултират с очи и решават, че това е единственият начин да си върнат топката.

— Давай — казва вълнената шапка.

Хари е под ъгъл вляво на около шест метра от коша и докато коленете му приклякват и дясната му ръка се издига, той усеща тежестта на годините, всичките тези одеяла, които времето беше натрупало върху него, откакто за последен път беше играл. Прицелва се в точката на дъската, но на топката не й достига дължина и вместо да се завърти около ръба на коша и да влезе, тя се заклещва между дъската и обръча и пада в ръцете на №8.

— Човече — третото момче, което прилича на испанец и е най-начумерено, му се присмива, — ти си история!

— Ръждясал съм — признава Заека. — Въздухът тук е по-различен от този, на който съм свикнал.

— Искаш ли да видиш как се вкарва такъв удар? — №8, най-високото момче, пита. Застава на мястото на Хари, отваря уста и провесва розовия си език като Майкъл Джордан. Нежно избутва въздуха над челото си, така че топката полита от дългата му, отпусната кафява ръка. Той също не уцелва и удря ръба на коша от дясната страна. Това разчупва леда. Заека стои неподвижно, изчаквайки да види какво ще правят с него.

Момчето с шапка на концентрични кръгове, мюсюлманска негърска шапка според Хари, хваща отскочилата топка и казва:

— Дай да вкарам тая шибана топка. — Топката наистина влиза, въпреки че момчето я запраща към коша и за разлика от №8 никога няма да стане Майкъл Джордан.

Сега или никога. Хари ги пита:

— Хей, какво ще кажете да изиграя една игра на, как му викахте — „Тройка“? Една бърза и си тръгвам. Просто се разхождам за здраве.

Смръщеното испанско момче казва на останалите:

— За кʼво го оставяте тоя да се натрапва? Тая работа не ми харесва. — И той се обръща и сяда на пейката. Но другите две вероятно решават, че този бял мъж е само върхът на айсберга и че най-бързият начин да заобиколиш неприятностите е да минеш през тях, и се съгласяват натрапникът да поиграе. Той бързо пропуска два удара — един носещ се удар след двойно дриблиране, което №8 измъква, като че ли над протегнатите ръце на въображаема тълпа защитници, и един удар с лявата ръка, който вълнената шапка грабва и вкарва и №8 повтаря — но след това Заека открива в себе си останките от славните си дни и започва да води. Поеми въздух, гледай предната част на обръча, и останалото е лесно. Разстоянието между ръцете и коша става все по-малко. Ти и кошът, на три метра над земята, сте над всичко останало. Той дори им показва един трик, който беше усъвършенствал по чакълените алеи на Маунт Джъдж, онзи с двете ръце отзад, при който гледа коша наопаки, с наведена назад глава.

Колко синьо и каменно сиво изглежда облачното небе, погледнато наопаки — бездна, поглъщаща надигащата се земя! Топката успява да влезе след този удар и тримата се засмиват. Тези хлапета никога не удрят с две ръце, не е в стила им, и понеже не правят нищо друго от пет крачки, Заека можеше да ги победи. Но тъй като те го пуснаха да поиграе, той се оставя да се отпусне при удар с една ръка и №8 отново си възвръща контрола.

— Хей, виждал ли си удара на Карим[42]? — пита момчето и наистина вкарва от около два метра разстояние отдясно.

— Когато аз бях малък — казва му Заека, — един тип на име Боб Пети, който играеше за отбора на Сейнт Луис, беше бог на тоя удар. — Почти нарочно той не уцелва. — С този ми станаха три. Излизам. Благодаря за играта, господа.

Те промърморват нещо, като пчели, в отговор на неговото довиждане. Той казва на момчето, което седи на пейката в знак на протест:

— Цялата е твоя, амиго. — Навеждайки се да вземе сгънатия чадър, който беше взел, в случай че пак завалеше, Хари с усмивка забелязва, че маратонките му „Найк“ бяха покрити с розов прах, точно като тези на момчетата.

Отива до колата на паркинга с чувство на лекота, пречистен като хората от рекламата на Милк ъф магнезия[43], които се носят по халати в размазан фокус, в екстаз, че са станали „редовни“. След играта на баскетбол се чувства с повишено самочувствие, наперен. Спира при един магазин „Джой Фуд“ на път за Валхала Вилидж и си купува голям плик картофен чипс с вкус на лук и замразена лазаня, която да си затопли във фурната, вместо да ходи на бюфета и да рискува да се натъкне на мисис Забритски. Започва да си мисли, че й дължи нещо за това, че му прави компания на етажа, че е още една самотна бегълка.

Телефонът в апартамента мълчи. По вечерните новини говорят само за Хуго и грабежа в Сейнт Кроа и Сейнт Томас веднага след разрушението, за катастрофалния спад в здравните застраховки във Вашингтон, които процъфтяваха тук заради възрастните, и един репортаж за френския самолет, който беше изчезнал на път от Чад за Париж. Останките му бяха открити, пръснати върху голяма площ от пустинята Сахара. Ако се съди по разпръснатите отломки, явно, става въпрос за бомба. Точно като онзи самолет над Локърби, мисли си Заека. Доброто му настроение помръква. Всеки самолет имаше бомба, която тиктака в корема му. Можем да избухнем всеки момент.

Стаите и мебелите в апартамента през дните, в които живее тук сам, са възприели някакво напрежение и заплахата на живо същество, което е решило да остане неподвижно. Нощно време усеща как стаите дишат и мислят. Мислят за него. Изключеният телевизор, светлият диван, птичките от малки бели миди, опънатата покривка върху леглото в стаята, където спаха Пру и Нелсън миналата Нова година, кухненските шкафове в синьо-зелено, които още докато ги боядисваха, изглеждаха прекалено ярки и все още изглеждат така, телефонът, който отказва да звънне, всички тези предмети имат определена власт, способността да го надживеят. Той е от плът и кръв, те са неодушевени. Плътно затвореното пространство, което го беше приветствало преди седемнайсет дена, сега наистина прелива от страх, от нервно очакване, което бръщолевенето по телевизора, заглавията във вестника и тиктакащата топлина на фурната, и минутите, изтичащи на часовника й, и дори мекото тътрене и шумолене на тялото му, когато се движи, държат на разстояние, докато траят; но когато тези кратки движения приключат, тишината се завръща, самото присъствие на отсъствието, въпросът без отговор, който заобикаля ръждясващата му топла кръв. Лазанята е лепкава и има вкус на напалм, но той я изяжда, въпреки че е двойна порция, докато превключва каналите между „Дженингс“ и „Брокау“, търсейки най-добрите репортажи за разрушенията от урагана и вятъра, див, влажен вятър, който свистеше през стаи като неговата, събаряйки цели плъзгащи се стъклени врати и захвърляйки ги като чинии. Всичко лети, светът се разбива, нищо в живота не може да бъде неподвижно забито. Страхотно.

