П. С. Каст § Кристин Каст

Изпепелена

(книга седма от поредицата "Училище за вампири")

Тази книга не би била възможна, ако трима много специални хора не бяха отворили историята, живота и сърцата си за мен. Дължа огромна признателност на Сеорас Уолъс, Ален Мак о Алпин и Алън Торанс. Всички грешки, които евентуално съм допуснала в пресъздаването на шотланд-ски/ирландските митове, са лично мои. Воини, благодаря ви. Допълвам и още едно БЛАГОДАРЯ на Денис Торанс, чс ме спаси от всичкия онзи тестостерон на клана Уолъс.

Докато разучавах острова Скай, бях отседнала в прекрасния хотел „Торавайг". Искам да благодаря на целия персонал за това, че направиха престоя ми толкова прекрасен, макар и да бяха безсилни срещу дъжда.

Понякога имам нужда да се затворя в нещо, което приятелите ми наричат „пещерата на писателя“, за да завърша някоя книга. Точно такъв беше случаят с Изпепелена. Пещерата ми беше мнооого уютна благодарение на Паван Арора, както и на Хедър Локингтън и превъзходния й екип от Котън Трий (www.caymancottontree.com). Благодаря ви. благодаря ви, че ми помогнахте да направя Каймановите острови свой втори дом и да се скрия от света, за да мога да пиша, да пиша, да пиша.

В книгата съм използвала малко галски. Да, има трудно произношение и много варианти (съшо като чероки). С помощта на шотландските ми експерти използвах галски, произхождащ от древните езици далриадски и галовиди-ански от западното крайбрежие на Шотландия и северното на Ирландия. Ако съм допуснала някакви грешки, вината е моя.

Благодаря на треньора Марк и неговия фитнес лагер, и по-конкретно на Боди арт екипа, които ми помогнаха да се почувствам силна и красива.

Благодаря и на теб, Шоунъс, че ми осигури малко тишина и спокойствие.

И двете:

Както винаги, благодарни сме на своя екип от „Св. Мартин" - Дженифър Уайз, Матю Шиър, Ан Бенсън, Ан Мари Толбърг и поразителния дизайнерски екип, който продължава да ни радва с невероятните корици, които прави. Обичаме ви!

Благодарим и на МК Advertising, които ни направиха страхотен уебсайт - www.pccast.net, както и www.houseof nightseries.com .

Както винаги. Кристин и аз изпращаме своите любов и признателност на нашия агент Меридит Бернстийн. Домът на нощта не би съществувал без нея.

И накрая, благодарим на всички свои верни фенове. Страшни сте!

ПЪРВА ГЛАВА

Калона

Калона вдигна ръце. Изобщо не се поколеба. Нямаше никакво съмнение какво трябва да направи. Не би допуснал нищо и никой да застане на пътя му, а това човешко хлапе се опитваше да го спре. Не може да се каже, че държеше момчето непременно да умре, нито пък да живее. Беше просто необходимост. Не изпитваше капка съжаление или разкаяние. Всъщност от векове Калона изпитваше твърде малко чувства. Така че крилатият безсмъртен равнодушно завъртя главата на момчето и сложи край на живота му.

- Не-е-е-е-е!

Страданието в тази единствена дума накара сърцето на Калона да замръзне. Той пусна безжизненото тяло на момчето и се обърна точно навреме, за да види как Зоуи тича към него. Погледите им се срещнаха. В нейните очи се четеше отчаяние и ненавист. В неговите беше невъзможното отричане. Той се опита да формулира думите, с които да я накара да го разбере и може би да му прости. Но нямаше нищо, което би могъл да каже и с което да промени случилото се пред очите й. А дори и да беше в състояние да направи невъзможното, вече нямаше време.

Зоуи хвърли по него цялата сила на елемента дух.

Духът запрати по безсмъртния сила, която бе отвъд физическото. А духът беше в същината му, неговата сърцевина. Елементът му бе служил с векове и с него се чувстваше силен и спокоен. Атаката на Зоуи го срази. Удари го с такава сила, че го запрати зад огромната каменна стена, която разделяше вампирския остров е Венецианския залив. Ледената вода го погълна. Болката беше толкова убийствена, че той не й се съпротивляваше. Може би трябваше да остави ужасната борба за живот и всичко да свърши. Може би още веднъж трябваше да се остави да бъде победен от нея. Но в следващия миг почувства, че душата на Зоуи се разбива и както неговото падение го водеше от една форма към друга, така и нейната душа напусна този свят.

Тази мисъл му причини повече болка, отколкото нападението й срещу него.

Не, Зоуи! Той никога не беше възнамерявал да я нарани. Въпреки всичките машинации на Неферет, въпреки всичките й манипулации като Тси Сгили, той винаги е знаел, че ще използва свръхестествените си сили, за да спаси Зоуи. В този свят само чрез нея можеше да се доближи до Никс. а този свят беше единственият, който му бе останал.

Калона се бореше за живота си. Повдигна масивното си тяло от обгърналите го вълни и осъзна истината. Заради него духът на Зоуи си бе отишъл, което значи, че тя щеше да умре. С първата глътка въздух, която пое над водата, той нададе вик на отчаяние, който отекна в последната й дума: „Не!“.

Наистина ли беше вярвал, че след падението няма да изпитва чувства? Не би могъл да бъде по-далеч от истината. Емоциите се взривяваха в него, когато въздигна над водата разкъсаната си и наранена душа. Силите му отслабваха и му причиняваха болка. Със замъглен поглед той се взря в лагуната с надеждата да види светлините, които описваха сушата. Не би могъл да стигне дотам. Но нямаше избор. С последни сили той разпери крила в леденостудения въздух, издигна се над стената и се строполи на земята.

Не знаеше колко дълго е лежал така в студения мрак. Емоциите вземаха връх над разтърсената му душа. С край-чеца на съзнанието си той разбра защо чувството му е познато. Отново беше паднал, но този път по-скоро с душата си, отколкото с тялото.

Той усети присъствието й още преди да заговори. Беше така от самото начало, независимо дали го искаше, или не -те се усещаха един друг.

- Допусна Зоуи да стане свидетел на убийството, което извърши!

Тонът на Неферет беше по-студен от зимното море.

Калона вдигна глава и се опита да фокусира погледа си.

-Беше инцидент. - Гласът му прозвуча като стържеш шепот. - Тя не трябваше да е там.

Инцидентите са недопустими. А и няма значение, че е била там. Каквото и да е видяла, е без значение.

- Знаеш, че душата й се разби?

Калона ненавиждаше необичайната слабост в гласа си и странната отпуснатост на тялото си почти толкова, колкото ненавиждаше и ефекта, който ледената красота на Неферет оказваше върху него.

- Предполагам, че повечето вампири на острова го знаят. Типично за Зоуи. духът й не можа да си вземе довиждане тихомълком. Чудя се колко ли от вампирите са усетили силата, с която те зашлеви.

Неферет почукваше по брадичката си с дългия си и остър нокът на показалеца.

Калона не каза нишо, концентрира се и се опита да събере частите на разкъсаната си душа, но земята, към която лежеше притиснат, беше твърде реална и той нямаше енергия да се издигне над нея и да почерпи сили от висините.

- Не, не мисля, че някой го е усетил - продължи Неферет с възможно най-студения си и пресметлив глас. - Никой от тях не е така обвързан с Мрака... с теб. както съм аз. Така е, нали, любов моя?

- Нашата връзка е уникална - каза Калона, макар че желаеше думите му да не бяха истина.

- Именно... - отвърна гя замислено. Изведнъж очите й се разшириха от прозрението, което я споходи. - Винаги съм се чудела как е било възможно Ая да те нарани, след като си толкова могъщ безсмъртен. И то до такава степен, че да даде възможност на онези смехотворни индиански старици да те пленят в земята. Смятам, че малката Зоуи току-що ми даде отговора на въпроса, който ти така грижливо пазеше от мен. Възможно е да бъдеш физически наранен, но единствено чрез душата ти. Не е ли очарователно?

- Ще се оправя. - Той се постара да вложи колкото може повече сила в гласа си. - Върни ме в замъка на остров Капри. Качи ме на покрива, колкото се може по-високо и по-близо до небето, и ще възвърна всичките си сили.

- Предполагам, че би могъл. Но имам други планове за теб, любов моя. - Неферет протегна ръце към него. Дока го говореше, въртеше пръстите си в сложни движения, подобно на паяк. койго плете мрежа. - Няма да допусна Зоуи отново да застане между нас.

- Тя е мъртва. Зоуи повече не може да бъде заплаха за нас.

Калона погледна изпитателно Неферет. Тя се обгърна с пълзящата тъмнина, която той познаваше толкова добре. Беше прекарал цял живот в борба с този мрак, преди да се обърне към него и да получи жестоката си сила. Той пулсираше и потрепваше около пръстите й. Не би трябвало да може да командва Мрака така осезаемо. Тази мисъл отекна в раненото му съзнание като камбанен звън. Една Висша Жрица не би трябвало да притежава такава огромна сила.

Но Неферет отдавна не бе просто Висша Жрица. Беше се разпростряла далеч извън г раниците на тази роля много отдавна и нямаше проблеми да контролира Мрака, когото призоваваше.

Тя придобива безсмъртие, осъзна Калона и се изпълни със страх, отчаяние и гняв.

- Може да изглежда като мъртва, - каза Неферет спокойно, като привличаше оше и още черно мастило около себе си. - Но Зоуи има ужасно досадния навик да оцелява. Този път смятам да се уверя, че наистина е мъртва.

- Душата й има навика да се преражда - каза Калона, вероятно с цел да разконцентрира Неферет.

- В такъв случай ще я унищожавам отново и отново.

Гневът засили концентрацията й.

-Неферет - Калона се опита да я достигне, изричайки името й. - Разбираш ли в пълнота силите, които се опитваш да управляваш?

Погледите им се срещнаха и за пръв път Калона видя аления блясък в очите й.

- Разбира се. Низшите същества го наричат зло.

- Аз не съм низше същество, но също го наричах така.

-О, сигурна съм, че от векове не си. - Смехът й беше

зловещ. - Но, изглежда, напоследък твърде много живееш сред сенките на миналото си. вместо да тържествуваш с великите и мрачни сили на настоящето. И много добре знам чия е вината.

С неимоверно усилие Калона се изправи до седнало положение.

- Не, не искам да се движиш.

Неферет посочи към него и тънка нишка черен мрак се плъзна около врата му и започна да го придърпва отново към земята.

- Какво искаш от мен? - простена той.

- Искам да проследиш душата на Зоуи в Отвъдното и да се увериш, че никой от приятелите й - тя изсъска думата - няма да успее да я придума да се върне отново в тялото си.

Калона изтръпна:

и

Аз бях прогонен от Отвъдното, лично Никс го направи, Не мога да проследя Зоуи там.

- О, грешиш, любов моя. Приемаш думите ми твърде буквално. Никс те с прогонила, паднал си, не можеш да се завърнеш. И в продължение на векове си вярвал, че това е така. Е, буквално наистина не можеш да се върнеш.

- Тя въздъхна драматично, а той я гледаше пребледнял. -Просто божественото ти тяло не може да се върне там. Но дали Никс е споменала нещо за безсмъртната ти душа?

Не е нужно да казва нищо. Ако душата бъде отделена от тялото за дълго, то ще умре.

- Но ти си безсмъртен, което значи, че можеш да бъдеш разделен от тялото си, без да се страхуваш, че ще умреш,

Калона се бореше да не покаже ужаса, който думите й го караха да изпитва.

- Вярно е, че не мога да умра, но това не значи, че ще остана невредим. ако душата ми напусне тялото за дълго.

- Мога да остарея, да се побъркам... да се превърна в безсмъртна обвивка на самия себе си... Вариантите се гонеха в ума му.

- В такъв случай ще се наложи да се справиш със задачата си бързо, за да се върнеш при божественото си тяло. преди да се е повредило. - Тя се усмихна съблазнително.

- Ще ми бъде много неприятно, ако нещо лошо се случи с тялото ти, любов моя.

- Неферет. не прави това. Забъркваш се в неща, за които ще трябва да платиш, а последиците ще са прекадено ужасни и дори ти няма да искаш да се изправиш очи в очи с тях.

--Не ме заплашвай! Аз те освободих от пленничество-зо. Обичах те. А после те видях да хукваш след тази прос-товага ученичка. Искам тя да се разкара от живота ми! Последствия? Прегръщам последствията! Аз не съм слаба и безполезна Висша Жрица, следваща заповедите на богинята. Не разбираш ли? Ако не беше толкова замаян от това дете, щеше да си го забелязал, без да се налага да ти го казвам. Аз съм безсмъртна, също като теб, Калона! - Гласът й беше зловещ, усилен от огромната й мощ. - Ние си подхождаме идеално. Ти също вярваше в това и отново ще го повярваш, щом Зоуи Редбърд изчезне веднъж завинаги.

Калона я погледна и осъзна, че е напълно луда. Зачуди се защо тази лудост усилва мощта й и прави красотата й все по-ослепителна.

- Така че ето какво съм решила да направя - продължи тя. - Смятам да запазя твоето привлекателно и безсмъртно тяло под земята, докато душата ти странства в Отвъдното и се погрижи завръщането на Зоуи да не се случи.

- Никс никога няма да го допусне!

Думите се изстреляха от него. преди да успее да ги спре.

-Никс винаги е на страната на свободната воля. Като нейна предишна Висша Жрица мога да те уверя с абсолютна сигурност, че ще позволи на духа ти да последва Зоуи в Отвъдното - каза Неферет лукаво. - Запомни, Калона. любов моя, като се увериш в окончателната смърт на Зоуи, ще отстраниш последната пречка пред нашето царуване рамо до рамо. Ще бъдем толкова могъщи, колкото никой никога не е допускал. Представи си само, ще покорим хората, ще възвърнем властта на вампирите без никакви ограничения. Земята ще бъде наша. Ще дадем нов живот на славното ни минало.

Калона беше наясно, че тя си играе с неговата слабост. Прокле се наум, че бе допуснал Неферет да узнае толкова много от най-съкровените му желания. Беше й се доверил и тя знаеше, че понеже той не е Еребус, никога не би могъл да управлява Отвъдното заедно с Никс. Затова мечтаеше да създаде негово подобие тук, на земята.

- Е, виждаш ли, любов моя? Само като се замислиш малко, разбираш колко логично и правилно е да проследиш Зоуи и да прекъснеш връзката между душата и тялото й. Това действие ще помогне да осъществиш най-съкровени ге си желания.

Неферет говореше равнодушно, сякаш двамата обсъждаха каква да бъде материята за новата й рокля.

- А как бих могъл да открия душата на Зоуи? Калона се опита да имитира безгрижния й тон. -- Отвъдното е необятно място, единствено боговете и богините могат да го обходят.

Любезното изражение на Неферет се изкриви и сега тя изглеждаше неудържимо жестока.

- Не се преструвай, че нямаш връзка с душата й! -Безсмъртната Тси Сгили си пое дълбоко дъх и продължи с по-спокоен тон. Приеми, любов моя, че можеш да намериш Зоуи и то по-лесно от всеки друг. Е. какво избираш, Калона? Да управляваш Земята с мен или да останеш роб на миналото?

-Избирам да управлявам. Винаги бих избрал да управлявам - заяви той без колебание.

Очите на Неферет се промениха. Зеленото в тях беше погълнато от червената светлина. Тя обърна блещукащите си ириси към него.

-Тогава ме чуй, Калона, паднал воине на Никс. Нека сключим обет. Ще запазя тялото ти в безопасност. Когато Зоуи Редбърд, младша Жрица на Никс, приключи със съществуването си, заклевам се, че ше премахна от тялото ти тези мрачни окови и ще пусна душата ти вътре. После ще те заведа на покрива на замъка, където небето ще ти вдъхне живот и сила, за да можеш да управляваш този свят като мой консорт и мой защитник. Като .йод Еребус.

Калона гледаше безпомощно, без да може да я спре, и Неферет насочи пръста си към дланта на дясната си ръка. Поряза се с нокът и няколко капки кръв потекоха по ръката й.

- От кръвта вземам тази сила, с кръв обвързвам този обет.

Около нея Мракът се раздвижи и се насочи към дланта й, като се гърчеше, трепереше и пиеше от нея. Калона почувства присъствието на първичния Мрак. Той му говореше с изкусителен и властен шепот.

Да! - изстена той гърлено и се предаде на Мрака.

Когато Неферет отново заговори, гласът й бе привлекателен и изпълнен с мощ:

- Заради твоя собствен избор сключих този обет е Мрака. Но ако ме провалиш...

- Няма да те проваля.

Усмивката й беше неописуема, а очите й се замъглиха от кръв.

- Ако ти, Калона. паднал воине на Никс, се провалиш и не успееш да унищожиш Зоуи Редбърд, младша Жрица на Никс, аз те властвам над душата ти, докато си безсмъртен.

- Ако се проваля, ше властваш над душата ми, докато съм безсмъртен - извика той под влияние на изкусителния Мрак, който в продължение на векове беше избирал през Светлината.

- Заклех се! - Неферет поряза дланта си оше веднъж, изписвайки хикс. - Така да бъде!

Лицето й се изкриви от болка, когато Мракът пи от нея повторно, но не помръдна, докато въздухът около нея не затрепери.