Изведнъж изпитва нужда, внезапна както нуждата да уринира връхлетява човек, който взема диуретици, да поговори с внуците си. Той е дядо, никой не може да го отрече. Налага му се да погледне телефонния номер на Нелсън в тефтерчето в бюрото от имитация на бамбук. Вече го беше забравил, на неговата възраст мозъкът позволяваше на всякакви неща да му се изплъзват. Намира тефтерчето, изписано с недооформения ученически почерк на Дженис, буквите имаха различен наклон. Набира, но затваря веднъж, защото се съмнява, че е натиснал 8 вместо 9. Пру вдига. Гласът й е небрежен, лек, суров. Едва не затваря отново.

— Здравей — казва той, — аз съм.

— Хари, не е редно…

— Редно е, не искам да говоря с теб. Искам да говоря с внуците си. Рожденият ден на Рой не наближава ли?

— Следващия месец е.

— Представи си само. Ще стане на четири.

— Той е на четири. Ще стане на пет.

— Време е да ходи на градина — казва Хари. — Невероятно. Разбрах, че двамата с малкия Нели работите по въпроса за трето. Страхотно.

— Е, ще видим какво ще стане.

— Зарязахте презервативите, а? Ами СПИНа?

— Хари, моля те, това не те засяга. Но той си направи тест, ако искаш да знаеш, и резултатът беше отрицателен.

— Страхотно. Още един товар падна от плещите ми. Хлапето е нормално и чисто. Пру, мисля, че полудявам, тук долу. Сънищата ми са станали като изрезки от комикси.

Представя си я как сухо се усмихва, устната й се изкривява надолу от едната страна; как отмята със свободната си ръка падналите морковеночервени кичури от челото си. Секси, но виж докъде я докара. Бъдещ социален работник за съпруг, място за живеене в къщата на чужда жена и бъдеще, в което ще слугинства и ще гледа как красотата й си отива. Гласът й в ухото му е като бегъл поглед през далекоглед, размазан от солени пръски, към горния свят. Тя е там горе, той е тук долу.

Тонът й се променя, става по-приятелски. Щом веднъж ги изчукаш, в гласовете им винаги има топли зърнести следи.

— Хари, как се забавляваш там?

— Ами, разхождам се доста, опознавам града. Делеон е приятен стар град. Кажи на Дженис, ако някога я видиш, че тук има една богата еврейка, която ми е хвърлила око.

— Всъщност тя е тук за вечеря. Празнуваме, защото продаде една къща. Не твоята къща, не може да я продаде, докато не се съгласиш, а една къща за фирмата за недвижими имоти, „Пиърсън и Шрак“. Работи за тях през уикенда, докато й излезе разрешителното.

— Но това е чудесно! Дай да я поздравя.

Пру се колебае:

— Ще трябва да я попитам дали иска да говори с теб.

Изпитва чувството, че стомахът му се е изпразнил, изведнъж се изплашва:

— Няма нужда, наистина. Обадих се да чуя децата, честно.

— Давам ти Джуди, тя е точно до мен, превъзбудена от урагана. Грижи се за себе си, Хари.

— Разбира се, нали ме познаваш. Грижа се.

— Познавам те — отговаря. — Луд човек. — От уютния, установен начин, по който каза това, му заприличва на холандка. Започва да се приобщава. Още една застаряваща брюърска проститутка.

Чува потропване и шушукане, после Джуди взема телефона и извиква:

— Дядо, толкова се тревожехме всички с този ураган!

Той я пита:

— Кои всички? Не и моята Джуди. Не и след като ме спаси в онази разнебитена лодка. По телевизията казват, че Хуго ще удари Южна и Северна Каролина. Те са на хиляда километра разстояние. Днес тук дори беше слънчево, през по-голямата част. Поиграх малко баскетбол с едни деца, не по-големи от тебе.

— Тук валя. Цял ден.

— А баба ви е на гости за вечеря.

Джуди му отговаря:

— Тя казва, че не иска да говори с теб. Какво си направил, че да я ядосаш така?

— Ами, не знам. Сигурно съм сменял каналите прекалено бързо. Хей, Джуди, знаеш ли какво? По пътя насам минах покрай Дисни уърлд и си обещах, че следващия път, като дойдете, непременно ще отидем.

— Не е нужно. Много деца в училището са били и казват, че е скучно.

— Как е училището?

— Учителите ми харесват, но не мога да понасям другите деца. Те са задници.

— Не говори така. Ужасен език. Какво става, да не те пренебрегват?

— Де да беше така. Подиграват ми се за луничките. Викат ми Морков — тъничкото й гласче се прекършва.

— Тогава значи те харесват. Смятат, че си страхотна. Само не си слагай прекалено много червило, докато не станеш на петнайсет. Помниш ли какво ти казах последния път?

— Каза ми да не насилвам нещата.

— Точно така. Не насилвай нещата. Остави природата да си свърши работата. Слушай мама и тате. Те много те обичат.

Тя въздиша уморено:

— Знам.

— Ти си светлината на живота им. Чувала ли си този израз преди? „Светлината на живота ми“?

— Не.

— Тогава значи си научила нещо. Сега отивай да правиш това, което правеше, миличка. Ще ми дадеш ли Рой?

— Той е прекалено тъп, за да говори.

— Не е тъп. Дай ми го. Кажи му, че дядо му иска да му даде няколко съвета.

Слушалката потраква и в далечината той чува шушукащите им гласове — дори като че ли дочува гласа на Дженис, който прозвучава решително като на Мама Спрингър. Чува приближаващи се стъпки през всекидневната, която познава така добре — креслото, прозорците с дръпнати завеси, отрупаната с джунджурии масичка, въпреки че стъкленото зелено яйце с празното мехурче по средата, което стоеше върху нея, вече е на рафтовете в апартамента, на няколко крачки от него. Гласът на Пру долита:

— Дженис казва, че не иска да говори с теб, Хари, но ето ти Рой.