Едва тогава тя свали ръката си. Езикът й се плъзна по алената линия и преустанови кървенето. Тя се доближи до Калона, наведе се и хвана лицето му в ръце. Той усещаше Мрака в нея като яростен бик, чакаш е нетърпение да получи команда.

Кървавочервените й устни спряха на сантиметри от неговите.

- Със силата, кояго получих от Мрака, както и от животите, които съм отнела, заповядвам ви, мои прекрасни мрачни нишки, ла разделите тази безсмъртна душа от тяла то й и да я насочите към Отвъдното. Върви и направи тш(а, което ти наредих, а аз се кълна да ви ггринеф в жертва/жи-

вота на някой невинен, който не сте успели да покварите. Както го изричам, тъй да бъде!

ВТОРА ГЛАВА

Репхайм

Неферет си пое дълбоко дъх и Калона видя мрачните нишки, които тя призова, да се плъзгат по червените й устни. Тя вдиша Мрака и притисна устата си към неговата. След целувката й наранената му душа се откъсна от тялото и изпищя в агония. Калона се възнесе високо, високо към владенията на Богинята, която го беше прогонила, остави тялото си безжизнено, обвързано с обет, скрепен със силите на злото.

Звучният тъпан биеше като сърце на безсмъртен - без да спре, поглъщащо, изпълващо. Отекваше в душата на Реп-хайм в ритъма на неговото сърце. Изведнъж древните думи придобиха форма. Обвиха се около тялото му, така че дори и заспал, пулсът му да е в хармония с вечната мелодия. В съня му женски глас пееше тази песен:

Древна сила спи в очакване да се въздигне Когато мощта на земята пролее своята свещена алена кръв

Белегът сочи истината. Кралица Тси Сгили повелява Той да бъде изтръгнат от гроба си

Песента беше изкусителна и като лабиринт се повтаряше отново и отново:

От ръката на мъртвеца той ще бъде освободен Ужасяваща хубост, чудовищна гледка Властта си отново ще възвърне Жените ще коленичат пред неговата мощ

Музиката беше шепот. Обещание. Благословия. Проклятие. Споменът та това, което предсказваше, накара тялото на Репхайм да потрепне. То се размърда и като прогонено дете прошепна една-единствена дума:

- Татко?

Мелодията завършваше с припев, който Репхайм бе запомнил оше преди векове:

Песента на Колона звучи сладко

Докато сеем смърт навред

„...сеем смърт навред“. Дори и в съня си Репхайм отвърна на тези думи. Не се събуди, но пулсъг му се учести, ръцете му се стегнаха в юмруци, тялото му се напрегна. На границата между съня и будуването гласът на пеещите жени се замени от един дълбок и твърде познат глас:

Изменник... страхливец... предател... лъжец!

Гласът беше изпълнен с укор и гняв и нахлу в съня на Репхайм, което напълно го разбуди.

- Татко! Той се изправи бързо, разхвърляйки кашоните, от които си беше направил гнездо. - Татко, тук ли си?

С периферното си зрение забеляза някакво движение и като се стрелна нататък, раздруса нараненото си крило и се измъкна от тъмното гнездо.

- Татко?

В сърцето си той знаеше, че Калона не е там, още преди лъчът светлина да придобие форма и да се превърне в дете.

- Какво си ти?

Репхайм отправи пламнал взор към момичето.

- Изчезни, видение!

Вместо да избледнее, както се очакваше, тя присви очи и го изгледа заинтригувано:

Не си птица, но имаш крила. Не си човек, но имаш ръце и крака. Очите ти също са човешки, само дето са червени. Е, какво си?

Репхайм се ядоса. Рязко се изправи и силна болка премина през цялото му тяло. Изскочи от скривалището си и се приземи на няколко крачки от призрака хищен, опасен и готов да се защитава.

- Аз съм кошмар, на който е даден живот! Махай се. преди да си открила, че има много по-страшни неща от смъртта.

Момичето отстъпи само крачка назад, така че рамото й се докосна до рамката на прозореца, но остана там притаена, гледаща го с любопитство.

- Vv.v, че в съня си викаше своя баща. Не можеш да ме заблудиш. Достатъчно умна съм и си спомням някои неща. Освен това не мажеш да ме уплашиш, защото си ранен и сам.

После момичето скръсти раздразнено ръце пред гърдите си, отметна дългата си руса коса и изчезна, като остави Репхайм точно както го нарече - ранен и сам.

Той отпусна стегнатите си в юмруци длани. Пулсът му се успокои. Тръгна назад, спъна се в импровизираното си гнездо и отпусна глава на стената.

-Жалка работа - каза той на глас. - Любимият син на древен безсмъртен, докаран до положение да се крие и да говори е духа на някакво човешко дете.

Опита се да се засмее, но не се получи. Музиката от главата му отекваше прекадено силно и във въздуха около него. Както и другият глас, за който той можеше да се закълне, че беше на баща му.

Не можеше да стои повече така. Без да обръща внимание на болката в ръката и на агонизиращото си крило, той сс изправи. Ненавиждаше немощта, с която бе пропито тялото му. Колко ли време беше прекарал тук ранен и изтощен? Не можеше да си спомни. Дали един или два дни?

Къде ли е тя? Каза, че ще дойде да го види през нощта. И ето, той още я чака тук, където Стиви Рей го остави. Беше нощ, а тя не идваше.

Със съжаление напусна гнездото, покачи се на прозореца, пред който духът на момичето се беше появил, и стигна до врата, която водеше към балкона на покрива.

Инстинктът му го беше насочил нагоре към втория етаж на изоставеното имение. Дори неговият огромен запас от сили беше стигнал до края си и единствените му останали мисли бяха за убежище и сън.

Но сега беше повече от буден.

Загледа се към пустите площи около музея. Ледът, падал с дни от небето, бе оставил огънати и голи клони по огромните дървета, обикалящи хълмовете. Репхайм виждаше добре в тъмното, но не засичаше никакво движение навън. Къщите, които изпълваха пространството между музея и центъра на Тулса, бяха почти толкова тъмни, колкото и по време на пътешествието му след зазоряване. Малки свет-линки проблясваха в далечината. Не типичните за модерен град силни светлини, а немощни пламъчета, блещукащи като свещи - нищо общо с величието, което този свят би могъл да покаже.

Разбира се, нямаше никаква мистерия в това. Линиите, които носеха електричество до домовете на съвременните човеци, бяха прекършени съшо толкова фатално, колкото и натежалите от лед клони на дърветата. Репхайм знаеше, че това е добре за него. Като изключим нападалите клони и другите отломки, улиците изглеждаха проходими. Ако огромната електрическа машина не беше повредена, хората щяха да са плъзнали навсякъде.

- Липсата на електричество държи хората настрана -промърмори си той. - Но какво ли задържа нея настрана?

С гняв и безсилие Репхайм премина през разнебитената врата и вдигна поглед към небето, за да успокои нервите си. Въздухът беше хладен и пропит е влага. Ниско над тревата се стелеше мъгла, толкова плътна, сякаш земята се опитваше да се скрие от очите му.

Той вдигна поглед и си пое дълбоко дъх. Вдиша небето. Изглеждаше неестествено ярко на фона на притъмнелия град. Звездите го зовяха, както и острият сърп на чезнещата луна.

Той копнееше за небето с цялото си тяло. Искаше да го усеша над крилете си, да усеща утехата и майчиното докосване.

Здравото му крило се разпъна и се извиси на повече от човешки ръст. Другото потрепна и гой вдиша студения нощен въздух със стон.

Счупено е! Тази мисъл пробягна през съзнанието му.

Не, това не е сигурно - каза той на глас. Поклати глава, опитвайки се да прогони изтощението, което го караше да се чувства все по-безпомощен и все по-наранен. - Концентрирай се! Време е да намеря Татко.

Той все още не се чувстваше достатъчно добре, но умът му бе по-ясен. отколкото през последните дни. Би трябвало да успее да засече някакви следи от своя баща. Без значение колко място или време ги разделяше, те бяха свързани с кръвта и духа си и най-вече с безсмъртие, което Репхайм бе получил по рождение.

Той се загледа към небето и се замисли за въздушните течения, по които така беше свикнал да се носи. Пое си дълбоко дъх, вдигна ранената си ръка и изпъна китка напред, сякаш искаше да докосне въображаемите въздушни течения и спомена за Отвъдното.

- Донеси ми от усещането за него! - заповяда той припряно на нощта.

За миг му се стори, че получава отговор, някъде далече от изток. Но после чувството за изтощение се засили.

Защо не мога да те почувствам. Татко?

Необичайно изтощение...

- О, богове! - извика Репхайм, като осъзна какво предизвикваше такова изтощение у него и изцеждаше силите му. Разбра какво му пречеше да усети пътя към баща си.

- Тя го е направила.

Гласът му бе твърд, а очите му проблеснаха в червено.

Да. той беше ранен, но като син на безсмъртен тялото му вече би трябвало да се е възстановило. Беше спал два пъти, откакто воинът го простреля. Умът му се беше избистрил. явно сънят му бе помогнал да се съвземе. И дори. както подозираше, крилото му да бе необратимо пострадало, останалата част от тялото му би трябвало да е осезаемо по-добре. Силите му трябваше да са се възвърнали.

Но Червената бе пила от него и се бяха Обвързали. И с това беше нарушила баланса на безсмъртните му сили.

Гневът му се въздигна едновременно с отчаянието.

Тя го беше използвала и после изоставила.

Точно както и баща ми.

- Не! - поправи се той веднага. Баща му беше прогонен от младшата Висша Жрица. Той ще се върне, когато е в състояние, и тогава Репхайм ще му служи отново. Червената го беше използвала, а после го изостави като непотребен.

Но защо тази мисъл му причиняваше толкова силна болка? Без да обръша внимание на ранената си ръка, той се протегна към небето. Не беше искал това Обвързване. Спаси я само защото й дължеше живота си, а знаеше много добре, че една от най-сериозните опасности на този свят е силата на неизплатения дълг.

Е, тя го бе спасила, намери го. скри го, после го освободи, но той върна дълга си, като й помогна да избяга от сигурна смърт. Дългът му бе изплатен. Той беше син на безсмъртен, а не някакъв обикновен, слаб човек. Зачуди се дали ще може да прекъсне гова Обвързване - неприятен страничен ефект от спасяването на живота й. Ще използва всичките си сили, за да го отпрати, а после ше започне да се възстановява.

Той отново си пое дъх. Без да обръша внимание на слабостта си. насочи цялата си воля към една мисъл:

-Призовавам силата на духа на древните безсмъртни, която ми принадлежи по рождение. Искам да лрек...

Обзе го вълна на отчаяние и той залитна към перилата па балкона. Тъгата се излъчваше от цялото му тяло с такава сила, че го събори на колене. Той остана така известно време, задъхан от болка и изненада.

Какво става с мен?

Изведнъж го изпълни леден страх и той започна да осъзнава.

- Това не са моите чувства - каза си той. опитвайки се да намери стабилност сред водовъртежа от тъга. - Това го изпитва тя.

Репхайм изпъшка, а безнадеждността се замени със страх. Опита се да се изправи и да се пребори е емоциите на Стиви Рей. Застави се да пренасочи яростта и слабостта, за да докосне мястото на сила и мощ. което стоеше заровено под купчината човечност - мястото, ключ към което бе неговата кръв.

Репхайм започна наново призоваването. Този път със съвсем друго намерение.

По-късно щеше да си каже. че реакцията му е била машинална, че е действал под влияние на Обвързването. Просто то ее е оказало по-силно, отколкото е очаквал. Всичко беше заради проклетото Обвързване, което го е накарало да повярва, че най-сигурният и бърз начин да приключи с тази вълна от емоции от Червената е да я привика при себе си и така да отстрани това, което й причинява болка.

Не че го беше грижа, че тя изпитва болка. Не може да е било заради това.

При зовавам силите на древните безсмъртни, които ми принадлежат по рождение.

Репхайм говореше бързо. Без да обръща внимание на болката, която пронизваше цялото му тяло, той призова към себе си енергията от най-затънтените кътчета на нощта и я канализира, изпълвайки я с безсмъртие. Въздухът около него блещукаше с алено сияние.

- Чрез безсмъртните сили на моя баща Калона, от чия-то кръв произлизам, те изпращам при моята... - изведнъж той замлъкна. Неговата какво? Тя не беше негова. Тя беше... беше... - Червената! Висша Жрица на червените вампири -довърши той най-после. Тя е обвързана с мен чрез кръвта си и чрез дълг. Иди при нея. Доведи я при мен. Като безсмъртно същество ти заповядвам да ми се подчиниш!

ТРЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

Алената мъгла се разпръсна във въздуха и полетя на юг. Точно откъдето беше дошла. И обратно, за да я намери. Репхайм я проследи с поглед и зачака.

Стиви Рей се събуди и се чувстваше ужасно. Меко казано.

Беше се Обвързала с Репхайм.

Едва не изгоря на покрива.

За миг си припомни чудесния втори сезон на „Истинска кръв“, където Годрик изгоря на един покрив. Стиви Рей се засмя.

- Изглеждаше много лесно по телевизията.

- Как е изглеждало?

- Триста малки кученца, Далас! Изкара ми акъла! - Стиви Рей дръпна белия болничен чаршаф, който я покриваше. -Какво, по дяволите, правиш тук?

Той се намръщи:

- Боже, я се успокой. Дойдох само да видя как си. Ленобия каза, че няма да е зле да поседя малко при теб, в случай че се събудиш. Адски си нервна.

- Аз едва не умрях. Мисля, че имам право да бъда малко нервна.

Далас изглеждаше искрено разкаян. Той придърпа стола си по-близо до нея и хвана ръката й:

Извинявай, имаш право. Съжалявам, Адски се уплаших, когато Ерик ни разказа какво се е случило.

Какво ви разказа Ерик?

Той я погледна твърдо:

- Едва не си изгоряла на онзи покрив.

- Да, беше адски глупаво. Подхлъзнах се, паднах и си ударих главата. - Стиви Рей отмести поглед. - И когато ее свестих, почти се бях опекла.

- Да, бе, как не.

Моля?

-Запази течи глупости за Ерик. Ленобия и останалите. Онези копелета се опитаха да те убият, нали?

- Далас, не знам за какво говориш.

Тя се опита да издърпа ръката си от неговата.

- Хей, това съм аз. Знаеш, че можеш да ми кажеш истината, а аз ще си държа устата затворена,

Стиви Рей си пое дълбоко дъх.

-Добре. Но не искам Ленобия или който и да било от сините вампири или новаци да научава.

Далае я изгледа продължително, преди да отвърне:

Ня ма да кажа на никого, но трябва да знаеш, че според мен правиш голяма грешка. Не можеш да продължаваш ла ги пазиш.

- Не ги пазя! - възрази тя. Този път Стиви Рей протегна ръка към Далас, като се опита чрез докосването да го накара да разбере нещо, което не би могла ла му каже. - Просто искам някак си да се оправя с това. Сама. Ако останалите разберат, че са се опитали да ме хванат там горе, всичко ще излезе извън контрол. Да не говорим, че ако Ленобия хване Ни кол и другите, те може да и разкажат за Репхайм - тази мисъл изпълни с вина Стиви Рей.

- Какво мислиш да правиш с тях? Нс можеш просто да оставиш нещата така.

- Няма да ги оставя така. Но те са моя отговорност и искам аз да се погрижа за тях.

Далас се ухили доволно:

- Ще им нариташ задниците, нали?

- Нещо такова - отвърна Стиви Рей. без да има и най-малка представа какво смята да прави. А после реши да смени темата. - Хей, колко е часът'? Умирам от глад.

Усмивката на Далас премина в смях.

- Ето това вече е моето момиче! - Той я целуна по челото и отиде до хладилника. - Ленобия каза, че имало торбички с кръв тук някъде. Каза, че няма начин да не се събудиш гладна, предвид колко дълго си спала.

Когато се обърна, Стиви Рей стана набързо от леглото и внимателно надникна под нощницата си. Очакваше най-лошото. И с право, целият й гръб беше като препечен хамбургер, когато Ерик и Ленобия я измъкнаха от онази дупка изпод земята. Измъкнаха я от Репхайм.

Нс мисли сега за него, просто се концентрирай над...

- О. Боже мой! - възкликна гя. като видя, каквото можа от гърба си. Вече не приличаше на хамбургер. Кожата й беше гладка. Доста порозовяла. но гладка и нежна като бебешка.

- Това е поразително - прошепна Далас. - Истинско чудо.

Стиви Рей погледна към него и очите им се срещнаха.

- Изплаши ме, момиче. Не го прави повече, става ли?

- Ще се постарая - отвърна тя нежно.

Далае се наведе напред и съвсем нежно, само с върха на пръстите си, докосна розовата й кожа.

- Боли ли оше?

- Не особено. Явно съм корава.

• Невероятно - повтори гой. - Ленобия наистина спомена, че сигурно ще се излекуваш по време на съня си. но ти беше много сериозно пострадала и аз наистина не очаквах чак такова нещо.

- Колко време съм спала? - тя го прекъсна рязко, за тото от думите му остана с впечатление, че е спала с дни. Какво ще си помисли Репхайм за това. че не се е появила толкова време? По-лошо, какво ще направи'/

- Само един ден.

- Един ден, наистина ли? възкликна гя с облекчение.