— Здрасти, Рой — казва Хари.

Мълчание. Господ отново е на телефона.

— Как я караш там? Чух, че е валяло цял ден.

Още мълчание.

— Слушаш ли?

Мълчание, и звук от дишане.

— Знаеш ли — казва му Хари, — сега сигурно не разбираш, но това са важни години.

— Здравей, дядо — най-накрая долита гласчето на момчето.

— Здравей — длъжен е да отговори Хари, въпреки че трябва да започне от начало. — Липсваш ми.

Мълчание.

— Едно пиленце идва на прозореца ми всяка сутрин и ме пита: „Къде е Рой? Къде е Рой?“.

Мълчание. Точно това и заслужава лъжата му. Но тогава детето казва другото нещо, което сигурно му подсказват да каже:

— Обичам те, дядо.

— Ами, и аз те обичам, Рой. Честит рожден ден, за следващия месец. Ставаш на пет годинки. Представяш ли си.

— Честит рожден ден — повтаря момчето, с онзи странно дълбок мъжки глас, който понякога добива.

Хари усеща, че чака още нещо, но после осъзнава, че няма да чуе нищо.

— Добре — казва. — Ами това е, Рой. Беше ми приятно да си поговорим. Предай на всички много поздрави. А сега затвори. Нали можеш да затвориш?

Мълчание и след това непохватно леко потрепване, и жуженето по линията. Странно, мисли си Заека, затваряйки собствения си телефон, че накара момчето да затвори първо. Страх го е да подпише самоубийствения си договор.

Останал сам, той се ужасява от перспективата да прекара цялата вечер сам в тези стаи. Часът е седем и половина, има предостатъчно време да успее за бюфета, въпреки че устата още го боли от горещата лазаня и пликчето чипс с вкус на лук, пълно със солени картофки с твърди ръбове. Ще слезе и ще си вземе само нещо нискокалорично от шведската маса. Разговорът със семейството му го е въодушевил, чувства подкрепата им. Облича си риза, сако и вратовръзка, без да се къпе. Мисис Забритски не е в асансьора. В полупразния Мийд Хол, под обезумелите погледи на викингите от огромната керамична фреска, той щедро си сипва, наред с другите неща, и миди в бекон. Смесицата от хрупкав, извит в краищата бекон и гумени жилави миди в чувствителната му уста е толкова вкусна, че апетитът му става бездънен. Той отива да си сипе още и после още веднъж — картофени палачинки с аспарагус и сос, и накрая се чувства толкова претъпкан, че сърцето го присвива. Взема един нитростат и пропуска десерта и кафето, дори безкофеиново. Внимателно преминава през странната флоридска трева и павираното пешеходно островче под топлия купол на звездите, който в действителност беше дълбок леген, в който гледаме надолу, както видя този следобед, когато направи онзи обратен удар. Залепени сме за Земята като мухи на таван. Усеща се натъпкан и замаян. Въздухът е плътен, Млечният път почти не се вижда, като бледа линия руси косми по корема на някои жени.

Връща се в апартамента навреме за последните петнайсет минути от „Болка“, единственото предаване по телевизията, в което цялото семейство е противно, ако не смятаме доброто мъжленце на Розан за толкова противно. Той прескача напред-назад между „Неразрешени загадки“ по Канал 20 и някакъв стар филм с Абът и Косило по Канал 36, който сигурно е изглеждал по-смешен, когато се появи в годината, в която завършваше гимназия. Скимтенето на Костело му се струва механично и дразнещо, а Абът изглежда стар и жесток, когато удря стария си дебел приятел. По онова време хората си крещяха и се удряха като животни. Може пък шейсетте да са направили нещо добро, в крайна сметка. Сред рекламите, които постоянно прекъсват филма, е тази на нисан инфинити, онази с щурците и езерцето с лилии, без никаква кола, само снобарска природа. Рекламите на лексуси, които е гледал, са също толкова неясни — идиличен път, проблясващ след дъжда. И двете реклами заобикалят проблема: могат ли японците да наложат луксозен модел? Или хората, които искат да похарчат трийсет и пет хиляди долара ще предпочетат нещо европейско? Слава богу, Хари вече не го е грижа. Джейк надолу към Потстаун трябва да се притеснява, не Хари.

Измива зъбите си, внимателно изплаквайки ги с разтвор Перидекс. Без Дженис навиците му стават все по-улегнали, превръща се в още един муден стар ерген, който се притеснява за канализацията и космите в носа си. Косми в носа: не иска да заприлича на доктор Морис. Огромната вечеря прогаря стомаха му, но когато сяда на тоалетната, нищо не се получава. Трябва да си вземе малко от онова Милк ъф магнезия на „Филипс“. По една друга реклама един чернокож предлага слабителното „Мом“, и тя също е гадна, защото цветът на кожата му прави лайното прекалено истинско. В леглото чете за похода към Йорктаун. Съюзниците се натъкват на жестокостите на британците около Уилямсбург. Шведският съветник на Де Грас, Карл Густав Торнкуист, съвременен викинг, отбелязал в дневника си: В красив замък открихме мъртва бременна жена, прободена в леглото си с щик, варварите бяха разпорили гърдите й и написали на стената над делото: „Никога няма да родиш бунтар“. В друга стая имаше подобна ужасяваща гледка — пет отсечени глави бяха подредени върху един шкаф на мястото на глинени фигурки, които бяха изпочупени по пода. Животните също не бяха пощадени. На много места из пасищата имаше мъртви коне, овни и крави. Хари се опитва да заспи през мъглата от негодувание, породена от тези образи. Винаги беше смятал Революцията за джентълменска война, без жестокостите от Виетнам. В съзнанието му изникват разни изплъзващи се образи, сънища наяве, които нямат никакъв смисъл само ако се замислиш над тях. Вижда закръгления корем на жена, нежно заоблен и с проблясващ мъх в средата, да се разтваря и от него да излизат цели метри конец, като вътрешността на бейзболна топка. След това лежи до някакво тяло, дребен мъж, облечен в черно, тялото му е вдървено и без мускули, като кукла на гастроентеролог, със слънчеви очила. Събужда се в тъмнината, прекалено рано, за да долови звука на косачките, чуруликането на обикновената кафява птичка в норфолкския бор и бърборенето на четворката млади бизнесмени по изгрев. Тръгва към банята сред неподвижни лъскави форми и полегата неясна светлина — сините числа на часовника на фурната, жълтеникавите светлини на оградата на голф игрището. Уринира седнал, като жена, и се връща в леглото. Винаги спи в старата си половина от леглото, като че ли Дженис още е в нейната половина. Сега сънува портала със заоблена горна част, но този път той се отваря лесно на безшумните си панти под натиска на оживената светлина отвътре. Мястото е долният етаж на къщата на Мама Спрингър, само дето се слиза надолу в нещо като мазе, по-осветено, отколкото къщата й някога е била, многоцветно и крещящо, като в Латинска Америка, като рекламата за корабен круиз, която показват по средата на новините, изпълнено с хора, които го поздравяват и които той почти не познава, или едва си спомня: мисис Забритски като стройно младо момиче, но пак с онова подканящо, въпросително накланяне на главата, облечена в къса шарена пола на волани, като онези, които носеха през шейсетте; Марти Тотеро, понесъл пощенска чанта, която подхождаше на издълженото му лице, и мама и татко в разцвета на силите си, високи и стройни, в най-хубавите си неделни дрехи, носят от болницата бебе момиченце, увито в розово одеялце, от което се показва само малкото му чипо носле и едно мъничко затворено око; висок, сериозно втренчен тъмнокос мъж с напръскана с лак черна коса, като стара реклама на „Кремл“, който здраво се ръкува с него, докато до него Дженис му прошепва, че това, разбира се, е Рой. Порасналият Рой, висок колкото него. Събуждайки се, Заека още усеща стискането на ръката му и усмивката за добре дошъл, която угасва на лицето му.

Хуго се насочва към югоизточния бряг. Американски джет се разбива в реката в Ню Йорк. Вероятно бомба е причинила разбиването на френския ДС-10. Приливът забавя лодкарите в територията на тюлените. Хари хапва овесена каша и прочита „Нюз прес“. Хаос цари в Сейнт Кроа, полицията и националната гвардия се присъединили към въоръжените с мачете тълпи, тръгнали да плячкосват след урагана Хуго. Туристи умоляват репортери, кацащи на острова, да ги изведат от там. Шибани ревльовци. Сеща се, че сънят му сигурно е свързан с всичките тези новини от Карибите, и партитата, които организират по хотелите в чест на новопристигналите, придумвайки всички в това място, където се срещаха различни раси и култури. Излиза на тясното балконче, за да види какво е времето. Във вестника пише, че денят ще бъде слънчев, независимо от урагана Хуго и наистина е така. Далечните синьо-зелени небостъргачи отразяват сутрешното слънце, хвърляйки светли петна по гърба му. Не може да види Залива, но усеща мириса му. Опитва да си спомни кои бяха хората на партито, но не успява, хората от сънищата не се помнят. Самолетът в Ню Йорк е излязъл от пистата и двама души са загинали. Само двама. Сто седемдесет и един загинаха в Сахара. Някакъв, дето се обадил от Лондон, хвърлил вината върху Аллах. Хари не се разстройва от това, както от бомбата в самолета на Пан Ам над Локърби. В крайна сметка човек се отегчава от всичко по новините, катастрофите заприличват на евтини трикове, като рекламните паузи по време на футболен мач.

Докато други, по-млади мъже си подвикват и шегуват на голф игрището, зад плъзгащата се врата със спуснати завеси Хари си оправя леглото и замита пода в кухнята, и слага чашата от портокаловия сок и купичката от кашата в миялната, която ще пусне, когато се напълни. Има още място. Когато Дженис най-накрая се появи, той иска състоянието на къщата да й послужи за урок по домакинстване. В десет излиза на сутрешната си разходка. Поглежда към небето на югоизток, към урагана, който прорязва Флорида, и се изненадва от облаците, от сложната им форма, разпръснати, сиво върху бяло и синьо, редове издължени ивици, разръфани отдолу, но заоблени отгоре, като че ли от движението на вода, като равномерните бразди по пясъка, които отливът оставя. Безжизнен вятър повява през слънчевата светлина. Във въздуха има нещо, което затруднява дишането му. Липса на озон? Или прекалено много озон? Може и да си въобразява, но в небето няма самолети. Обикновено човек може да ги види как кръжат бавно, изчакващи да кацнат на Югозападното регионално летище на Флорида. Самолетите са прогонени от небето. Под слънцето, подобна на магистрала мараня изтънява към североизточния хоризонт, като отражението, което луната хвърля върху спокойните води на океана.

Той импулсивно решава да отиде със селиката до центъра. Паркира на платен паркинг близо до Първа федерална банка и тръгва към квартала на чернокожите. Решава следобеда да поиграе малко голф. Преди няколко дни му се бяха обадили от спортния магазин, че са намерили обувките му.

На игрището зад празното оранжево училище едно високо момче, облечено със срязани дънкови панталони, играе само на единия кош. Тениската му е електриковозелена с нарисувана глава на озъбен тигър — оранжево-бели райета, жълти очи и неестествено лилав език и връхче на носа. Върху това момче обаче дрехите изглеждат като собственост, носят гордостта на внимателно подбрана униформа. Той е по-голям от вчерашните хлапета, поне на осемнайсет, и играе решително, със сериозни икономични движения, дриблира, изучава пръстта, оглежда обръча, премерва удара с две ръце върху топката, пускайки лявата си ръка изпод нея едва в последната секунда. Обут е във високи до глезените маратонки без чорапи, а косата му е подстригана в онези прически като кифли отгоре на черепа и няколко букви X отстрани и отзад, където започва обръснатата част. Заека сяда в края на една пейка, в чийто друг край момчето е оставило червена раница, и го гледа продължително, докато слънцето грее и безжизненият вятър подухва, а прелитащите облаци потапят игрището и съседните къщи в сянка. Къщите са с избелели от слънцето фасади и изглеждат отдалечени и притихнали. Не се виждат хора да влизат и излизат.

За да промени положението си, Хари от време на време накланя бялото си лице назад, като че ли да се попече на слънцето, което облива погледа му в червено, оставяйки фотоните да горят през прозрачните му клепачи. Когато отваря очи, момчето стои до него, по-тъмен от облак. Чернотата му е матова, високите му скули и тънките устни намекват за индианска кръв.

— Искаш ли нещо? — не се усмихва. Гласът му е лек, равен, все едно излиза от зиналата лилава паст на тигъра.

— Не, нищо — отговаря Заека. — Притеснявам ли те?