- Е, в интерес на истината вече се съмна, така че си спала повече от ден. Донесоха те тук вчера точно след изгрев слънце. Беше много драматично. Ерик влезе с хамъра на-право вътре, събори оградата и го паркира пред конюшните. После всички се събрахме, за да те пренесем до лечебницата.

-Да, аз се обадих на Зи от хамъра по пътя за насам. Чувствах се почти нормално, но изведнъж сякаш някой ми изключи тока. Сигурно съм припаднала.

-Да, точно това се случи.

Ех, иска ми се да бях видяла целия този цирк.

- И аз това си помислих веднага щом се опомних от шока, че си пред умирачка.

Не съм била пред умирачка.

- Е. радвам се да го чуя.

Далас се доближи до нея, хвана лицето й в шепи и я целуна по устните.

Тя машинално се отдръпна от него.

- Щеше да ми даваш пликче е кръв - каза тя припряно.

- О, да. - Той не коментира отдръпването й, но бузите му бяха зачервени, когато й подаде пликчето. - Извинявай, забравих. Знам. че си ранена и че не се чувстваш... разбираш ме...

Гласът му заглъхна и той я погледна е неудобство.

Стиви Рей знаеше, че трябва да каже нещо. В крайна сметка имаше нещо между тях. Той беше готин, умен и беше доказал многократно, че я разбира. Гледаше я с такова неудобство, навел леко глава надолу, че изглеждаше сладък като малко момче. И наистина си беше сладък - висок, слаб, мускулест и с пясъчноруса коса. А й беше приятно да се целува с него. Или поне преди й беше приятно.

А дали все още беше така?

Чувството за неудобство й попречи да намери правилните думи, с които да го успокои, така че вместо да каже нещо. Стиви Рей взе пликчето от ръцете му, разкъса ъгъла и го изпи на един дъх. Кръвта се плъзна по гърлото й и изпълни с енергия цялото й тяло, сякаш беше двойна доза „Ред БулС

Не й се искаше да мисли за това, но някъде вътре в съзнанието си тя прецени разликата между тази обикновена, човешка кръв и кръвта на Репхайм.

Ръката й леко трепна, когато забърса устните си и вдигна поглед към Далас.

- Сега по-добре ли си? - попита той спокойно, без следа от предишното неудобство.

- Може ли да ми дадеш още една?

Той се усмихна и донесе още една торбичка.

- За вас винаги, госпожице - усмихна се той.

- Благодаря ти. Далас. - Тя се поколеба за миг. - Не се чувствам сто процента перфектно, нали разбираш?

- Да - кимна той.

- И всичко е наред между нас. нали?

- Да. Важното е ти да се оправиш.

- Е, това ще ми помогне - каза Стиви Рей и започна да отваря торбичката с кръв.

В този момент Ленобия влезе в стаята.

Хей, Ленобия. виж. Спящата красавица се събуди -каза Далас.

Стиви Рей преглътна последната капка кръв и обърна лице към вратата, но усмивката, която беше приготвила като поздрав към Ленобия, замръзна на устните й.

Повелителката на конете плачеше. Сериозно.

- О, Боже мой! Какво се е случило?

Стиви Рей беше толкова изненадана да види тази обикновено непоклатима жена в такова състояние, че първата й реакция бе да се затича към нея и да й предложи да седне на леглото, точно както майка й правеше, когато Стиви Рей се прибираше разплакана.

Ленобия направи няколко крачки из стаята. Не седна на леглото, остана права и си пое дълбоко дъх, сякаш се канеше да направи нещо ужасно.

- Да ви оставя ли насаме? - попита Далас колебливо.

- Не, остани. Може би ще си й нужен. - Гласът на Ленобия бе дрезгав. Тя погледна Стиви Рей в очите. Става дума за Зоуи. Нещо се е случило.

Стиви Рей изтръпна от страх и думите се изстреляха от нея. преди да може да ги спре:

- Тя е добре! Нали помните, че говорих с нея точно кога-то пътувахме насам? А това беше съвсем скоро.

- Моята приятелка, която работи за Съвета, се е опитвала да се свърже с мен от часове. За съжаление съм забравила телефона си в хамъра. така че успях да говоря с нея едва сега. Калона е убил Хийт.

- Мамка му! - извика Далас.

Стиви Рей не му обърна внимание, гледаше втренчено Ленобия и си мислеше:

„Бащата на Репхайм е убил Хийт “ Неприятното чувст во в стомаха и се засилваше:

- Зоуи е жива. Щях да усетя, ако се беше случило нещо.

-Жива с, но е видяла Калона да убива Хийт. Опитала

се е да го спре. но не е успяла. Това е пръснало душата й. Стиви Рей.

По бузите на Ленобия се стичаха сълзи.

Пръснало душата й? Какво значи това?

- Значи, че тялото й все още диша, но душата й вече го е напуснала. Когато душата на една Висша Жрица се пръсне, е само въпрос на време, преди тялото й също да напусне този свят.

- Да напусне този свят? За какво говориш'.’ Да не се опитваш да ми кажеш, че гя ше изчезне?

- Не - каза тя отчаяно. - Искам да кажа, че ше умре.

Стиви Рей започна да клати глава.

-Не. Не. Не! Просто трябва да я донесем тук. Тя ше се оправи.

-Дори и тялото й да бъде върнато тук, Зоуи няма да сс върне, Стиви Рей. Трябва да се подготвиш за тази мисъл.

- Няма! - извика тя. - Не мога! Далас, дай ми дрехите. Трябва да изляза. Трябва да намеря начин да помогна на Зи.

Тя никога не се отказа от мен и аз също няма да се откажа от нея.

- Не става въпрос за теб.

Дракона Ланкорд се появи на отворената врата. Суровото му лице бе изпито и измъчено заради смъртта на неговата съпруга, но гласът му звучеше спокойно и уверено.

- Става дума, че Зоуи се изправи срещу трагедия, която не успя да понесе. А аз разбирам от тези неща. Когато душата се пръсне, пътят й за връщане към тялото е разрушен. А без душа тялото умира.

- Не. моля ви се! Това не може да е вярно! Не може да се е случило - извика Стиви Рей.

-Ти си първата Висша Жрица на червените вампири. Трябва да намериш сили да превъзмогнеш гази загуба. Народът ти се нуждае от теб - каза Дракона.

- Не знаем къде е избягал Калона, нито каква е ролята на Нефсрет във всичко това - каза Ленобия.

- Това, което знаем, е. че смъртта на Зоуи е идеалният момент за тях да ни нападнат отново - добави Дракона.

Смъртта на Зоуи... Тези думи отекнаха в главата на Стиви Рей. оставяйки паника, ужас и отчаяние.

Ти притежаваш огромна сила. Бързината, с която се възстанови, го доказва. Ще ни е нужна всяка сила, с която разполагаме, за да я впрегнем срещу силите на мрака, който се кани да се спусне над нас.

- Трябва да овладееш скръбта си - каза Дракона. - И да заемеш ролята на Зоуи.

- Зоуи не може да бъде заменена! - извика Стиви Рей.

- Не искаме да я замениш. Искаме просто да помогнеш на останалите от нас да запълнят празнотата, която тя остави - каза Ленобия.

Трябва... трябвада си помисля - каза Стиви Рей. - Бихте ли ме оставили сама за момент? Трябва да се преоблека и да помисля.

- Разбира се - каза Ленобия. - Ще бъдем в залата за съвещания. Ела там, когато си готова.

Тя и Дракона напуснаха стаята, потънали в скръб, но твърди и непоколебими.

- Хей, добре ли си?

Далас се доближи до нея и хвана ръката й. Едва я докосна и тя се отдръпна рязко.

- Трябва да се облека.

- Тук, в този гардероб, са дрехите ти.

- Добре, благодаря ти. Трябва да излезеш, за да се облека на спокойствие.

- Не отговори на въпроса ми - каза той и я погледна заг-рижено.

- Не. Не съм добре и няма да бъда, докато продължават да твърдят, че Зоуи ще умре.

- Но, Стиви Рей, дори аз съм чувал какво се случва, кога-то душата напусне тялото. Човекът умира - каза той, макар че се опита да произнесе жестоките думи възможно най-внимателно.

Не и този път - отсече Стиви Рей. - А сега излез оттук, за да се преоблека.

Далас въздъхна:

- Ще те чакам отвън.

- Добре. Няма да се бавя.

- Бави се колкото е нужно. Нямам нищо против да почакам.

Но в момента, в който вратата се затвори, Стиви Рей не скочи да се облича, както беше казала. Замисли се за една изключително тъжна история, която беше чела в Наръчника на новака, за древна Висша Жрица, чиято душа се пръснала. Тя не си спомняше историята особено подробно, освен края й. Независимо от всички положени усилия, никой не успял да я спаси и тя умряла.

- Висшата Жрица е умряла - прошепна си Стиви Рей.

А Зоуи дори не беше истинска Висша Жрица. На практика си беше още новак. Как се очаква да открие обратния път към тялото си. след като дори една истинска Висша Жрица не е успяла?

Истината е, че сама не би могла.

Не беше честно. Бяха минали през толкова трудности заедно и сега Зоуи просто ще умре? Стиви Рей не искаше да повярва. Искаше да се бори, да крещи и да намери начин да помогне на своята НДП/най-добра приятелка/, но как би могла? Зи беше в Италия, а тя в Тулса. И по дяволите! Не можеше да измисли как да се оправи с досадните червени новаци. Коя беше тя, че да измисли как да противодейства на нещо толкова ужасно като смъртта на Зоуи?

Тя дори не можеше да каже истината за Обвързването си със сина на съществото, което причини всичко това.

Скръбта я завладя. Тя седна, прегърна възглавницата и започна да върти един рус кичур около пръста си, както правеше като малка, а после се разплака. Зарови лице във възглавницата, за да не чуе Далас риданията й, и се отдаде на пълно отчаяние.

Точно когато мъката беше на път да я задуши, въздухът около нея се раздвижи. Сякаш някой бе счупил прозореца.

В началото тя не обърна внимание, прекалено погълната от скръб, че да се вълнува от някакво глупаво течение. Но то беше настойчиво. За миг тя се отпусна и почувства облекчение от докосването му.

Докосване? Далас? Тя му каза да чака отпред.

Главата на Стиви Рей се изстреля нагоре. Устните й се бяха отдръпнали назад, разкривайки зъбите й в гримаса, която бе приготвила за него.

В стаята нямаше никого. Тя беше сама, абсолютно сама.

Хвана лицето си с ръце. Нямаше време да полудява. Трябваше бързо да се облече. Да мести краката си един пред друг и да разбере какво точно се е случило със Зоуи. Също и с новаците й, с Калона, както и евентуално с Репхайм.

Репхайм...

Името му отекна във въздуха като ледена милувка върху кожата й. Усети го с цялото си тяло, по гърба, по ръцете си, завъртя се около кръста й и достигна до краката. Навсякъде, където този хлад я докосваше, сякаш отнемаше малка частица от скръбта й. Вдигна поглед и този път много по-добре контролираше реакциите си. Избърса очите си и се вгледа в тялото си.

Обграждаше я мъгла, направена от малки блещукащи капчици, точно с цвета на очите му.

- Репхайм - прошепна тя против волята си.

Той те зове...

- Какво, по дяволите, става? - промърмори Стиви Рей и гневът й надделя над отчаянието.

Иди при него...

- Да отида при него? - попита тя гневно. - Баща му направи всичко това.

Иди при него...

Приливът на ледената милувка и надигащият се гняв я накараха да вземе решение. Стиви Рей започна да се облича. Щеше да отиде при Репхайм, но само защото той може би знаеше нещо, с което тя би могла да помогне на Зоуи. Той бе син на опасен и могъщ безсмъртен. Очевидно имаше способности, за които тя дори не подозираше.

Червеникавите капчици, които се носеха около нея, със сигурност бяха негово дело и явно бяха направени посредством духа.

Добре - каза тя на глас. Отивам при него.

Като изрече това, червената мъгла се изпари и остави само усещане за хлад по кожата й и странно чувство на спокойствие.

Ще отида при него и ако не може дами помогне, със или без Обвързване, ще трябва да го убия

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Афродита

- Ерс, ще го кажа само още веднъж. Не ми пука за глупавите ти правила. Зоуи е там вътре. - Афродита замълча за миг и посочи с перфектния маникюр на показалеца си каменната врата. - А това означава, че възнамерявам да вляза.

- Афродита, ти си човек. Нс си дори консорт на вампир. Не можеш просто да нахлуеш в залата на Съвета с цялата си истеричност, особено в момент на криза като този. - Хладният поглед на жената се спря на разрошената прическа, подпухналото от плач лице и червените очи на Афродита. - Съветът ще те призове. Евентуално. А дотогава трябва да чакаш тук.

Не съм истерична.

Афродита каза това бавно, с пресилено спокойствие, опитвайки се да пренебрегне факта, че не беше допусната вътре заедно със Старк, Дарий, Деймиън, Близначките и дори Джак, носещ безжизненото тяло на Зоуи. Причината беше точно каквото Ерс спомена - че е истерична.

Не бе в състояние да влезе заедно с тях, особено откакто беше плакала толкова силно и продължително, че едва можеше да диша. В момента, в който дойде на себе си. вратата пред нея се бе затворила и Ере взе да играе ролята на шибан портиер.

Но тя беше в голяма грешка, ако си мислеше, че Афродита не знае как да подреди една правеща се на шефка възрастна. Самата тя бе отгледана от жена, която би накарала Ерс да изглежда като Мери Попинс.

- Значи си мислиш, че аз съм просто обикновен човек, така ли? - Афродита пое настъпление към личното пространство на Ерс и тя се принуди да отстъпи крачка назад. - Помисли си отново. Аз съм Пророчица на Никс. Сещаш ли се коя е тя? Никс, така ли се казваше богинята, която май ти се води шефка? Не ми е нужно да бъда нечий хладилник, за да имам право да застана пред Съвета. Самата Никс ми е дала това право. А сега се разкарай от пътя ми.

- Макар че не го формулира по най-егичния начин, момичето има право, Ерс. Пусни я да мине. Аз ще поема отговорност за това, ако Съветът възрази.

Афродита усети как цялата настръхва, като чу нежния глас на Неферет зад себе си.

- Не е прието - отвърна Ерс. но вече бе очевидно, че е на път да се предаде.

- Не е прието и душата на новак да се пръсне - каза Неферет.

- Трябва да се съглася с вас. Жрице - Ерс се отдръпна и отвори каменната врата. - Сега вие сте отговорна за присъствието на това човешко момиче в залата на Съвета.

- Благодаря ти, Ерс, много мило от твоя страна. О, също така някои от воините на Съвета ще донесат нещо след малко. Би ли ги пуснала да влязат и те, моля те?

Не е ли странно, че отново сме съюзници, дете мое? -попита Неферет, когато двете влязоха в сградата.

- Никога няма да бъдем съюзници, а аз не съм ти дете отвърна Афродита, без да поглежда към нея и без да забавя ход.

Входният коридор водеше към огромен каменен амфитеатър.

Очите на Афродита бяха мигновено привлечени от красив стъклопис, на който беше изобразена Никс в центъра на пентаграм, а изящните й ръце, вдигнати нагоре, държаха полумесец.

- Много е красиво, нали? започна Неферет с приятелски тон. - Най-прекрасните творения на изкуството винаги са били дело на вампири.

- Вампирите имат пари. А с пари могат да се купят много хубави неща, независимо дали са дело на хора или не - отвърна Афродита, без да поглежда бившата Висша Жрица. - А ти няма как да знаеш със сигурност дали вампири са направили този стъклопис. Ясно. че си стара, но не чак толкова.

Афродита не обърна внимание на снизходителния смях на Неферет и премести поглед към центъра на залата. В началото не осъзна какво точно вижда, но в момента, в който го разбра, сякаш нещо я прободе.

Седем каменни трона на издигната платформа образуваха нешо като вътрешен етаж. На тях стояха членовете на Съвета, но не те привлякоха вниманието на Афродита. Зоуи лежеше на подиума пред троновете като труп на погребение. Там беше и Старк, застанал на колене до нея. Беше се обърнал така, че Афродита виждаше лицето му. Не издаваше нито звук, но по бузите му се стичаха сълзи и мокреха блузата му. До него стоеше Дарий и казваше нещо на брюнетката на първия трон, но Афродита не можеше да чуе добре думите му. Деймиън, Джак и Близначките се бяха скупчили един в друг като стадо овце и плачеха, но шумният им рев и подсмърчане бяха толкова различни от безмълвната трагедия на Старк, както океанът се различава от ромоленето на ручея.

Афродита веднага се насочи към тях, но Неферет я хвана за китката. И това най-после я накара да се обърне и да погледне в очите бившия си ментор.

- Трябва да ме пуснеш - каза спокойно Афродита.

Неферет вдигна вежда:

- Не се ли научи най-после как да се противопоставяш на майчината фигура?

Афродита остави гнева си да се разгори тихо в нея:

- Ти не си ничия майка. А и отдавна се научих да се противопоставям на разни кучки.

Неферет се намръщи и пусна ръката й.

- Никога не съм харесвала недодялания ти изказ.

- Не съм недодялана, а наричам нещата с истинските им имена. Има огромна разлика. А и да не мислиш, че ми дреме особено какво харесваш и какво не?

Неферет си пое дъх да отвърне, но Афродита я прекъсна:

- И въобще, какво, по дяволите, правиш тук?

Неферет примига от изумление:

- Тук съм, защото има ранен новак.

О. пак ли тези простотии? Тук си, защото така ще се домогнеш до нещо, което искаш. Такава си ти, независимо дали те го знаят или не - каза Афродита и посочи с брадичка членовете на Съвета.

- Внимавай, Афродита. Може да съм ти необходима съвсем скоро.

Афродита изгледа Неферет продължително и с ужас забеляла, че очите й вече не бяха в познатото изумруденозе-лено, а някак потъмняха. Това червено ли е, което свети отвътре'.'’ В момента, в който тази мисъл мина през ума й, Неферет примига. Очите й се проясниха и възвърнаха предишния си цвят.

Афродита си пое дъх и настръхна, но гласът й беше равен и саркастичен:

- Няма проблем. Ще проверя как мога да се справя и без твоята ‘помощ’.

Неферет тръгна надолу по стълбите, но на средата спря и направи жест с ръка към Афродита:

- Искам да помоля Съвета да допусне присъствието на това човешко момиче, което претендира да е Пророчица на Никс.

Афродита пристъпи напред и погледна членовете на Съвета последователно в очите.

- Не претендирам да съм Пророчицата на Никс. а наистина съм такава. Самата Богиня ми даде тази роля. Истината е, че не съм имала избор, защото ако имах, нямаше да приема. - Тя замълча за миг, защото някои от членовете на Съвета ахнаха от възмущение. - Не ви казвам нищо, което Никс вече да не знае.

- Богинята вярва в Афродита дори когато самата тя понякога не е сигурна в себе си - обясни Дарий.

Тя се засмя. Той не беше просто нейният огромен като планина, готин воин. Тя можеше да разчита на него, защото винаги виждаше най-доброто в нея.

- Дарий, защо се застъпваш за това човешко момиче? попита брюнетката на първия трон.

- Дуантия. застъпвам се за Пророчицата, - той натърти на титлата й - защото съм положил клетва да бъда неин воин.

- Неин воин? - Неферет не успя да сдържи шока в гласа си. - Но това означава...

- Означава, че не е възможно да съм просто човек, защото не може вампирски воин да се закълне пред човешко момиче - довърши вместо нея Афродита.

- Можеш да влезеш, Афродита, Пророчице на Никс. Съветът ще те приеме - обяви Дуантия.

Афродита слезе бързо по стълбите, като остави Неферет след себе си. Искаше й се да отиде директно при Зоуи, но интуицията й я накара да спре най-напред до брюнетката на име Дуантия. Поздрави я с юмрук пред сърцето и се поклони е уважение.

- Благодаря Ви, че ме допуснахте.

- При тези необичайни обстоятелства се налага да предприемаме и необичайни практики - каза висока и слаба жена с черни като нощта очи.

Афродита не беше напълно сигурна какво да й каже, така че просто кимна и застана до Зоуи. Подаде ръка на Дарий и го стисна силно, сякаш искаше да вземе малко от воинската му сила. А после погледна към приятелката си.

Не си го е въобразила. Всички татуировки на Зоуи бяха изчезнали! Единствено полумесецът стоеше на челото й, и то незапълнен. Беше толкова бледа! Изглеждаше като мъртва. Афродита веднага си забрани да мисли така. Зоуи не бе мъртва. Все още дишаше. Сърцето й биеше. Зоуи Не Беше Мъртва.

- Богинята разкрива ли ти нещо за нея, Пророчице? - попита високата слаба жена.

Афродита пусна ръката на Дарий и коленичи до Зоуи. Погледна Старк, който стоеше неподвижно, взрян в лицето на Зоуи, почти без да мига, потопен в безмълвната си скръб. Дали и Дарий ще изглежда така, ако нещо се случи с мен? Афродита отпрати тази мисъл и се фокусира върху Зоуи. Бавно протегна ръка и я сложи на рамото й.

Кожата й бе хладна на допир, сякаш вече беше мъртва. Афродита изчака нещо да се случи, но не получи и най-дребното усещане за видение или предчувствие.

С въздишка на разочарование тя поклати глава:

- Не. Не мога да кажа нищо. Аз не контролирам виденията си. Те просто идват, независимо дали ги искам или не, а истината е, че обикновено не ги искам.

- Не използваш всички дарове, които Никс ти е дала, Пророчице.

Афродита вдигна с изненада поглед от Зоуи към високата черноока жена, която грациозно пристъпваше към нея.

- Истинска Пророчица на Никс ли си или не? - попита тя.

- Истинска съм - отвърна Афродита без колебание.

Копринената роба на жената прошумоля, докато тя коленичи до Афродита.

- Аз съм Танатос. Знаеш ли какво значи името ми?

Афродита поклати глава и съжали, че Деймиън не стоеше по-близо до нея, за да й подскаже.

-Означава Смърт. Не съм председател на Съвета. Дуантия има тази чест, но аз имам уникалната привилегия да съм много близка с Богинята, защото дарбата, която гя ми даде преди много години, е да помагам на душите да преминават от този свят в следващия.

- Можете да говорите с духове?

Танатос се усмихна и напрегнатото й лице изглеждаше почти красиво.

- В някакъв смисъл, да. И заради гази си дарба разбирам нещо от видения.

- Наистина ли? Но виденията нямат нищо общо с говоренето с духове.

- Така ли мислиш? А от кой свят идват виденията ти? Не, може би по-точно трябва да попитам ти в кой свят се намираш, когато ги получаваш?

Афродита се замисли колко пъти е получавала видения за смърт и как вижда нещата от гледната точка на умиращия. Пое си дълбоко дъх и изведнъж осъзна отговора:

Виденията ми идват от Отвъдното.

Танатос кимна:

Ти пътуваш между двата свята много повече, отколкото аз. Моята роля е да съпроводя душите, когато се възнасят. и чрез тях мога да надникна Отвъд.

Афродита погледна колебливо към Зоуи:

Тя не е мъртва.

- Да, все още не е. Но тялото й няма да издържи повече от седем дни без душа, така че е доста близо до смъртта. Толкова близо, че Отвъдното има силна връзка с нея. Докосни я отново, Пророчице. Този път се концентрирай по-добре и използвай максимално дарбата, която ти е дадена.

Но аз...

Танатос я прекъсна:

Пророчице, направи това, което Никс иска от теб.

- Не знам как.

Изражението на Танатос омекна и тя се усмихна:

О, дете, просто я помоли за помощ.

- Просто така? - примига Афродита.

Да, Пророчице, точно така.

Афродита бавно сложи ръка на студеното рамо на Зоуи. Затвори очи и си пое дълбоко дъх, както беше гледала, че прави Зоуи, когато призовава елементите. После отправи безмълвна, но пламенна молитва към Никс:

Нямаше да моля за това. ако не беше важно. Знаеш, че никак не обичам да моля за услуги. Никого. А и не съм много добра в тези молитвени простотии, но ти това го знаеш, така или иначе.

Афродита въздъхна мислено.

Никс, нужна ми е помощта ти. Танатос явно мисли, че имам някаква връзка с отвъдното. Ако е така наистина, може ли да ми покажеш какво става със Зоуи.

Тя спря за миг, въздъхна и разкри душата си пред Никс:

Богиньо, моля те. Не само защото Зоуи ми е като сестрата, която майка ми беше препалено себична, за да роди. Нуждая се от помощта ти, защото твърде много хора разчитат на Зоуи и това е много по-важно от мен самата.

Афродита почувства топлина по дланта си и сякаш се изплъзна от тялото си и влезе в това на Зоуи. Беше в нея само за миг, не по-дълъг от един удар на сърцето, но това, което видя, почувства и узна, я ужаси така дълбоко, че в следващия миг тя се върна обратно в тялото си. С ръката, която беше положила върху рамото на Зоуи. сс хвана за гърдите в опит да си поеме дъх. После усети как й се завива свят и сълзи започват да капят от очите й.

- Какво има. Пророчице, какво видя? - попита Танатос със спокоен глас, след като избърса с ръка сълзите й и я хвана през кръста.

- Тя ни напусна! - Афродита преглътна сълзите си и започна да се съвзема. - Усетих какво й се случи. Само за секунда. Зоуи хвърли към Калона цялата си сила. Опита се да го спре с цената на всичко, но закъсня. Хийт умря пред очите й. Това разпръсна душата й на парчета. Афродита отправи безнадежден поглед към Танатос. - Вие също знаете къде е тя, нали?

- Мисля, че знам. Но ти също трябва да го потвърдиш.

- Частиците от душата й са в Отвъдното, заедно с душите на мъртъвците. - Афродита примига трудно с парещите си клепачи. - Зоуи я няма. Не е успяла да преживее това, което се е случило. И все още не може.

И не видя нищо повече'? Нищо, което да може да помогне на Зоуи?

Афродита преглътна надигащото се раздразнение и вдигна трепереща ръка:

- Не, но мога да опитам отново и...

Дарий сложи ръка на рамото й и я отдръпна от Зоуи:

- Не. Все още си твърде слаба заради разпадането на Обвързването ви със Стиви Рей.

Това няма никакво значение, Зоуи умира!

- Има значение. Да не би да искаш и с твоята душа да се случи същото? попита Танатос тихо.

Не - отвърна Афродита с ужас и хвана ръката на Дарий.

- Точно заради това не е много разумно на толкова млади момичета да се дават тежки дарби. Те рядко имат зрелостта да ги използват мъдро - каза Неферет.

Звукът от нежния й глас накара Старк да вдигне поглед от Зоуи:

- Това същество не би трябвало да бъде допускано тук! Тя е отговорна за всичко! Тя уби Хийт и пръсна душата на Зоуи!

Старк звучеше така, сякаш му се налагаше да мели думите си с камъни, преди да ги изговори.

Неферет го прониза с поглед:

- Разбирам, че си под стрес, но нямаш право да говориш на една Висша Жрица по този начин, воине.

Старк скочи на крака. Дарий, бърз както винаги, го задържа. Афродита го чу да прошепва на ухото му:

- Мисли, преди да действаш, Сгарк.

- Воине, - започна Дуантия, - ги също си видял как човешкото момче е било убито, а душата на Зоуи се е пръснала. Каза ни, че го е извършил крилатият безсмъртен, не спомена нищо за Неферез.

Попитайте който и да било от приятелите на Зоуи. Извикайте Ленобия и Дракона Ланкорд от Дома на Нощта в Тулса. Всички ще ви потвърдят, че не е нужно Неферет да присъства някъде физически, за да причини нечия смърт.

Той отблъсна ръката на Дарий и ядосано потърка лицето си, сякаш едва сега забелязваше, че плаче.

- Тя... тя може да прави много ужасни неща, дори да не присъства там - обади се Деймиън колебливо. Джак и Близначките енергично кимнаха в знак на съгласие.

- Няма никакво доказателство, че Неферет има връзка с това дело - отвърна Дуантия спокойно.

- Можете ли да ни кажете какво се е случило с Хийт? Можете ли да говорите с духа му, или каквото е там, и да разберете? - Афродита попита Танатос, която се беше върнала на трона си, щом Неферет заговори.

- Човешките души не принадлежат на този свят.

- Къде е Калона? - Старк игнорира всички и изкрещя на Неферет. - Къде криеш любовника си, който направи това?

- Ако имаш предвид безсмъртния ми консорт Еребус, това е причината да дойда пред Съвета. Неферет обърна гръб на Старк и заговори на седемте жени на троновете. -Аз също почувствах, че душата на Зоуи се пръсна. Започнах мислено да се подготвям да напусна остров Сан Клеменге за много дълго време,

Старк я прекъсна, като изсумтя саркастично и извика: Ти и Калона планирате да завладеете света от Капри. Така че не, най-вероятно няма да се завърнете тук в близко бъдеше, освен ако не смятате да пускате бомби над това място.

Дарий стисна рамото му с безмълвно предупреждение, но Старк отметна ръката му:

- Не отричам, че аз и Еребус планираме да възродим древните ни традиции от времето, когато вампирите са управлявали Капри, а светът ни почиташе и уважаваше отвърна Неферет. Но не бих разрушила този остров или този Съвет. Напротив, искам да помоля за неговата подкрепа.

- Имаш предвид за неговата сила, а сега, когато Зоуи не стои на пътя ти, имаш по-големи шансове да се добереш до нея.

-- Така ли? Да не би да съм пропуснала да забележа какво си казаха твоята Зоуи и моят Еребус по-рано днес на Съвета? Тя потвърди, че той е безсмъртен и търси своята богиня, за да й служи.

- Тя никога не го е наричала Еребус! - избухна Старк.

-А той мило я наричаше заблудена, вместо лъжкиня -

отвърна Неферет.

И ти какво направи, Неферет? Накара го да убие Хийт и да пръсне душата на Зоуи, защото си прекадено ревнива да приемеш, че са свързани?

За Афродита беше очевидно колко е трудно на Старк да признае за връзка между Зоуи и Калона.

- Разбира се, че не! Използвай ума си, вместо жалкото си разбито сърце, воине! Дали Зоуи би могла да понесе невинен да загине заради нея? Разбира се, че не. Ти си неин воин, но все още имаш свободна воля и си свързан с Никс, така че трябва да следваш волята на богинята. - Без да даде на Старк възможност да отвърне, Неферет се обърна направо към Съвета. - Както вече обясних, усетих душата на Зоуи да се пръсва и се върнах към мястото, където бях оставила Еребус. Той беше тежко пострадал и едва в съзнание. Имаше време да ми прошепне само едно изречение, „Защитавах своята богиня“, след което си отиде.

- Калона е мъртъв? - извика изненадано Афродита,

Вместо отговор Неферет се обърна към входа на залата.

Там стояха четирима от воините на Съвета, които носеха покрита носилка. Едно черно крило се плъзна под покривката и докосна пода.

- Донесете го тук - нареди Неферет.

Те бавно се спуснаха по стълбите и оставиха носилката на пода пред подиума. Дарий и Старк автоматично застанаха между телата на Зоуи и Калона.

- Разбира се, че не е мъртъв. Еребус е безсмъртен - започна Неферет с типичния си гаден глас, но изведнъж млъкна и продължи с нещо като ридание. Не е мъртъв, но както виждате, той си отиде.

Афродита се и зправи и се доближи до тялото на Калона. Дарий веднага застана зад нея.

- Не, не го докосвай.

- Независимо дали ще го наричаме Еребус или не. очевидно е, че това създание е безсмъртно. Заради силата на кръвта му Пророчицата няма да може да проникне в тялото му, дори и душата му да я няма там. Той не представлява същата опасност за нея както Зоуи, воине.

- Не се страхувам. Нека да опитам и да видим какво ще стане - предложи Афродита.

- Аз ще съм до теб, няма да позволя да ти се случи нещо лошо — отвърна Дарий и като я хвана за ръка, двамата се доближиха до тялото на Калона.

Афродита почувства напрежението, което нейният воин излъчваше, но си пое три пъти дълбоко дъх и се концентрира върху Калона. Поколеба се само за миг, после се протегна и постави ръка на рамото му, точно както направи и със Зоуи. Кожата му бе толкова студена, че тя едва не отдръпна ръката си. Затвори очи и се помоли:

Никс. още веднъж, моля те. Нека да разбера нещо... как-вото и да е. което може да ни помогне.

Мислената молитва на Афродита приключи с мисълта, че така заздравява връзката си с богинята и се превръща наистина в нейна жрица.

Моля те. използвай ме като инструмент, с чиято помощ да се преборим с мрака и да следваме твоя път.

Дланта й се затопли, но не се налагаше да прониква в тялото му, за да усети, че го няма. Мракът й го показа и от силата му тя усети, че трябва да мисли за него като Мрак с главно 'NT. Беше нещо огромно, могъщо и живо. Беше навсякъде. Обгръщаше от всички страни тялото на безсмъртния. Афродита сякаш видя черна паяжина, изплетена от огромен, невидим паяк. Нишките й бяха преплетени навсякъде около тялото му и го придържаха здраво, беше очевидно, че то е в плен, както беше очевидно и че душата, която го обитаваше, в момента го бе изоставила.

Афродита ахна и отдръпна ръката си от студената му кожа. Струваше й се, че и нейната ръка е изцапана от черната паяжина. Изведнъж загуби равновесие и политна към Дарий.

- Точно както и при Зоуи - каза тя, като нарочно не разкри, че тялото на Калона най-вероятно играе ролята на заложник. - Няма го.

ПЕТА ГЛАВА

Зоуи

- Зоуи, трябва да се събудиш. Моля те! Събуди се и кажи нещо.

Гласът на момчето беше много приятен. Знаех, че е го-тин, още преди да отворя очи. Когато го направих, се засмях, защото се оказах права. Както би казала моята НДП Кайла, той беше „сладур в божествен сос“. М-м-м. Макар че главата ми бе леко замаяна, почувствах топлина и щастие. Усмивката ми стана дяволита.

- Будна съм. А ти кой си?

Зоуи, престани с тези игрички. Не е смешно.

Момчето се намръщи и изведнъж осъзнах, че лежа в скута му. Веднага се изправих и се отдръпнах бързо от него. Искам да кажа, да, той беше прекрасен, но да лежа у него по този начин ми бе доста неловко.

- Аз... не съм казала, че е смешно.

На красивото му лице се изписа ужас.

- Зо, да не би да ми казваш, че не знаеш кой съм?

- Добре, виж сега. Знаеш, че не се сещам кой си. Въпреки че, изглежда, ти ме познаваш.

- А знаеш ли ти коя си?