— Да не търсиш нещо? — с ръката, която не придържа топката към бедрото му, той прави едва забележимо движение като че ли плющи с камшик. Заека отправя поглед към рапицата и после поглежда към устата на тигъра.

— Не, благодаря — отговаря, — не съм се докосвал до такива неща. Какво ще кажеш да поиграем малко обаче? След като така или иначе си сам?

— Чух, че вчера някакъв бял се е навъртал наоколо да се забавлява.

— Само се забавлявам, така е. Пенсиониран съм.

— Как така идваш чак тук да се забавляваш? В твоя край на Делеон има доста места за забавления — произнася името като местните — Делийон.

— Там е доста скучно — отговаря му Хари. — Тук ми харесва, няма толкова блясък. Имаш ли нещо против?

Докато момчето, леко изненадано, обмисля отговора си, ръцете на Заека се протягат и обгръщат топката — по-протрита от онази на вчерашните момчета, не с цвят на кожа, а от изтъркани червени, бели и сини ивици. Нежната й грапава повърхност е топла.

— Хайде — моли се той, провлечено — дай ми топката.

Изражението на Тигъра не се променя, но хватката му върху топката се отпуска. Хари отива с нея до отъпканата пръст. Чувства се опасно висок, както когато това лято излезе сам на чакълената улица. Сутринта умишлено си беше обул бермуди, в случай че му се отдадеше да поиграе. Прахта и отразените слънчеви лъчи галят прасците му, тебеширенобелите му прасци на старец, които никога не са били особено космати, а сега почти нямаха косми, всъщност изобщо нямаха, там, където чорапите бяха трили кожата повече от петдесет години.

Подскача от доста далече и топката влиза. Двамата с Тигъра се редуват, внимавайки да не се докоснат и подавайки си топката един на друг.

— Играл си, някога — казва високото момче.

— Преди много време. В гимназията. Така и не отидох в колеж. Тогава имахме различен стил от вашия сега. Но ако искаш да си упражниш движенията, аз съм насреща. Да играем на двайсет и едно. Честна система — всеки сам си брои наказателните точки.

Във втренчения поглед на Тигъра има някаква натежала тъга, но той кима и поема топката, която му подхвърлят. Отива прегърбен наперено — раменете надолу, задникът издаден назад — до линията по средата на игрището, начертана с пета на маратонка. Гледано отзад, момчето е само кокали и жили, лъснали от пот, въпреки че приведените му рамене са сухи под тюркоазените ивици.

— Чакай — казва Хари, — най-добре първо да пийна едно хапче. Не ми обръщай внимание.

Таблетката нитростат гори под езика му, и докато Тигъра се приближи и блокира удара му изпод коша, а Заека дриблира, удря и не уцелва от три-четири метра, нежното гъделичкане на хапчето е достигнало другия край. Отначало той се чувства отпуснат и напълно освободен. Тигъра има резки и отривисти движения и успява да вземе преднина пред по-възрастния, по-тежък мъж, когато си поиска, но проиграва доста удари. Новият стил да се спира и дриблира не предоставя достатъчно време да влезеш в хармония с целта, а параболите на Тигъра нямат достатъчно височина. Топката полита в права линия от ръцете му и превръща кръга в тънък процеп. Освен това е с няколко сантиметра по-нисък от Хари; Заека поема няколко близки удара от върховете на пръстите му — нежно, високо, вкарва лесно, топката минава през коша без мрежа — грапав оранжев обръч, изкривен от прекалено много показни удари и висене на него като Дарил Доукинс. Тигъра започва да го притиска, принуждавайки го да намали ъгъла и да се прицели, ако успее да се засили. Лактите и острите колене на Тигъра висят от тялото му и той се засмива на старото усещане, на блъскането и притискането. Усеща как коремът му се тресе нагоре и надолу от движенията и от някаква водниста умора, която навлиза в коленете му, но адреналинът и носталгията я превъзмогват. Тигъра използва мудността на противника си все по-ожесточено, по-остро, плъзгайки се и засичайки го и Заека се напряга още по-силно, усещайки дъхът му да излиза по-рязко, през по-тясно пространство. Въпреки това слънцето е приятно, потта извира от порите му, както семената поникват за живот. Това усилие цели да го приобщи към природата и небето; към земята, отъпканата яркорозова прах, по която навсякъде са се отпечатали ветрилообразните резки от маратонките му „Найк“ и подобните на решетка отпечатъци от черните маратонки на Тигъра, отъпкана земя в периферното му зрение, докато дриблира; и небе, широко бяло небе, когато поглежда нагоре да проследи удара си, или този на противника си. Облаците са се събрали в развълнувана сребриста ивица около ослепителното слънце, като синкава арена. Извивайки се нагоре, за да уцели коша, Заека случайно поглежда към слънцето и за момент не може да прогони нажежената червена луна, която се запечатва в зрението му. Гърдите му са натежали, главата му е замаяна; пулсът му стърже в ушите, запотеното място между лопатките на раменете му приютява нащърбена болка. Тигъра спира топката преди удара си, подпира я на бедрото си по онзи грациозен начин и се втренчва в Хари. Кожата му е като мелничен камък, изпъстрен с нежни песъчинки. Ушите му са малки и прилепнали към черепа, а косата над реда букви X е завита в най-стегнатите къдрици, които природата може да създаде; слънцето проблясва през всяка от тях.

— Хей, човече, добре ли си?

— Да. Добре съм.

— Пуфтиш доста зле.

— Чакай само. Да станеш на мойта възраст.

— Дай да поукротим малко. Няма проблем.

Това е благородно от негова страна, осъзнава Заека, през потта над веждите си и туптенето на кръвта във вените си. Има чувството, че дървото му от вени и артерии е покрито с едри розови цветове. Няма проблем. Няма проблем, че си толкова извън форма. Няма проблем, че не ставаш дори за малко редуване на коша. Потта започва да се спича с прахта по краката му. Страхува се, че ще загуби ритъма, танца, онова нещо, движещата сила, грацията. Пита:

— Не се ли. Забавляваш? — приятно му е да плаши Тигъра с едрото си зачервено лице, с тежестта на бялото си тяло, с лудостта в леденосините си очи.

Тигъра отговаря:

— Естествено, човече. Средна хубост. — Най-накрая се усмихва. Красиви равни зъби, лилави венци. Дори децата от гетата вече използваха шини.

— Да си довършим започнатото. Да играем на двайсет и едно. Както се разбрахме. Осемнайсет точки, нали?