Примигах изненадано:

Що за глупав въпрос? Разбира се, че знам. Аз съм Зоуи.

Добре, че беше хубавец, защото явно не беше от най-умните.

- И знаеш ли къде си?

Гласът му беше нежен, почти колеблив.

Огледах се. Стояхме на поляна с мека трева, а наблизо имаше езерце, което изглеждаше като огледално в тази красива, слънчева сутрин.

Слънце?

Не може да има слънце.

Не, нещо не беше наред.

Преглътнах тежко и погледнах момчето в кафявите му очи:

- Кажи ми името си.

- Хийт. Аз съм Хийт. Познаваш ме, Зо. Винаги си ме познавала.

Да, познавах го.

Мигове от спомени, свързани с него, проблеснаха през съзнанието ми, като избрани кадри от кинолента. В трети клас сме. Хийт ми казва, че окълцаната ми коса изглежда страхотно. Шести клас, Хийт ме спасява от гигантски паяк. Осми клас, Хийт ме целува за пръв път след края на мача. Хийт започва да пие прекадено много и ме вбесява... С Хийт се Обвързваме... После го правим отново... Виждам как Хийт...

- О, Богиньо!

Спомените ми се навързаха и изведнъж си спомних всичко. Спомних си.

- Зо, - той ме придърпа отново в обятията си. - Всичко е наред. Всичко ще бъде наред.

-Как така ще бъде наред'? - заподсмърчах аз. Ти си мъртъв!

- Но, скъпа, просто така се случи. Дори не бях уплашен, а и не ме боля много.

Той ме прегърна бавно и ме потупа по гърба, като говореше с нежния си, познат глас.

- Но аз си спомням! Спомням си! - Не можех да спра риданията си въпреки съпътстващата ги отблъскваща еополи-вост. - Калона те уби. Видях го с очите си. О, Хийт, опитах се да го спра. Наистина направих каквото можах.

Ш-ш-т. Тихо, скъпа. Знам, че се опита. Но нямаше какво повече да направиш. Извиках те и ти дойде. Справи се добре, Зоуи. А сега трябва да се върнеш обратно и да се изправиш срещу него и Неферет, Тя е убила онези двамата в училището ти. Учителката по актьорство и другия.

Лорън Блейк?

Ужасът пресуши сълзите ми и аз забърсах лицето си.

Хийт, както винаги, извади пакетче носни кърпи от джоба си. Изгледах го изненадано за миг, а после и двамата избухнахме в смях.

- Донесъл си носните кърпички в Отвъдното? Не мога да повярвам.

Той ме изгледа обидено:

Ей, не са използвани. Или поне не особено.

Поклатих глава и взех кърпичката.

- Издухай си носа. Винаги сополясваш, като се разплачеш, затова и нося кърпички.

-О, я стига! Не плача чак толкова много - възразих аз, забравяйки за миг, че той беше мъртъв.

- Да, но когато се разплачеш, сополясваш порядъчно, така че се налага да съм подготвен.

Изгледах го отново, а реалността ме блъсна челно.

- А какво ще стане с мен, когато няма да си там, за да ми дадеш кърпичка? - От гърлото ми се изтръгна ридание. -И... и когато няма кой да ми напомни какво е дом, какво е любов? Какво е да си човек?

Отново се бях разциврила.

О, Зо. Ще се справиш и сама с това. Имаш много време. Ти си голяма работа, вамгшрска Висша Жрица си. Не помниш ли?

- Не искам да съм такава - отвърнах му съвсем честно. -Искам да съм просто Зоуи и да остана тук с теб.

Това е само една част от теб. Но има и друга част. която иска да пораснеш.

Той говореше твърде зряло и мъдро - не приличаше на себе си.

- Не.

Като казах това, забелязах с периферното си зрение някакво леко движение - нещо черно се плъзна и излезе от полезрението ми. Стомахът ме сви и ми се стори, че мярнах острата форма на рога.

Зо, не можеш да промениш миналото.

Не казах, отместих поглед от Хийт и се взрях в това. което допреди малко бе красива и ярка поляна до прекрасно езеро. Този път определено забелязах сенки и фигури, къде-то преди малко имаше само слънчева светлина и пеперуди.

Мракът в тези сенки ме изплаши, но фигурите в него ме привличаха. В мрака проблеснаха очи и успях да разгледам един чифт по-добре. Изведнъж осъзнах, че ги познавам. Напомняха ми на някого...

- Там има някой, когото познавам.

Хийт хвана главата ми с ръце и ме застави да откъсна поглед от сенките и да го погледна.

Не мисля, че е добра идея да се взираш нататък. Трябва просто да се върнеш обратно и да се стегнеш здраво или да направиш някой от твоите супер специални магически номера и да се върнеш в реалния свят. към който принадлежиш.

- Без теб?

- Без мен. Аз съм мъртъв каза той нежно и ме потупа по бузата. На докосване си беше съвсем жив. - Моето място е тук. Предполагам, че това е само първата стъпка, а после ше се отправя към мястото, към което вече принадлежа. Но ти си жива и гвоего място не е тук.

Издърпах лицето си от ръцете му и заклатих глава като луда толкова рязко, че косата ми се развя.

- Не! Няма да се върна без теб.

Друга сянка привлече погледа ми от мрачната, виеща се мъгла, която ни обграждаше, и съм почти сигурна, че видях отново да проблясват заострени рога. Изведнъж мъглата се вдигна, сянката прие по-човешка форма и занаднича към мен от мрака.

- Познавам те — прошепнах на очите, които изглеждаха досущ като моите, само дето бяха по-възрастни и тъжни, много по-тъжни.

После друга сянка зае нейното място. Нейните очи също срещнаха моите, само че този път не бяха тъжни. Бяха ус-михнати и сини, но това не ги правеше по-малко познати.

Ти... - прошепнах аз, опитвайки се да се измъкна от ръцете на Хийт, който ме притискаше плътно до тялото си.

- Не гледай. Просто се съвземи и си върви, Зо.

Но аз не можех да не гледам. Изпитвах непреодолимо желание. Забелязах още един чифт познати очи и този път осъзнаването ми даде сили и се отдръпнах от Хийт.

- По дяволите! Хийт. виж там. Това съм аз!

Така беше. Другата „аз“ замръзна на място, когато погледите ни се срещнаха. Изглеждаше на около девет години и мигаше насреща ми в безмълвен ужас.

- Зоуи, погледни ме. - Хийт ме стисна за раменете толкова силно, че щяха да ми останат синини, и рязко ме обърна към себе си. - Трябва да се махаш оттук.

- Но това съм аз като дете.

- Мисля, че всички те си ти. Части от теб. Нещо се е случило с душата ти, Зоуи. Трябва да се махаш оттук, за да се оправиш.

Изведнъж се почувствах замаяна и потънах в ръцете му. Не знам как го разбрах, но бях сигурна. Думите, които казах, бяха толкова истина, колкото и смъртта му.

- Не мога да си тръгна, Хийт. Не и преди всички тези части от душата ми да се съединят отново. А просто не знам как да го направя, просто не знам.

Хийт притисна челото си към моето.

- Е, Зоуи, опасявам се, че ще трябва да използваш този досаден майчински глас, с който ми говориш, когато съм прекалил с пиенето, и да им кажеш... де да знам, да спрат с глупостите и да се върнат обратно при теб, където им е мястото.

Той прозвуча толкова като мен самата, че почти ми стана смешно. Почти.

- Но ако събера душата си отново, ще трябва да си тръгна. Чувствам го, Хийт прошепнах.

- Ако не събереш душата си, никога няма да можеш да си тръгнеш, защото ще умреш. Аз също го чувствам, Зоуи.

Вгледах се в топлите му, познати очи:

-Дали ше е толкова лошо? Искам да кажа, това място изглежда доста по-добро, отколкото бъркотията, която ме чака в реалния свят.

- Не, Зоуи. - Хийт вече звучеше ядосан. Тук никак не е хубаво. Не и за теб.

- Е, може би защото все още съм жива.

Преглътнах тежко и осъзнах, че звучи страховито да го казвам на глас.

- Мисля, че не е само това.

Хийт вече не гледаше към мен. Взираше се в нещо над рамото ми с ококорени очи. Обърнах се. Гърчещите се фигури, които изглеждаха странни и незавършени мои версии, се плъзгаха навън и навътре в мъглата, шепнещи нервно.

И тогава проблесна светлина, която се превърна в чифт огромни, заострени рога, и с ужасен плясък нещо се спусна в същия край на поляната. Тези духове, призраци, непълни парчета от моята душа започнаха да пищят, дикато се пръснаха и изчезнаха.

S3

- Какво се случи току-що? - попитах Хийт, опитвайки се неуспешно да скрия ужаса, който изпитвах,

Хийт хвана ръката ми и я стисна здраво:

ШЕСТА ГЛАВА

Стиви Рей

- Не знам. но ще бъда до теб през цялото време. А сега -той прошепна тези думи с глас, изпълнен с напрежение - не гледай назад, просто ела с мен и бягагУ.

Това беше един от малкото случаи, в които не спорих с него. Не го разпитвах. Просто направих точно каквото ми каза. Хванах се здраво за Хийт и побягнах.

- Стиви Рей. това никак не ми се струва добра идея - каза Далас, докато подтичваше след нея.

- Няма да се бавя, обещавам. - Тя стигна до паркинга и се огледа за колата на Зоуи. - А, ето къде е. Тя винаги си оставя ключовете вътре, понеже вратите и без това не се заключват.

Стиви Рей мушна главата си в колата и нададе доволен вик, като откри ключовете на таблото.

Сериозно, предпочитам да дойдеш е мен на събранието и да разкажеш на вампирите какво смяташ да правиш, дори да са неща, които не би казала на мен. Послушай ги, дори да си напълно сигурна какво правиш.

- Е, точно там е проблемът. Не съм много убедена какво правя. И, Далас, бъди сигурен, че не бих споделила на група вампири нищо, което не бих казала първо на теб.

Той потърка лицето си с ръце:

- Преди го знаех, но напоследък се държиш доста странно.

Тя сложи ръка на рамото му.

- Просто имам чувството, че има нещо, което мога да направя, за да помогна на Зоуи, но не мога да го направя, докато седя затворена в онази стая с група вампири. Трябва да

съм навън. Стиви Рей разпери ръце и посочи земята около тях. - Трябва да използвам елемента си, за да помисля. Изглежда, има нещо, което пропускам, но засега не успявам да го осъзная. Искам да използвам земята.

Не можеш ли да го направиш оттук? Има доста хубава земя и в границите на училището.

Стиви Рей се усмихна. Не обичаше да лъже Далас, затова си каза, че това не е точно лъжа. Тя наистина отиваше да разбере дали има начин да помогне на Зоуи и нямаше как да направи това в училището.

- Тук твърде много неща ме разсейват.

- Добре, виж какво. Наясно съм, че не мога да те спра, но трябва да ми обещаеш нещо. Иначе ще се наложи да се правя на задник, за да те спра.

Стиви Рей се ококори и този път не се налагаше да се преструва, че се смее:

- Ще се опиташ да ми нариташ задника ли, Далас?

- Е, и двамата отлично знаем, че просто ще се опитам, но няма да успея. Точно тук идва моментът, че ще се направя на задник.

- Какво искаш да обещая? попита тя с усмивка,

- Че няма да се връщаш в депото. Те едва не те убиха. Сега изглеждаш напълно възстановена, но все пак те едва не те убиха. Вчера. Трябва да ми обещаеш, че няма да се връщаш там и да се срещаш с тях.

- Обещавам - каза тя честно. - Не смятам да ходя там. Казах ти. искам просто да помисля за начин, по който да помогна на Зоуи. А разправиите с тези хлапета определено няма да ми помогнат.

- Заклеваш ли се?

- Заклевам се.

Той въздъхна с облекчение:

- Добре. А сега какво да кажа на вампирите? Къде отиваш?

- Кажи им точно каквото ти казах. Искам да съм насаме със земята. Ще се опитам да открия нещо важно и не мога да го направя тук.

- Добре, ще им кажа. Сигурно ще побеснеят.

- Е, ще се върна съвсем скоро - каза тя и влезе в колата на Зоуи. И не се тревожи, ще внимавам.

Колата тъкмо запали, когато Далас почука на прозореца. Стиви Рей се показа с въздишка на досада.

- За малко да забравя да ти кажа. Дочух как някои от учениците си говореха, докато те чаках. Навсякъде в интернет се говори само за това, че душата на Зоуи не е единствената, която се е пръснала във Венеция.

Какво, по дяволите, трябва да означава това, Далас?

- Неферет довлякла Калона на Висшия Съвет. Буквално. Тялото му било там, но душата - не.

- Благодаря ти, Далас, трябва да тръгвам каза тя и без да дочака отговор, подкара колата към улицата извън границите на училището.

На „Утика“ зави рязко надясно и тръгна към музея „Гилгрийз“.

Душата на Калона също липсвала.

Стиви Рей нито за миг не допусна, че е потънал в скръб до такава степен, че безсмъртната му душа да се пръсне.

- Не е това - промърмори си тя, докато караше по тъмната и тиха улица на Тулса. - Той е тръгнал след нея,

В мига, в който го изрече на глас, разбра, че е права.

Е, и какво би могла да направи по въпроса?

Нямаше никаква представа. Не знаеше нищо за безсмъртните, нито за пръсването на душите. Тя самата беше умряла веднъж, но не съвсем. И не помнеше душата й да е ходила някъде. Хваната в клопка... Беше черно, студено и тихо, исках да крещя, да крещя... Стиви Рей потръпна и прогони мислите си. Не си спомняше много от ужасното „мъртво“ време. А и не искаше. Но пък познаваше някого, който разбираше много от безсмъртни същества, в частност от Калона и света на духовете. Според бабата на Зи Репхайм не е бил нищо по-различно от дух, докато Неферет не е освободила гнусния му баща.

- Репхайм обезателно ще знае нещо. А аз трябва да го науча - каза тя решително и стисна здраво кормилото.

Ако се наложеше, тя щеше да използва силата на тяхното Обвързване, силата на елемента си и всяка частица от тялото си, за да получи информацията. Без да обръща внимание на болката, ужаса и вината, които тази мисъл я караше да изпитва, тя натисна педала на газта и стигна до музея.

Не се налагаше да мисли къде да го намери, Просто знаеше. Входната врата на основната сграда вече беше разбита и тя се промъкна в мрачната и студена сграда, следвайки невидимите следи, които той бе оставил. Не се налагаше да поглежда към вратата на балкона, за да разбере, че той е навън. Тя просто знаеше това. Винаги знам къде е, помисли си тя мрачно.

Той не се обърна веднага към нея и тя се почувства доволна от това. Имаше нужда от малко време, за да се подготви за гледката.

Е, все пак дойде - каза той, без да се обръща.

Гласът ,wv... този човешки глас. Порази я отново, както първия път, когато го чу.

- Ти ме повика - каза тя, опитвайки се да запази тона си хладнокръвен и да задържи под контрол гнева, който изпитваше към ужасния му баща.

Той се обърна и погледите им се срещнаха.

Изглежда изтощен, беше първата й мисъл. Ръката л/у отново кърви.

Тя все още изпитва болка, беше неговата първа мисъл. И е изпълнена с гняв.

Гледаха се един друг мълчаливо, никой не искаше да изрече пръв мислите си на глас.

- Какво се е случило? - попита той най-после.

- Откъде знаеш, че нешо се е случило? - отвърна тя остро.

Той се поколеба, преди да отвърне, като очевидно избираше думите си внимателно:

- Знам го от теб.

- Говориш безсмислици. Репхайм. - Гласът, с който изрече името му, отекна във въздуха около тях и нощта се

обагри със спомена за блещукащата червена мъгла, която той изпрати, за да я утеши.

- Така е, защото нищо не разбирам от тези неща - каза той е дълбок и нежен глас. - Не разбирам нищо ог това Обвързване, ще трябва да ми обясниш.

Стиви Рей усети, че се изчервява.

Той казва истината, осъзна тя. Нашето Обвързване з/г дава възможност да научава разни неща за мен! А и как би могъл да го разбере, като и аз едва го разбирам.

- Значи казваш, че си разбрал, че нещо се е случило, понеже си го усетил от мен?

- Почувствал, а не усетил поправи я той. Чувствам болката ти. Не точно както преди, първия път. когато пи от мен. Тогава цялото ти тяло гореше от болка. А тази вечер бе някак емоционално, не физическо.

Тя го гледаше с изумление:

- Да, емоционално е. И все още ме боли.

- Разкажи ми какво се е случило.

Вместо отговор, тя го попита:

- Защо ме повика тук?

- Ти изпитваше болка. Можех да го усетя много ясно. -Той замълча, смутен от това. което казва. - Исках това да спре, така че ти пратих сила, която да те успокои, и те повиках при мен.

- Защо го направи? Каква беше гази червена мъгла?

Отговори на въпроса ми и аз ще отговоря на твоя.

- Добре. Това, което се случи, е, че твоят баща уби Хийт, момчето, което бе консорт на Зоуи. Тя е видяла това и не е успяла да го спре, така че душата й се е пръснала.

Репхайм продължаваше да се взира в нея така, че Стиви Рей усети как погледът му преминава през тялото й и се насочва директно към душата й. Не можеше да отмести поглед и колкото по-дълго се гледаха, толкова по-трудно й ставаше да задържи гнева си. Очите му бяха толкова човешки. Единствено цветът им беше странен, но за Стиви Рей червеното в тях не бе толкова чуждо, колкото би тряб-

и лиги ин А

вало. Даже беше стряскащо познато и близко, неотдавна изпълваше и нейните собствени очи.

- Нямаш ли какво да кажеш за това? - извика тя и отмести поглед от него.

- Има оше. Какво е това, което не ми казваш?

Концентрирайки се върху гнева си, тя отново го погледна

в очите.

- Душата на твоя баща също се е пръснала.

Репхайм примига и ужас премина през червените му очи:

Не го вярвам.

- Аз също, но Неферет е занесла безжизненото му тяло пред Висшия Съвет и определено те са се вързали на историята. Знаеш ли какво си мисля? - Тя изобщо не почака да й отговори, а директно продължи, извисявайки гневно глас. - Мисля, че Калона е последвал Зоуи в Отвъдното, защото е тотално обсебен от нея.

Стиви Рей посегна с ръка и избърса сълзите, които се стичаха по бузите й.

- Това е невъзможно. - Репхайм звучеше почти толкова разстроен, колкото и тя. Баща ми не може да се завърне в Отвъдното. Този свяг е абсолютно забранен за него.

Е, очевидно е намерил начин да заобиколи забраната.

- Намерил е начин да заобиколи забраната на Богинята, която лично го е прогонила? Как би могъл да го направи?

- Никс го е изритала от Отвъдното? - възкликна Стиви Рей.

Изборът беше на баща ми. Той бе един от воините на Никс. Техният Обет беше прекъснат, когато той слезе на земята.

- О, Боже мой! Калона е бил на страната на Никс?

Без сама да осъзнава какво прави, Стиви Рей пристъпи крачка напред към Репхайм.

- Да, защитавал я е от Мрака.

Той отмести поглед и се взря в нощта.

- Какво се е случило, защо е бил прогонен?

- Той не обича да говори за това. Знам само, че случилото се го е изпълнило с гняв, който гори от векове.

- И така си бил създаден ти, от този гняв.

Погледите им отново се срещнаха.

-Да.

- И ти ли си изпълнен с него? С този гняв и мрак? - не успя да се въздържи тя и попита.

Нямаше ли да знаеш, ако бях? Точно както аз знам за болката ти. Нали това значи Обвързването?

- Е, това е доста сложно. Виж, за теб всичко това е малко ново, докато аз съм вампир. За един консорт е много по-лесно да усети чувствата на своя вампир, отколкото обратното. Това, което мога да получа от теб, е...

- Силата ми прекъсна я той. Не звучеше ядосано, а просто уморено и безнадеждно. - Получила си силата ми на безсмъртен.

- Мамка му! Затова се възстанових толкова бързо.

- Да, точно затова пък аз не успявам.

Стиви Рей примига от изненада.

- Представям си, сигурно се чувстваш ужасно. Изглеждаш доста зле.

А ти изглеждаш здрава и отново цяла.

- Здрава съм, но няма да бъда цяла, докато не намеря начин да помогна на Зоуи. Тя е най-добрата ми приятелка, Репхайм. Не мога да допусна да умре.

- А той ми е баща. Аз също не мога да допусна да умре.

Те се гледаха един друг в опит да открият смисъл в случващото се между тях. То ги теглеше един към друг, въпреки болката и гнева, които разделяха световете им.

- Какво ще кажеш за следното: ще ти вземем нещо за ядене, а аз ще се опитам отново да превържа крилото ти. Няма да е много забавно за никой от двама ни. После ще помислим какво ще правим със Зоуи и баща ти. Ти би трябвало да знаеш нещо. Не мога да усещам емоциите ти така, както ти усещаш моите, но ще разбера, ако ме лъжеш. Също така съм напълно сигурна, че мога да те открия където и да си. Така че ако решиш да ме лъжеш за нещо и да прецакаш

Зоуи, давам ти думата си, че ще се изправя срещу теб с цялата сила на елемента си. плюс силата на твоята кръв.

- Не смятам да те лъжа - тихо каза той.

- Добре. Нека да влезем в музея и да потърсим кухнята.

Стиви Рей напусна балкона и гарванът-демон я последва,

сякаш беше свързан с нея чрез невидима, но неразрушима верига.

- С тази сила би могла да имаш всичко, което пожелаеш на този свят - каза Репхайм между две хапки от огромния сандвич, който тя му направи от неща, намерени в хладилника на ресторанта.

- Не, не точно. Искам да кажа ясно. че мога да повлияя на един уморен и скапан от работа нощен пазач да забрави, че ни е видял, но не мога, как да кажа, да завладея света или нещо такова.

- Това е доста добра способност.

Не, по-скоро е отговорност, която не искам да поемам. Виж. не искам хората да правят, каквото ги накарам. Просто не е правилно. Не и ако съм на страната на Никс.

- Зашото богинята ги не вярва, че е редно да даде на творенията си обектите на техните желания?

Стиви Рей го изгледа за момент и завъртя една къдрица около пръста си. Запита се дали той не се шегува с нея, но червените му очи показваха, че е напълно сериозен. Тя си пое дълбоко дъх и обясни:

- Защото Никс вярва, че всеки трябва да има свободна воля и когато аз обърквам мислите на някой човек, като му въздействам, му отнемам свободния избор. А това просто не е правилно.

- Наистина ли мислиш, че всеки на този свят би трябвало да има свободен избор?

- Да. Затова съм тук и говоря с теб. Зоуи ми даде тази възможност. И сега, за да й върна услугата, трябва да й помогна.

- Ти ми спаси живота, надявайки се, че ще избера път. различен от този на баща ми.

Стиви Рей се изненада, че той го каза толкова спокойно, но не попита кое е предизвикало честността му.

- Да, казах ти го, когато затворих тунела след теб и те оставих да си тръгнеш, вместо да те предам на приятелите си. Ти сам се разпореждаш с живота си сега. Не си задължен нито на баща си, нито на някой друг. - Тя замълча за миг, а после каза останалото на един дъх. - А и ти вече започна да вървиш по друг път, когато ме спаси на покрива.

- Неизплатеният дълг е нещо много опасно и не бих искал да го нося дълго. Беше напълно логично да изчистя сметките помежду ни.

Да, това ми стана ясно, но какво ще кажеш за днес?

- Днес?

Изпрати ми силата си. за да ме успокои, и ме повика при себе си. Щом притежаваш такава сила. защо не я използва, за да прекъснеш Обвързването? Това би прекратило и твоята болка.

Той спря да се храни и аления! му поглед срещна нейния.

Не ме изкарвай такъв, какъвто не еъм. Прекарал съм векове сред мрака. Със злото сме близки приятели. Свързан съм с баща си. Той е изпълнен с гняв, който би могъл да изпепели този свят, и ако се завърне, моята съдба е да застана до него. Виж ме такъв, какъвто съм наистина, Стиви Рей. Аз съм създание от кошмарите, сътворено чрез насилие и ярост. Движа се сред живите, но съм различен от тях. Нито безсмъртен, нито човек, нито звяр.

Думите му отекнаха във вените на Стиви Рей. Тя знаеше, че той бе напълно откровен с нея. Но в него имаше още нещо, не беше само тази машина от гняв и злоба. Знаеше го. защото го виждаше с очите си.

- Е, Репхайм, да приемем, че може и да си прав.

- Което значи, че също т&ш може и да греша ли?

- Просто го казвам - отвърна тя и вдигна рамене.

Без да отвърне нищо, той поклати глава и се върна към яденето. Тя се усмихна и продължи да си прави сандвич с пуешко.

СЕДМА ГЛАВА

Стиви Рей

Е, започна тя, докато мажеше горчица по хляба. -Каква е твоята теория за изчезването на баща ти?

Погледите им се срещнаха и от единствената дума, която той произнесе, кръвта й изстина.

- Неферет.

- Далас ми каза, че Неферет е занесла безжизненото тяло на Калона пред Висшия Съвет.

- Кой е този Далас? - попита Репхайм.

Едно момче. Е. явно Неферет е предала Калона, въпреки че изглеждаха като двойка.

Неферет съблазняваше баща ми и се преструваше на негова партньорка, но единственото, за което наистина й пука, е самата тя. Ако той е изпълнен с гняв, тя е изпълнена единствено с омраза. А омразата е много по-опасна.

- Значи смяташ, че Неферет е готова да предаде Калона, за да се спаси? - попита Стиви Рей.

- Убеден съм, че тя би предала всеки, ако това ще й е от полза.

- Какво би спечелила с предаването на Калона, особено ако е безжизнен и т.н.?

- Като го предава на Висшия Съвет, сваля подозренията от себе си - отвърна Репхайм.

- Да, в това има смисъл. Знам, че тя иска смъртта на Зоуи. И въобще не й пука за Хийт. Всъщност Неферет би била доволна от факта, че виждайки как Калона убива Хийт, Зоуи ще запрати всичката си сила срещу него, без да е в състояние да го спре, и това ще пръсне душата й. На практика това състояние е на крачка от смъртта.

Репхайм я прониза с поглед:

- Зоуи е нападнала баща ми със силата на елемента дух, така ли?

- Да, така ми казаха Ленобия и Дракона.

- В такъв случай той е смъртно ранен.

Репхайм отмести поглед и не каза нищо повече.

- Хей, трябва да ми разкажеш всичко, което знаеш. - Той не отговори и тя въздъхна примирено. - Добре, ето ти моята истина. Дойдох тук, решена да те заставя да говориш и да ми разкажеш всичко за баща си, за Отвъдното и т.н. Но ето че сега съм тук и на практика не мога да те заставя да го направиш. - Тя докосна ръката му колебливо. Цялото му тяло потрепна, когато пръстите й докоснаха кожата му, но той не се отдръпна. - Не може ли да работим заедно? Ти наистина ли искаш Зоуи да умре?

Той отново я погледна:

- Нямам никаква причина да искам смъртта на приятелката ти, но ти искаш да навредиш на баща ми.

Стиви Рей въздъхна безнадеждно:

- А какво ще кажеш да направя компромис с това, което искам? Да кажем, че искам просто Калона да ни остави на мира.

- Не мисля, че това е възможно изобщо - отвърна Репхайм.

- Но е възможно да го искам. Точно сега и Зоуи и Калона са без души. Знам, че баща ти е безсмъртен, но не може да е все едно колко време душата му е извън тялото.

- Да, не е все едно.

Така че, нека да работим заедно и да видим какво можем да направим, за да ги върнем и двамата, и тогава ще решим какво ще действаме после, ако това после дойде някога.

- Съгласен съм.

- Добре! - Тя стисна ръката му, а после се отдръпна. -Казваш, че Калона е ранен. Какво имаш предвид?

- Тялото му не може да бъде убито, но ако духът му е ранен, той отслабва физически. По този начин Ая е успяла да го плени в капана си. Духът му е бил замъглен от емоции, свързани с нея. Това го е объркало и отслабило, затова и тялото му е станало уязвимо.

- Точно така Неферет е успяла да го занесе пред Висшия Съвет. Зоуи е наранила душата му и тялото му е станало уязвимо.

- Би трябвало да има още нещо. Ако Ая не го бе затворила в земята, баща ми е щял да дойде на себе си почти мигновено. Докато е свободен, той има способността да се възстановява бързо.

- Е, явно Неферет го е пленила, преди да се е възстановил. Тя е толкова зла, че сигурно му е изкарала въздуха с мрачните си сили.

- Точно така! Репхайм се изправи въодушевено и изохка от болка в крилото. Разтривайки ранената си ръка, той седна обратно и го притисна към себе си. - Тя е продължила атаката върху душата му. Неферет е Тси Сгили. Използва тъмни сили и получава способностите си от Мрака.

-Тя уби Шекина, без дори да я докосне - спомни си Стиви Рей.

- Докосна я. но не с ръце. Тя може да контролира нишките на убийствата, за които е отговорна, и всяка жертва я прави все по-силна. Тази сила е погубила Шекина и с зова се е изправила срещу баша ми, когато е бил ранен и слаб.

- Но какво е намислила да прави с него?

- Да задържи тялото му и да използва духа му за своите цели.

- Което ще я направи да изглежда една от добрите пред Висшия Съвет. Обзалагам се, че чупи китки и оплаква „бедната Зоуи“. Сигурно твърди, че е нямала представа за намеренията на Калона.

- Тси Сгили е много могъща. Защо би излязла пред Съвета с някакви си преструвки?

- Неферет не иска те да разберат колко е зла и че намерението й е да управлява света. Едва ли е готова да се противопостави на хората и вампирите едновременно. Поне не и засега. Така че не би искала Съветът да знае, че желае смъртта на Зоуи.

- Баща ми със сигурност не иска Зоуи мъртва. Той просто иска да я притежава.

Стиви Рей го погледна строго:

Според някои от нас да бъдеш притежаван против волята си е дори по-лошо от смъртта.

Той изсумтя:

- Искаш да кажеш нещо като да се Обвържеш по случайност?

Стиви Рей се намръщи:

- Не, нямам това предвид.

Той изсумтя още веднъж и продължи да разтрива ранената си ръка:

- Но ти каза. че Калона не е убил Хийт, за да навреди на Зоуи.

- Не, защото той знае, че това би могло да причини смъртта й.

- Би могло? - Стиви Рей произнесе думите отчетливо. -Това значи ли, че не е сто процента сигурно, че Зоуи ще умре? Понеже другите вампири точно това твърдят.

- Вампирите не мислят от позицията на един безсмъртен. Никоя смърт не е толкова сигурна, колкото смъртните смятат. Зоуи ще умре, ако душата й не се завърне в тялото, но не е невъзможно душата й да стане отново цяла. Да. ще бъде трудно, и да. ще й е нужен водач и защитник в Отвъдното, но...

Той замълча и Стиви Рей забеляза ужас в очите му.

- Но какво?

- Неферет използва баща ми, за да се увери, че душата на Зоуи няма да се завърне. Тя е пленила тялото му, докато е бил ранен, и е пратила душата му в Отвъдното.

- Но нали каза, че Калона е прогонен оттам и не било възможно да се върне?

Репхайм се ококори:

- Забранено му е физически да се върне.

- А тялото му е все още в този свят! Само душата му се е върнала - довърши вместо него Стиви Рей.

- Да! Неферет го е заставила да се върне. Познавам баща си добре. Никога не би се прокраднал обратно при Никс. Той е твърде горд. Би се върнал само ако богинята го помоли за това.

- Откъде си толкова сигурен? Може да е тръгнал след Зоуи, защото най-после е разбрал, че тя никога няма да бъде с него, и като някой луд ревнивец е решил, че е по-добре да е мъртва, отколкото чужда. Може това да го е раздразнило толкова много, че да е преглътнал гордостта си.

Репхайм поклати глава:

- Баща ми никога няма да повярва, че Зоуи ще го отхвърли. Ая му се покори, а част от нея все още живее в душата на Зоуи. Той замълча за миг и преди Стиви Рей да е успяла да го попита още нещо, продължи: - Знам как можеш да се увериш напълно. Ако Неферет го използва, значи е оплела тялото му с нишките на Мрака.

- Мрак? Имаш предвид отсъствие на светлина?

В някакъв смисъл е това. Трудно е да се обясни, понеже този тип чисто зло непрекъснато се променя, еволюира. Мракът, за кой го аз говоря, е осезаем. Намери някого, който има връзки с духовния свят, и той ще може да види нишките, които Тси Сгили използва, за да прикове баща ми, ако всичко е както си го мисля.

Ти имаш ли връзка с духовния свят?

- Да - отвърна той, като я гледаше в очите, без да трепне. - Би ли искала да се предам на Висшия Съвет на вампирите?

Стиви Рей започна да дъвче устната си. Дали би искала? Това би означавало да предаде живота на Репхайм за този на Зоуи и може би дори и своя, защото тя ще трябва да го последва. А и изключително могъщите Жрици от Висшия Съвет без съмнение ще усетят, че двамата са Обвързани. Тя би умряла заради Зоуи, разбира се. Но не би било зле, ако не се налага да го прави. Е, не я иска и Обвързана с гарван-демон. Мамка му, никой не би искал такова нещо. Богинята би могла да потвърди, че и самата Стиви Рей не го желаеше. Или поне през повечето време.

- Стиви Рей?

Тя подскочи и видя как Репхайм я изучава с поглед:

Искаш ли да се предам на Висшия Съвет на вампирите'?

Само като най-последно средство. А ако ти отидеш, това означава и аз да се присъединя към теб. По дяволите. Съветът най-вероятно няма да повярва на нищо, което им кажеш. Но според теб ни трябва някой, който има връзка с духовния свят. Достатъчно добър, че да усети Мрака, нали така?

Да.

- Е, там е пълно с могъщи вампирски Жрици. Все някоя трябва да е в състояние да го направи.

Той поклати глава:

- Би било необичайно за вампир да усети тъмните сили, с които една Тси Сгили разполага. Това е една от причините Неферет да се преструва успешно пред тях. Да усещаш скритите сили на Мрака е уникална дарба и би било ужасно трудно, ако не си близък с тях.

- Да, но Жриците от Висшия Съвет би трябвало да са в състояние да го направят. Все някоя ще може.

Каза го с много повече увереност, отколкото изпитваше. Всички знаеха, че Жриците в Съвета са избрани заради своята вярност, почтеност и най-вече заради добротата си, която не се връзва много-много с усещане на злото.