— Точно така. — Нито един играч не е отбелязал наказателна точка.

— Давай. Топката е твоя, Тигър. — Болката в гърба на Хари се разгръща като непохватни криле. Младият чернокож обикаля около него, за да направи бърз удар изпод коша. Хари му взима топката и спира на крачка от чертата в средата на игрището и без никой да го пази, прави старовремски удар с двете ръце. Знае, още докато топката излита от ръцете му, че ще пропусне.

— Човече — казва Тигъра с възхищение, — това беше конска фъшкия. — И той се опитва да го имитира с дълга забивка с една ръка, от която топката отскача от обръча, ъгълът е прекалено малък. Заека хваща отскочилата топка, но не може да се помръдне с нея, тялото му тежи цял тон, краката му са изгубили връзката с главата му. Тигъра се врязва между него и коша, навежда се право в лицето му с ръмжене, излизащо от лилавата уста, и после се отпуска малко назад, така че Заека усеща някаква празнина, моментно отпускане у другия, през което може да се обърне; той грабва дриблиращата топка, понасяйки противника си като чувал с въглища и подскача. Обръчът изпълва зрението му, спуска се да целуне устните му, не може да не уцели.

Той полита нагоре, нагоре към накъсаните облаци. Тялото му е раздрано от страхотна болка, от лакът до лакът. Вътрешностите му се пръскат; усеща нещо огромно да го подхваща неумело и пада в безсъзнание в прахта. Тигъра поема падащата през коша топка и чувства как някакво тяло се блъска в него като че ли да го фаулира нарочно. Тогава вижда как едрият бял мъж, с някакво задавено и сънено изражение на лицето, безшумно се строполява като захвърлена парцалена кукла. Тигъра стои шокиран над падналото тяло — карирани бермуди, чисто нови маратонки за ходене „Найк“, синя риза за голф с лого от преплетени букви V. Прахта от глината е залепнала по едната буза на неподвижното зачервено лице като сянка, като половината маска на клоун. Вцепенено, момчето повтаря:

— Конски фъшкии.

Желанието да побегне преминава през тялото му, изпразвайки главата му от всякакви практични мисли. Не иска да се замесва с никого. Взема раницата си от края на пейката, от онези малки раници, които бойскаутите използват, когато ходят на еднодневен лагер, и придържайки топката и раницата към гърдите си, решително се отдалечава. По средата на пресечката започва да тича под високото развълнувано небе. Някакъв самолет преминава над него, снишавайки се бавно по диагонал.

Гледан от горе, с разпрострени и извити крайници, Хари е сам на игрището, като слънцето в небето сред заобикалящите го облаци. Времето минава. После социалната мрежа се задейства, някой от съседните къщи е гледал през спуснатите си завеси, и се е обадил на 911. Минути по-късно няколко застаряващи пенсионери, барикадирали се срещу опасността в малките си стаи само с телевизора за другар, решават, че приближаващите се сирени са тревога за урагана и че бурята е променила курса си от Южна Каролина към тях.

— Инфарктът е множествен — Доктор Олман казва на Дженис и разяснява, — право през проклетата стена. — Опитва се да й покаже с кожата и плътта на юмрука си разликата между този и субендокардния инфаркт, след който може да се живее.

— Госпожо, цялата лява камера е поразена — казва. — Предполагам, че е настъпила пълна рестеноза след процедурите през април. — Едрото му лице с изгорял от слънцето крив нос и издадена напред австралийска челюст обижда и обърква Дженис, безсънието и тъгата й. Всички тези движения на лекарската ръка, като че ли се опитва да обърне Хари наопаки пред нея, сега, когато вече беше прекалено късно.

— Вече е прекалено късно за байпас — почти изръмжава доктор Олман. — Дори ако с помощта на някакво чудо, госпожо, той преодолее настоящата травма, на мястото, където двамата с вас имаме здрав, еластичен мускул, той ще има само къс засегната тъкан. Можем да заменим артерии и клапи, но за момента няма заместител на сърдечния мускул. — Той изпуска контролирана ярост, като играч на голф, пропуснал три поредни удара. Толкова е млад, замаяно си мисли Дженис, че вини хората за това, че умират. Смята, че го правят, за да затрудняват работата му.

Снощи полицията на Пен Парк беше дошла (колко млади й се бяха сторили и те; колко уплашени бяха, че носят тази грозна новина; от болницата в Делеон най-накрая ги бяха извикали, след като никой не отговарял на телефона в апартамента, нито на номера, който открили чрез адреса на шофьорската му книжка. Беше излязла да покаже на една млада двойка няколко имота — един мезонет в Брюър Хайтс и една стара ферма от пясъчник по пътя към Ориол. Полицията паркира в алеята им секунди след като се прибра, въртящите се сини светлини, които лизваха стените, сигурно бяха накарали всички съседи да се зачудят какво става). После се беше обадила на Мим, но тя също не отговаряше, и тя успя да намери два билета за себе си и Нелсън за някакъв нощен полет за Флорида, въпреки че „Ийстърн“ още стачкуваха и всички полети от Атланта бяха отменени или отложени заради урагана. После шофирането до Южна Филаделфия и до летището, километрите магистрала в ремонт, и най-вече варелите със светлоотразителни лепенки, на които Нелсън се натъкна, след като обърка пътя в центъра на града, точно до Индипендънс Хол. Сякаш всичко се беше случило за секунда. След това часовете чакане, без да може да направи нищо, освен да успокоява Нелсън и да чете вестниците, които хората бяха изоставили по пластмасовите столове, и да си спомня Хари в различни моменти, от деня, когато го видя за първи път по коридора на гимназията. Представяше си го на баскетболните мачове, в средата на игрището, толкова едър и рус, като мраморен младеж, след това празният апартамент, абсолютно чист, с изключение на купчината стари вестници, които отказваше да изхвърли, и трохите от вредни храни по ракитовото кресло. В спалнята им нямаше следи от друга жена, само книгата, която му беше подарила за миналата Коледа с кораб на обложката. Нелсън седеше до нея, реагирайки болезнено на всичко, и тя си помисли, че трябваше да дойде сама — предполага, че след време майката в теб умира точно като сърдечния мускул. Успя да поспи няколко часа на пресекулки, но косачките по голф игрището и мъжете, които започнаха да играят, я разбудиха, а Нелсън дори започна да се оплаква, че за закуска няма „Фростит Флейкс“, а само някаква овесена каша, която имала вкус на кучешка храна. След всичко това Дженис се беше почувствала точно като съпруга си в края на дългото си пътуване дотук преди Деня на труда, като че ли цялото й тяло е било затрупано с чували с пясък. Във фоайето днес доставят вестниците както всеки друг ден:

Хуго помита Южна Каролина

Старият доктор Олман, лекарят на Хари, сигурно е разбрал, че тя е в болницата, защото влиза в чакалнята на интензивното сърдечно отделение, въпреки че сам не изглежда особено добре, целият е на петна и брадясал, облечен в неизгладен кафяв костюм. Взема ръката й и я поглежда право в очите през очилата без рамки, и й казва:

— Понякога е време. — Лесно му е да го каже, беше почти на осемдесет, или поне над седемдесет и пет. — Той дойде при мен преди няколко дена и гърдите му на слушалката не ми харесаха. Но с такова разклатено здраве човек може да живее две седмици или двайсет години, никой не може да каже. Понякога е въпрос на отношение. Той ми изглеждаше малко измъчен. Решихме, че му трябва някакво занимание, беше прекалено млад да се пенсионира.

В очите на Дженис непрекъснато има сълзи, от момента, в който се появиха сините полицейски светлини, но мъдрите думи на лекаря и милото му отношение отново ги предизвикват. Доктор Морис се беше грижил за Хари накрая повече от нея. Някак си, след онези моменти, когато го зърваше, облян от слава на баскетболното игрище, тя постепенно беше престанала да го вижда, той беше станал невидим.

— Спомена ли ме? — пита тя, чудейки се дали Хари му беше разказал, че са се отчуждили.

Острият шотландски взор на стария лекар я пробожда за момент:

— С голяма любов — казва й.

В този сутрешен час, малко след девет часа, докато сестрите изнасят с колички мръсните подноси от закуската, в чакалнята на интензивното кардиологично отделение няма никой друг. В притеснението си Нелсън непрекъснато изчезва нанякъде, обажда се на Пру, ходи до тоалетната, купува си кафе и „Фростит Флейкс“ от едно кафене в другото крило. Чакалнята е малка, с един прозорец, гледащ към паркинга, който е влажен по краищата от пръскачките за моравата, и ниска масичка с религиозни списания, и твърдо черно канапе и столове, както и лампи по земята, направени от извити тръби с пластмасови абажури. Не трябва да се чувстваш прекалено удобно, те си искат пациентите за себе си. Докато седи сама в този ад, Дженис си мисли, че трябва да се моли за оздравяването на Хари, което би било истинско чудо, но когато затваря очи, пред нея се издига празна стена. Според доктор Олман, той никога няма да бъде толкова жизнен, колкото е бил, а както каза доктор Морис, понякога е време. Беше стигнал разцвета си рано и докато се запознаха в Кролс, вече беше започнал да залязва, въпреки че нещата се проясниха, когато наследиха представителството. Сега ще може да продаде къщата в Пен Парк. Мили боже, мили боже, моли се тя, направи, каквото смяташ за най-добро.

Млада чернокожа сестра се появява на вратата и казва нежно с красива усмивка:

— Вече е в съзнание. — И я повежда към интензивното отделение, което си спомня от миналия декември — кръглото бюро в средата беше като контролна кула на летище, пълна с телевизионни монитори, по които подскачащи оранжеви линии показваха сърдечните удари на пациентите, а от трите му страни бяха редиците тесни единични стаи със стъклени предни стени. Когато вижда своя Хари да лежи в една от тях, бял като чаршафите, целият свързан с кабели и стърчащи от него тръби, легнал зад стъклената стена, изотзад я връхлита толкова силно чувство, че тя се притеснява да не повърне, някаква помитаща вълна от мъка и ужасяващо осъзнаване за пълна загуба, която не беше изпитвала досега, освен онзи път, когато случайно беше удавила собственото си бебенце. Нямаше намерение никога да не му прости, беше възнамерявала да му се обади тези дни, но дните си минаваха; мълчанието й се беше превърнало в нещо като пристрастяване. Как бе могла да вкорави сърцето си срещу този мъж, който, за добро или за зло, беше поставил живота си до нейния на олтара? Не беше виновен Хари, всъщност виновна беше Пру, кой мъж би могъл да устои, тримата с Нелсън и Пру бяха анализирали случката до изнемога. Беше доволна, че нямаше да се повтори и че животът й беше пълноценен. И сега това. Точно когато. Казваше й, че е глупава, наистина беше по-бавна от него, по-късно съзря, но той беше започнал да я уважава, а за него беше трудно да уважава която и да било жена. Майка му му беше причинила това, омразна жена. Въпреки че и четиримата им родители бяха живи, докато ходеха в Кролс, двамата с Хари всъщност бяха сираци, той дори повече от нея. Той видя в нея нещо, което да го задържи. Тя си го иска обратно, обратно от другия свят, в който потъваше, иска го толкова силно, че може да повърне. Бягството му и Пру и Телма и всички останали, бяха измити от величието на безпомощното му тяло, което лежеше там безвъзвратно изгубено.

Сестрата плъзга вратата. Над небесносините тръбички за кислород в ноздрите му, сините му очи са отворени, но той сякаш не чува. Вижда я, вижда жена си тук, дребничка и мургава с инатлива уста и чело, която сипе думи като водопад и говори нещо за прошка: „Прощавам ти“, непрекъснато повтаря, но той не може да си спомни за какво. Носи се в някаква прекрасна стихия, легнал върху безчувствено легло, през което от време на време болката го пробожда. Слуша бръщолевенето на Дженис и се възхищава на това, колко малка е станала, седнала в онзи тапициран стол на колелца, който дават на посетителите, малка като мехурче в кристална топка, но по-нежна, тънка като паяжина, вижда всяка бръчка по лицето й и тънка в измачкания официален костюм. Тя му прощава и той й благодари, или поне смята, че й благодари. Мисли, че хваща ръката му. Съзнанието му е на приливи и отливи и той е доволен, че някой се грижи за света, точно както през вековете, преди да се роди. Дълбоко в гърлото му има ужасна сухота, но той знае, че това чувство ще премине, лекарите ще направят нещо. Дженис му се струва като една от ярките фигури в съня му, на партито, което организираха. Обмисля дали да не й каже за Тигъра и аз победих, но импулсът отминава. Той е приятно уморен. Затваря очи. Червената пещера, която мислеше, че има само вход и изход, се оказва, че има и задна вратичка.