Тя прочисти гърлото си:

- Добре, време е да се връщам в Дома на нощта и да се обадя до Венеция. - После премести поглед към ръката му и крилото, което беше привързано зад гърба му. - Боли ли много?

Той само изсумгя.

- Нахрани ли се?

Той кимна.

Тя просто преглътна тежко, като си спомни как почувства болката му, когато превързваше крилото му миналия път.

- Трябвала намеря някои медикаменти. За съжаление сигурно са точно в онази зала, в която пратих бедния пазач, което значи, че отново ще трябва да бъркам в дребния му мозък.

- Усещаш ли, че мозъкът му е малък?

Не видя ли как се беше загащил? Никой под осемдесет с нормален мозък не носи такива дядовски панталони, за-гащени до подмишниците. Казах ти, мозъкът му е колкото грахово зърно.

И тогава, за изненада и на двама им, Репхайм се засмя.

Харесва ми звукът от неговия смях. И преди собственият й мозък да заповяда на устата й да мълчи, тя се усмихна и изстреля:

- Трябва по-често да се смееш, приятно е.

Репхайм не каза нищо, но Стиви Рей не успя да разшифрова странния поглед, който й хвърли. Почувства се малко неудобно и стана от кухненския стол:

- Е, аз отивам за медикаментите. Ще оправя крилото ти, доколкото мога, ще взема храна и разни неща за теб и после се връщам, за да проведа супер далечни разговори. Стой тук, след малко се връщам.

- Предпочитам да дойда с теб - каза той и се изправи внимателно, като държеше ръката си до тялото.

- Може би ще ти бъде по-лесно, ако просто останеш тук.

-Да, но предпочитам да съм с теб - каза той тихо.

Стиви Рей почувства силно вълнение при тези думи, но

просто вдигна рамене и равнодушно отвърна:

- Добре, приготви се тогава. Но не мрънкай, ако те боли, като се разхождаш насам-натам.

- Аз не мрънкам.

Погледът му бс толкова преизпълнен с мъжка гордост, че беше неин ред да се засмее.

На път за вкъщи Стиви Рей се замисли за Зоуи и за следващия си план за действие. Това беше лесно. Ще се обади на Афродита. Независимо какви трагедии се разиграваха там.

Афродита без съмнение ще е набъркала носа си в центъра на събитията, особено щом се касае до Зоуи.

Значи следващата стъпка по спасяването на Зоуи бе планирана и сега тя можеше спокойно да мисли за Репхайм.

Наместването на счупеното му крило беше ужасно. Все още чувстваше пронизващата болка по рамото и гърба си. Дори след като намери шишенце с лидокаин и го изсипа цялото върху крилото и ранената си ръка, все още усещаше тъпата болка от счупването. Репхайм не беше казал нито дума по време на цялото мъчение. Просто извърна глава настрана и точно преди да докосне крилото му, попита:

- Ще направиш ли онова нещо с говоренето, докато ме превързваш?

- Какво нещо с говорене имаш предвид? - попита тя.

Той й хвърли поглед през рамо и тя видя усмивка в очите

му:

-Говориш. И то много. Така че давай. Ще имам нещо много по-досадно, което да понасям, и няма да мисля за болката.

Тя му хвърли гневен поглед, но после се усмихна. Говори му през цялото време, докато почистваше раната и превързваше счупеното му крило. Беше се отдала напълно на словесното си излияние, без да казва нищо конкретно и с твърде много думи, за да понесе и гя по-леко болката, която двамата споделяха. Когато приключи, той я последва бавно и внимателно до изоставеното имение, а тя се опита да направи килера му малко по-уютен, като натъпка няколко одеяла, които беше задигнала от стаята на персонала в музея.

По-добре е да тръгваш. Не се тревожи за това.

Той взе последното одеяло от нея и просто се строполи върху купчината.

- Виж, ще сложа тук чантата с храната. Има само неща, които не се развалят бързо. И не забравяй да пиеш много сок и вода. Хидратацията е важна каза тя и изведнъж почувства безпокойство, че го оставя сам толкова слаб и уморен.

- Добре. Тръгвай.

-Тръгвам. Да. Отивам си. Ще се опитам да дойда пак утре.

Той кимна едва доловимо.

- Добре. Сега тръгвам.

Тя се обърна към вратата, но гласът му я спря:

- Трябва да говориш с майка си.

Стиви Рей се завъртя рязко:

Защо, по дяволите, го каза?

Той примига насреща й смутено, замисли се и най-после отвърна:

- Говореше за нея, докато ми превързваше крилото. Не помниш ли?

- Не. Да. Предполагам, че не съм внимавала особено за какво говоря. Понякога просто си движа устата, без да влагам мисъл.

- Стараех се да слушам теб, вместо болката.

-О!

Стиви Рей не знаеше какво да каже.

- Каза, че тя те мисли за мъртва. Аз просто... - не успя да довърши той. Изглеждаше смутен, сякаш трябваше да разгадае непознат език. Просто си помислих, че трябва да й кажеш, че си жива. Тя би се зарадвала да го научи, нали?

-Да.

Гледаха се известно време, докато тя най-после успя да каже нещо:

- Чао! И не забравяй да се храниш.

А после буквално изтича навън.

- Защо, по дяволите, това, че спомена майка ми. ме накара да откача така? - запита се Стиви Рей гласно.

Тя знаеше отговора, но не искаше да го изрече гласно. Беше го грижа за нещата, които му бе говорила. Беше го грижа за това, че й е мъчно за майка й. Когато паркира в Дома на нощта и излезе от колата на Зоуи, си помисли, че не точно неговата загриженост я накара да откачи. По-скоро беше начинът, по който тази загриженост я караше да се чувства. Бе доволна, че той е загрижен за нея, а Стиви Рей много добре осъзнаваше колко е опасно да си доволен от такова нещо.

Далас буквално изскочи от храстите до паркинга:

- Ето те най-после! Крайно време беше да се връщаш.

- Далас! Заклевам се в Богинята, че ще ти наритам задника, ако не престанеш да ми изкарваш акъла.

- По-късно ме ритай. Сега трябва спешно да идем в стаята за съвещания, защото Ленобия не е никак щастлива, че офейка така.

Стиви Рей въздъхна и последва Далас по стълбите към залата, която се намираше точно срещу библиотеката. Тя се качи бързо, но се поколеба за миг пред вратата. Напрежението във въздуха бе толкова силно, че почти можеше да го пипне. В средата на стаята имаше кръгла маса. на която би трябвало да са седнали всички, но не и днес. Днес приличаше повече на кафене с отделни сепарета.

От едната страна седяха Ленобия. Дракона, Ерик и Крамиша. От другата бяха проф. Пентесилея, Гарми и Венто. Бяха в разгара на някаква караница, когато Далас се закашля и Ленобия обърна поглед към него.

- Стиви Рей! Най-после. Струва ми се, че обстоятелствата са малко необичайни и всички сме под неописуем стрес, но бих оценила, ако се въздържаш да ходиш до парка, или къдего другаде си ходила извън училище, точно когато е свикано събрание. В момента изпълняваш ролята на Висша Жрица и не трябва да забравяш да се държиш като такава.

Тонът на Ленобия беше толкова остър, че Стиви Рей моментално настръхна. Тя отвори уста да й отвърне подобаващо, след което да напусне скапаната зала и да се обади във Венеция. Но тя вече не беше просто хлапе. А да се сдърпа с групата вампири, които също искаха да помогнат на Зоуи, нямаше да бъде от голяма полза.

Започни така, както би завършила, почти чу тя гласа на майка си.

Така че вместо да отвърне нешо грубо, Стиви Рей пристъпи напред и седна на един от столовете между двете групи. Когато заговори, се постара да не личи колко е раздразнена.

Всъщност направи всичко по силите си, за да повтори изражението на майка си, когато искаше да й покаже колко е разочарована от нея:

- Ленобия, аз имам връзка с елемента земя. Това означава, че понякога ще имам нужда да се откъсна от всички и да бъда насаме с нея. По този начин се концентрирам, а сега имам нужда точно от това. Така че понякога ще напускам, със или без разрешение и без значение дали е свикано събрание. Освен това аз не играя ролята на Висша Жрица. Аз съм първата и единствена червена Висша Жрица в целия свят. Това е нещо ново, за което може би се налага да се измисли ново описание на длъжността.

Тя се обърна към останалата част от залата:

-Здравейте, професор Пи, Гарми и Венто. Не съм ви виждала от доста време.

Тримата учители промърмориха някакъв поздрав и тя игнорира факта, че се взираха в червената й татуировка, сякаш беше някакъв сбъркан научен експеримент.

- Така. Далас ми каза, че Неферет е занесла тялото на Калона пред Висшия Съвет и изглеждало сякаш неговата душа също се е пръснала.

- Да, макар че някои просто не искат да го повярват - каза проф. Пентесилея, като метна мрачен поглед на Ленобия.

-Калона не е Еребус! - практически избухна Ленобия. - Точно както всички знаем, че и Неферет не е земното превъплъщение на Никс! Всичко това е просто нелепо.

- Съветът ни докладва, чс Пророчината Афродита е потвърдила липсата на душа в тялото на безсмъртния, точно както е и при Зоуи - каза проф. Гарми.

-Чакайте малко. - Стиви Рей вдигна ръка, за да спре тирадата, която се задаваше от страна на Крамиша. -Правилно ли чух да казвате Афродита и Пророчица в едно изречение?

- Така я наричат от Висшия Съвет - обясни Ерик сухо. Въпреки че повечсто от нас не биха използвали точно това определение.

Стиви Рей вдигна въпросително вежди към него:

- Така ли? Аз бих. Зоуи също. И ти би трябвало. Следвал си нейните видения неведнъж. Бях Обвързана с нея, независимо дали ми харесваше или не, но мога да кажа, че тя определено е докосната от Никс и знае разни неща. Всъщност много неща. - Тя погледна проф. Гарми. - Значи Афродита може да усеща неща, свързани с духа на Калона?

- Така твърдят от Висшия Съвет.

Стиви Рей въздъхна е облекчение:

- Това е най-добрата новина, която съм чувала от дни.

Тя погледна часовника и започна да пресмята часова разлика от седем часа. В Тулса бе десет вечерта, значи там е малко преди изгрев.

- Трябва да се обадя на Афродита. По дяволите, забравила съм мобилния си телефон в стаята.

Тя се изправи и тръгна да излиза.

Стиви Рей, какво правиш? - попита я Дракона.

Тя се поколеба за миг, колкото да огледа стаята отново и да усети напрежението между вампирите:

Какво ще кажеш да ти отговоря какво не правя? Не седя на едно място да споря какъв бил Калона и каква Неферет. когато Зоуи има нужда от помощ. Няма да се откажа от Зоуи и няма да допусна да ме въвлечете в някаква глупава учителска война. - Тя хвърли остър поглед на Крамиша. -Вярваш ли, че съм твоята Висша Жрица?

- Да - отвърна тя без колебание.

- Чудесно. Тогава ела с мен. Тук си губиш времето.

- Далас?

- Както винаги съм с теб, момиче.

Стиви Рей погледна вампирите един по един:

А вие просто трябва да се стегнете. Ето ви специално изявление от единствената Висша Жрица, която ви е останала. Зоуи не е мъртва, а, повярвайте ми, аз познавам мъртвите. Минала съм през смъртта.

С тези думи тя се обърна и напусна залата, следвана от червените новаци.

ОСМА ГЛАВА

Афродита

Афродита не искаше Дарий да я извежда от залата на Съвета, както той възнамеряваше. Не можеше да остави Зоуи сама насред целия цирк, който Неферет разиграваше с тотално изтрещелия воин и полуистеричната групичка на приятелите й.

- Да, вярвам, че е много важно да запазим тялото на Еребус под непрекъснато наблюдение, докато духът му отсъства. Предполагам, че това е просто временно състояние, в което той е изпаднал в резултат на атаката от страна на Зоуи - заяви Неферет пред Висшия Съвет.

- Атаката от страна на Зоуи? Правилно ли чух какво каза току-що?

Очите на Старк бяха подпухнали, бузите му - хлътнали, а той сякаш се канеше да избухне.

- Иди при Старк и се опитай да му помогнеш да овладее темперамента си - прошепна Афродита на Дарий. Той се поколеба, затова тя добави - Аз съм добре. Просто ще поседна тук и ще слушам. Все едно съм на някое от коктейлните партита на майка ми. ама в но-кофти вариант.

Дарий кимна и се доближи до Старк, като сложи ръка на рамото му. Според Афродита беше добър знак, че той не отхвърли ръката, но въпреки това стрелецът изглеждаше ужасно. Тя отново се запита какво ли би станало е нейния воин, ако неговата Пророчица умре, и после потръпна от ужасно предчувствие.

- Да, Зоуи нападна Еребус. И неговото безжизнено тяло е доказателство за това - каза Неферет самодоволно.

- Зоуи се опитваше да попречи на безсмъртния да убие нейния консорт - намеси се Дарий, преди Старк да е дал воля на гнева си.

- О, така ли? - възкликна Неферет и се усмихна глуповато на Дарий, от което Афродита изпита желание да й издере очите. - А защо моят консорт би желал да убива Хийт? Единственото истинско сведение, което имаме, е от самия Еребус, който преди да напусне тялото си, ми каза: „Аз защитавах своята богиня“. Така че това, което сс е случило между Зоуи, Еребус и Хийт, е много по-сложно, отколкото може да се стори на някой млад и объркан свидетел.

- Това не е бил някакъв спор за Никс! Калона уби Хийт. Може би от ревност, защото Зоуи го ценеше твърде много -извика Старк, който изглеждаше така, сякаш единственото му желание бе да обвие с ръце шията на Неферет и да стиска ли, стиска.

- А теб как те караше да се чувстваш тази прекомерна привързаност на Зоуи към Хийт? Връзката между воин и неговата дама е от доста личен характер, нали така? Ти си бил там с тях, косато се е случило това с пръсването на душата. Каква е твоята вина, воине? - попита Неферет.

Дарий хвана здраво Старк, за да не се втурне към Неферет, а Дуантия взе думата бързо:

Неферет, всички сме съгласни, че има много неясноти около трагедията, случила се на малкия ни остров днес. Старк, разбираме трагедията и гнева, които изпитваш от загубата на своята Жрица. Много е тежко за един воин.

Мъдрите слова на Дуантия бяха прекъснати от звуците на песента „Респект“ на Арета Франклин, които се носеха от чантичката на Афродита.

Опа, много се извинявам - каза тя и започна трескаво да бърка, за да намери телефона си. - Мислех си, че съм го изключила. Не знам кой би могъл да е...

Тя млъкна внезапно, като видя името на Стиви Рей на дисплея. Беше на косъм да натисне заето, но я обзе някакво предчувствие, силно и отчетливо. Налагаше се да говори със Стиви Рей.

Извинявам се отново, но ще трябва да вдигна.

Афродита се изкачи бързо по стълбите и излезе от залата, чувствайки как всички погледи са вперени в нея, сякаш току-що е пребила някое бебе или е удавила малко кученце.

- Стиви Рей - започна тя. Знам. че сигурно току-що си научила за Зи и не си на себе си, но сега не е най-подходящият момент...

- Можеш ли да усещаш неща от Отвъдното? - попита Стиви Рей директно, без никакви предисловия.

Нешо в тона на гласа й накара Афродита да се въздържи от обичайния си саркастичен стил:

- Да, започвам да го усешам. Изглежда, се пренасям в Отвъдното, когато получавам видение, но не го осъзнавах до днес.

- Къде е тялото на Калона'.'

Афродита надникна към коридора. Нямаше никого, но тя въпреки това продължи да шепти:

- Долу, в залата на Съвета.

- Неферет там ли е?

- Естествено.

А Зоуи?

- И тя е там. Е. поне тялото й. Самата Зи я няма. Старк съвсем откачи, а Неферет го дразни допълнително и той направо не е на себе си. Дарий крепи положението, като не му позволява да разкъса Неферет на парчета с голи ръце. Останалите са в истерия.

- Но ти си напълно адекватна.

Стиви Рей не го каза като въпрос, но Афродита се почувства длъжна да отговори:

- Все някой трябваше да бъде.

Добре. Мисля, че открих нещо. свързано с Калона. Ако съм права, Неферет до ушите е затънала в тъмни сили. Предполагам, че е пленила тялото му, а душата му използва за свои цели.

Нима това е изненада за някого?

- Обзалагам се, че е изненада за по-голямата част от Висшия Съвет. Неферет има таланта да привлича хората на своя страна.

- Без съмнение. Повечето нямат дори бегла представа каква е - изсумтя Афродита.

- Така си и мислех. Да й се противопоставим там ще бъде много по-трудно, отколкото когато бяхме тук.

-Това е положението накратко. Е, каква е историята с Калона?

- Трябва да провериш тялото му, като използваш спай-дърменската си чувствителност за духовното.

- Колко си глупава. Спайдърмен не съществува. Това е просто комиксов герой.

- Нарича се графична новела, а не комикс. Не бъди толкова превзета. Нямам достатъчно време да дискутирам с теб ползата за въображението от четенето на графични новели.

- О, моля ти се. Картинките с текст в балончета се наричат комикси. Те са глупави и са предназначени за смотани и антисоциални по предназначение индивиди.