Добре познатата и обична фигура на жена му е заменена от Нелсън, който също изглежда нещастен:

— Не си й проговорил, татко — роптае момчето. — Каза, че си я гледал втренчено, но не си й проговорил.

Добре, мисли си той, какво друго бъркам? Съжалява за това, което беше сторил на хлапето, но сега му прави услуга, въпреки че Нелсън сякаш не го разбира.

— Няма ли да кажеш нещо? Говори ми, татко! — хлапето крещи или се опитва да не се разкрещи, лицето му пребледнява от усилие и някакъв въпрос, който не смее да зададе, и дърпа косъмчетата на едната си вежда, така че те се обръщат в обратна посока. Иска да избави хлапето от нещастието му. Нелсън, иска да каже, имаш сестра.

Но дали успява да го каже? Разтревоженото изражение на сина му не се променя. Следващите му думи обаче показват, че може да е доловил думата „сестра“.

— Обадихме се на леля Мим, тате, ще дойде тук възможно най-бързо. Трябва да се прекачи в Канзас Сити!

От изражението и тона на гласа му Хари разбира, че хлапето крещи срещу някакъв бурен вятър, духащ откъм баща му.

— Не умирай, татко, недей! — крещи той, после се отпуска назад с онзи въпрос, изписан върху лицето му, тъмните му влажни очи блещукат като звезди. Хари не трябва да оставя въпроса във въздуха, момчето разчита на него.

— Е, Нелсън — казва той, — мога да ти кажа само, че не е толкова зле. — Заека си мисли, че сигурно трябва да каже още нещо, хлапето изглежда подивяло от очакване, но това е достатъчно. Може би. Достатъчно.

1

Вид игра, при която се оттласкат шайби по гладка повърхност към номерирани квадратчета. — Б.р.

2

САЩ днес. — Б.р.

3

Мълиган — обикновено лош удар в голфа от пясъчната купчина, който не се смята при изчисляване на резултата при неофициални турнири. — Б.р.

4

1 фут — 30,48 см. — Б.р.

5

Джангъл Гардънс — Зоологическа градина в Сарасота. — Б.пр.

6

Ринглинг Мюзиъм — Щатски музей за изящни изкуства в Сарасота. — Б.пр.

7

Тсурис — проблем. — Б.пр.

8

Според традицията на еврейския Великден — Пасха — най-младият присъстващ задава четири въпроса: 1. Защо ядем само медзох на Пасха? 2. Защо ядем горчиви билки на Пасха?! 3. Защо топваме храните си два пъти на Пасха? 4. Защо се облягаме на възглавници на Пасха? — Б.пр.

9

Соминекс — приспивателно лекарство. — Б.пр.

10

Медикеър — системата за здравно осигуряване на САЩ. — Б.пр.

11

В Холивудската продукция от 1943 година Самсон и Далила. — Б.пр.

12

През 1982 г. Робърт Хинкли прави опит за покушение над президента Роналд Рейгън, но е обявен за невменяем и пуснат на свобода. — Б.пр.

13

Шикса — подигравателно за жена нееврейка. — Б.р.

14

Джони Фрайс Чипхауз — евтин ресторант предимно за месни ястия. — Б.пр.

15

Ошкош Бигош — марка детски дрехи. — Б.пр.

16

Перкутанна транслуминална коронарна ангиопластия. — Б.р.

17

Коронарен байпас. — Б.пр.

18

Креатинин фосфокинез. — Б.пр.

19

Креатин кинез. — Б.пр.

20

„Съноко“ — голям производител на петрол и производни на петрола смазочни масла със седалище във Филаделфия. — Б.пр.

21

Лима боб — вид крехък плосък бял боб с четвъртити зърна, който не се вари, а леко се попарва. — Б.пр.

22

Lex loci — местно законодателство. — Б.пр.

23

Шу-флай пай — традиционен холандски сладкиш, популярен в Пенсилвания. Съдържа меласа, джинджифил и канела и навремето се слагал на прозореца, за да привлича мухите, и да ги държи далече от останалата част от къщата. Оттам и името shoo-fly. Рекламната песничка е на Дайна Шор. — Б.пр.

24

Приспивателно. — Б.пр.

25

Болкоуспокояващо. — Б.пр.

26

4-Н — Младежка програма към Министерството на земеделието със седалище във всеки щат. Четирите букви „Н“ означават „head“ — глава; „health“ — здраве, „hands“ — ръце и „heart“ — сърце. — Б.пр.

27

Чийз Дудълс — марка солени бисквити със сирене. — Б.пр.

28

Камбаната на свобода — камбана, предназначена за залата на Конгреса на Пенсилвания, която е звучала при подписването на Декларацията за независимост. В момента се намира на Маркет стрийт във Филаделфия. — Б.пр.

29

Водещ и главен редактор на късните новини по ЕНБИСИ. — Б.пр.

30

Шекели — стари еврейски монети. — Б.пр.

31

US Food and Drug Administration (FDA) — Агенция за храни и лекарства. Комисията, която одобрява нови храни и лекарства преди пускането им на пазара. — Б.пр.

32

Бегач по вълни. — Б.пр.

33

Простонародното име на колквицията е „красив“ храст. — Б.пр.

34

Independent Grocers Alliance (IGA) — голяма световна верига супермаркети. — Б.пр.

35

PTL — организация за телеевангелизъм със седалище в Шарлът, С. Каролина, използвана от Джим Бакър като трамплин за откриването на курорт, атракционен парк, търговски център и кабелна телевизия. — Б.пр.

36

Park and Ride — система за такси за ползване на пътищата. — Б.пр.

37

Един от прякорите на Франк Синатра. — Б.пр.

38

Bi-Lo — верига супермаркети в югоизточните щати. — Б.пр.

39

Малко коте. — Б.пр.

40

Комплекс на законите за позволена и непозволена храна за евреи. Кашер (иврит) — правилен, подходящ. — Б.р.

41

Тестено изделие, подобно на кадаиф. — Б.пр.

42

Абдул Джабар Карим, американски баскетболист. — Б.пр.

43

Бяла водниста течност, съдържаща магнезий, използвана като слабително. — Б.пр.

Content

Джон Ъпдайк
Заека се укроти
Енгстръм-Заека #4

I. Флорида

II. Пенсилвания

III. Инфаркт на миокарда

1