- Афродита! Концентрирай се! Върни се в залата и провери тялото на Калона посредством сетивността си към Отвъдното. Провери за нещо странно, което никой друг не може да види. Като... не знам точно...

- Като отвратителна, лепкава паяжина от мрак, увита около него като верига? предположи Афродита.

Не ме занасяй, важно е.

Гласът на Стиви Рей беше станал напълно сериозен.

- Не те занасям изобщо. Казвам ти какво видях вече. Цялото му тяло е покрито от тези тъмни нишки, които никой друг, освен „моа“, не може да види.

Значи е Неферет! - извика развълнувано Стиви Рей. -Тя се е забъркала е нещо, наречено Мрак. С главно М. По този начин използва силите на Тен Сгили. Успяла е да плени Калона, след като Зоуи го е ранила - само тогава тялото му е уязвимо.

- Откъде знаеш?

- По този начин жените от племето чероки са го пленили навремето. - Стиви Рей избегна въпроса, като отговори с единствената част от историята, която можеше да сподели.

- Ая е използвала емоциите, които е изпитвал към нея, за да го отслаби физически, и възрастните жени са се възползвали от това.

- Звучи логично. Значи сега Неферет го държи в плен и без душа? Но защо? Нали е неговата супер гадна любовница. Не иска ли той да е с нея? Двамата биха могли да духнат заедно и да не се налага да отговарят за убийството на Хийт.

-Да, само че има две подробности. Тя би изглеждала виновна и Висшият Съвет щеше да се настрои против нея. Втората е, че няма как да е сто процента сигурна, че Зоуи ще умре.

- Какво искаш да кажеш? Според Съвета тя има най-много седмица.

- Не е вярно. Ако душата й се завърне, няма да умре. Неферет знае това, така че...

-.. .е пленила Калона и му е казала да проследи Зи в Отвъдното, за да се увери, че няма да успее да се върне довърши Афродита вместо нея. Впечатляващо! Но нещо не се връзва. Калона е напълно обсебен от Зи. Не мисля, че би искал да я убие.

-Да, но ако това е единственият начин да си върне тялото?

- В такъв случай ще я убие - каза Афродита с леден глас.

- Стиви Рей, какво ще правим?

- Трябва да намерим начин да я защитим и да й помогнем да се върне в тялото си. И не, не знам как ще го направим. - Тя се поколеба, после кръстоса пръсти зад гърба си и добави: - Днес земята ми помогна да открия някои неща за Калона. Изглежда, навремето е бил воин на Никс. Явно е бил от добрите. После нещо се е случило в Отвъдното и Богинята го е прогонила. Така се е озовал на земята.

- Което значи, че той познава Отвъдното много по-добре от всеки от нас - каза Афродита мрачно.

- Да. Мамка му! Трябва ни воин, който да защитава Зоуи в Отвъдното и да се изправи срещу Калона.

Изведнъж на Афродита й просветна нещо:

- Но тя вече си има воин.

Старк е част от този свят. Не от Отвъдното.

- Но Жрицата и нейният воин са свързани по начин, който е свързан с духа, клетвата и посвещението. Знам го, за-щото го има между мен и Дарий. - Афродита ставаше все по-въодушевена. - Не можеш да ми кажеш, че той не би ме последвал директно в ада, за да ме зашити. Единственото, което трябва да направим, е да пратим душата на Старк в Отвъдното, за да защити Зоуи. А това може да спаси и него, добави Афродита мислено.

Не знам, Афродита. Старк сигурно е много объркан след загубата на Зоуи.

- Именно това имам предвид. Ще помогне и на себе си, като я спаси.

- Но това няма как да стане. Спомням си нещо от Наръчника за новаци от трети курс. Имаше някаква история за Жрица, която умряла, щом душата й се пръснала. Нейният воин я последвал в Отвъдното.

- Моля те, не ставай глупава. Тази история е публикувана в учебника за трети курс, за да изкара акъла на хлапетии като теб, за да може сексапилните млади новачки да стоят настрана от Синовете на Еребус. Тази глупост сигурно е написана от някоя стара и съсухрена кучка, която не е правила секс от поне сто години. Буквално. Старк трябва да иде след Зоуи в Отвъдното, да нарита задника на Калона и да я доведе обратно тук.

- Предполагам, че ще е малко по-сложно.

Сигурно, но какво от това. Той ще се справи.

- Как?

Афродита замълча за миг, спомняйки си за мъдрите, тъмни очи на Танатос.

- Знам някой, който най-малкото може да ни насочи в правилната посока.

- Нека Неферет да не узнава, че сме я разкрили - каза Стиви Рей.

- Не съм толкова гъпа, глупачке - отвърна Афродита. -Остави всичко в талантливите ми красиви ръце. Ще ги се обадя по-късно, за да ти кажа как вървят нещата. Чао.

Тя натисна бутона за край на разговора, преди Стиви Рей да успее да й отговори нещо.

И като се усмихваше лукаво, се върна обратно в залата на Съвета.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Старк

Колкото повече стоеше в една стая с Неферет, толкова повече се разгаряше гневът му. А гова не беше зле. Той можеше да мисли чрез него. Можеше да мисли през скръбта. Богиньо! Непоносимата скръб от загубата на Жрицата... на неговата Зоуи...

- Значи се споразумяхме каза Неферет. - Ще отнеса тялото на своя конеорт на Капри. Там ще мога да го наблюдавам, докато...

Старк най-после осъзна какво казваше тази кучка и единствено Дарий го удържа да не й се нахвърли.

- Не можете да я оставите да избяга с него! - изкрещя Старк на Дуантия, председателката на Висшия Съвет. -Калона уби Хийт. Зоуи го видя. Именно той й причини това. - Той посочи с ръка безжизненото тяло на Зоуи, без да свежда поглед към нея. Не би могъл да го понесе.

Да избягам? - възкликна подигравателно Неферет. Вече се съгласих да бъда придружена от група Синове на Еребус, които ще докладват периодично пред Съвета за състоянието му. В крайна сметка моят конеорт не е престъпник. Не е против законите ни воин да убие човек, ако служи на Богинята.

Старк се обърна към Дуантия, без да обръща никакво внимание на Неферет:

- Не я оставяйте да си тръгне. Не й позволявайте да го вземе. Той е направил много повече от това да убие човешко момче, а те двамата в никакъв случай не служат на Никс.

- Това са лъжи, разпространявани от ревнива тийней-джърка, чийто самоконтрол е толкова слаб, че душата й се е пръснала - изстреля Неферет.

- Ах ти, гадна кучка!

Старк се хвърли към Неферет. която дори не трепна. Просто вдигна елегантната си ръка с дланта към него. Когато той се пребори с Дарий, сякаш видя някакъв черен пушек около пръстите й.

- Престани, малоумник такъв!

Изведнъж Афродита се оказа на крачка пред него. Старк беше наясно, че тя е приятелка на Зоуи, но ако Дарий не го беше хванал здраво, гой нямаше да се поколебае да я блъсне, за да се добере до Неферет.

- Старк! - изкрещя му Афродита. - Така не помагаш на Зоуи!

После тя направи нещо, което напълно го шокира, и понеже Дарий бе плътно до тях, шокира и него. Афродита хвана лицето му в нежните си ръце и го застави да я погледне в очите. После прошепна думите, които промениха живота му:

- Знам как да помогнем на Зоуи.

- Виждате ли колко е неконтролируем? Ако тялото на моя конеорт остане тук, кой знае какво би му направил този недисциплиниран младеж!

Неферет избълва отровата си, докато Старк гледаше Афродита в очите:

- Заклеваш ли се'.' - прошепна той. - Нали не ме бала-мосваш?

Афродита повдигна русата си вежда:

- Ако ме познаваше по-добре, щеше да знаеш, че никога не баламосвам. Но, да, заклевам се в новата си и отговорна титла на Пророчица, че знам начин как да помогнем на

Зоуи, само че трябва да я държим далеч от Неферет. Разбра ли?

Старк кимна и спря да се бори с Дарий. Афродита махна ръцете си от лицето му.

С достойнството на Пророчица на Никс тя се обърна към Неферет и Жриците от Висшия Съвет.

- Защо сте толкова сигурни, че Зоуи ще умре?

Дуантия отговори първа:

- Душата й напусна тялото не просто на пътешествие до Отвъдното и не просто за разговор с Богинята. Душата на Зоуи се пръсна.

Една от Жриците, която досега беше запазила мълчание, се намеси:

Трябва да разберете какво значи това. Душата на Зоуи е в Отвъдното, но на парчета. Различни спомени и преживявания са откъснати от нея, както и различни аспекти на нейната личност. Ще се превърне в Каоиник Ши - нито жива, нито мъртва, пленена в света на духовете, без комфорта на своята собствена душа.

- Не. Питам сериозно. Говорете ми на американски, а не на този древен, старовремски, объркан и заплетен евро боклук. - Афродита сложи ръка на хълбока си и насочи показалец към Висшия Съвет. - Без заплетени приказки. Обяснете ми защо отписвате Зоуи?

Старк чу как някои от членовете на Съвета си поемат дълбоко въздух при неуважителните думи на Афродита, а Неферет ги погледна красноречиво и каза: „Видяхте ли, че не могат да се контролират“.

Но Танатос отговори спокойно:

- Това, което Етер каза, е, че пластовете на душата, които съставляват личността на Зоуи - нейните минали преживявания, спомени и опит, са изтръгнати от нея. Без тези пластове да се съединят, за нея е невъзможно да почива в Отвъдното, нито душата й ще може да се завърне в тялото. Представи си го, сякаш си преживяла тежък инцидент и пластовете на тялото ти са се разделили. Костите, мускулите и кожата, които защитават сърцето, вече не са в тялото и са оставили жизненоважния орган открит и беззащитен. Какво би се случило при това положение?

Афродита не отвърна нищо и Старк си помисли, че тя се колебае, защото не иска да каже очевидния отговор, но тя се обърна към него и когато погледите им се срещнаха, той с изненада забеляза триумф и въодушевление у нея.

- Ако сърцето ми няма никаква защита, то ще престане да бие. Така че защо да не намерим на Зоуи някаква ?

Защита! Аз съм защитата на Зоуи! Трепет на надежда премина по тялото му:

- Аз съм нейната защита! - извика той. - Без значение дали в този свят, или в следващия. Само ми кажете как да стигна до нея и ще го направя.

- Това определено звучи логично, Старк каза Танатос. - Но твоята дарба е свързана с физическото, а не идва от света на духовното.

- Защитата си е защита - настоя той. - Просто ми покажете как да стигна дотам, останалото е моя работа.

- Зоуи трябва да намери начин да възстанови душата си, а това не е битка, която можеш да проведеш вместо нея -обясни Етер.

- Но мога да я защитавам, докато събере частите на душата си - настоя Старк.

- Жив воин не може да пристъпи в Отвъдното. Дори и за да последва своята Жрица - отвърна Етер.

- Опиташ ли се, ти също ще бъдеш погубен - добави Дуантия.

- Няма как да знаете това със сигурност - каза Старк.

В цялата ни история няма нито един воин, който се е завърнал от опит да последва разпръснатата душа на своята Жрица в Отвъдното. До един са загинали. И воините, и жриците - обясни Танатос.

С изненада Старк осъзна, че дори не се бе замислял за това. Някаква част от него изпитваше по-скоро любопитство, отколкото съпротивление при мисълта да умре. Особено ако по този начин изпълни обета си към Зоуи.

Но преди да успее да отговори, леденият глас на Неферет отново нахълта без покана в ума му.

- А всички тези воини и жрици са били много по-възрастни и опитни от вас.

- А може би точно в това е бил проблемът - прошепна Афродита, така че само Старк да я чуе. - Били са твърде възрастни и са имали твърде много опит.

Старк трепна с надежда:

- Мисля, че преди малко не бях прав. Не би трябвало да има проблем Неферет да отнесе Калона, където иска, а аз ще взема Зоуи - каза той на Дуантия. После посочи с ръка Афродита, Дарий и останалите. - Ние ще вземем Зоуи.

-Старк, не мога да дам съгласието си за нещо, което ще те остави пред смъртна опасност. - Гласът на Дуантия беше изпълнен със състрадание, но твърд. - Зоуи ще почине следващата седмица. Най-доброто място за нея е тук, в нашата болница, на спокойствие, докато моментът настъпи. Най-доброто за теб ще бъде да се подготвиш за това, което следва, и да не се жертваш в опити да я спасиш.

Ти си твърде млад - каза Танатос. Пред себе си имаш дълъг и плодотворен живот. Не прекъсвай нишките на съдбата си.

- Зоуи ще остане тук до самия си край - кимна Дуантия в знак на съгласие. - Ти, разбира се, можеш да останеш до нея.

- Хм, извинете ме, не бих искал да бъде неуважителен или нещо такова...

Всички погледи се насочиха към групичката приятели на Зоуи, които до този момент бяха запазили пълно мълчание. Ръката на Деймиън беше високо вдигната, сякаш се намираше в училище и искаше да бъде изпитан.

Как е името ти, момче? - попита Дуантия.

- Деймиън, аз съм един от приятелите на Зоуи.

- Също така има връзка с елемента въздух - добави Джак и избърса с ръка сълзите от бузите си.

- Аха, спомних си за теб - каза Дуантия. - Искаш да кажеш нещо на Съвета ли?

- Той е просто новак. Има право да присъства, но не и да се изказва пред Съвета - изстреля Неферет.

- Откога имаш право да се изказваш от името на Висшия Съвет на вампирите, Неферет? - попита Афродита.

- Няма такова право - каза Танатос и стрелна Неферет с твърд поглед. - Е, момче, искаш да кажеш нещо пред Съвета ли?

Деймиън се изправи, преглътна тежко и отвърна:

- Потвърждавам.

Устните на Танатос се разтеглиха в лека усмивка:

- В такъв случай можеш да говориш. Също така можеш да свалиш ръката си, Деймиън.

- О, благодаря ви. Е, исках да кажа просто, че е право на Старк като положил клетва да бъде воин на Зоуи, да реши как точно да я защитава. Или поне така си спомням от записките си по вампирска социология.

Зоуи умира. - Думите на Дуантия бяха сурови, но тонът й бе нежен. - Трябва да разберете, че нейният воин скоро ще бъде освободен от клетвата си.

- Разбирам го. Но тя все още не е мъртва. И казвам, че нейният воин има правото да я защитава по всички начини, за които прецени, че биха могли да са й от полза, докато е жива.

Ще трябва да се съглася с теб, момче каза Танатос и кимна с уважение към Деймиън. - Той е напълно прав по принцип. Законът казва точно това. Отговорност на самия воин е да прецени кое е най-доброто за безопасността на неговата Жрица. Зоуи Редбърд е жива, следователно тя все още е под защитата на своя воин.

- Всички ли сте съгласни с Танатос? - попита Дуантия останалите Жрици.

Старк притаи дъх, докато изчакваше отговорите им. Всички казаха „Да!“ или кимнаха утвърдително.

- Добра работа, Деймиън - поздрави го Танатос.

- Благодаря Ви, Жрице - отвърна той и се изчерви.

Дуантия поклати глава:

- Аз никак не съм удовлетворена от вероятността един млад и посветен воин да се прости с живота си. - Тя сви рамене в знак на съгласие. - Но Съветът е единодушен. Това много ме натъжава, но ще се съобразя с волята на Съвета и с нашите закони. Старк, къде искаш да прекара последните си дни твоята Жрица?

Преди той да успее да отговори, се разнесе леденият глас на Неферет:

- Това единодушие означава ли, че аз също съм свободна да взема своя консорт и да напусна?

- Вече се произнесохме по този въпрос, Неферет. - Гласът на Танатос беше не по-малко леден. Предвид обстоятелствата, можеш да се завърнеш на Капри с тялото на своя консорт.

Благодаря Ви каза тя. После направи високомерен жест към Синовете на Еребус, които бяха донесли тялото на Калона. - Вземете го. Тръгваме си от това място.

С едва доловим поклон Неферет излезе от залата.

Всички гледаха как тя си тръгва, а през това време Афродита стисна ръката на Старк.

- Увъртай! Не им казвай къде мислиш да отведеш Зоуи.

- След като прекъсването приключи, имаш думата да ни кажеш къде мислиш да отведеш Висшата Жрица, Старк каза Танатос.

- Точно сега искам да я отведа в стаята ни. В случай че нямате нищо против. Наистина ми трябва малко време да помисля кое е най-доброто място за нея, тъй като до момента не съм имал такава възможност.

- Млад, но мъдър - каза Танатос и се усмихна благосклонно.

- Приятно ми е да видя, че вече владееш своя гняв, воине - добави Дуантия. - Надявам се ще продължиш да мислиш трезво и мъдро.

Старк стисна зъби и се поклони, като внимаваше да не срещне погледите на никоя от Жриците, за да не разкрие неовладения си все още гняв.

- Съветът ви дава възможност да се оттеглите в стаята си с ранената Висша Жрица и приятелите си. Утре ще те попитаме за решението ти къде Зоуи да прекара последните си дни. Имай предвид, че все още можеш да избереш да остане тук. Ако поискаш това от нас, ние ще осигурим убежище за всички вас за колкото време е необходимо.

- Благодаря - каза Старк.

После се поклони на Жриците.

- Съвещанието е закрито. Ще се съберем отново утре. Бъдете благословени.

Още преди Дарий да успее да му помогне, Старк тръгна към Зоуи, взе тялото й на ръце и като я притискаше до себе си, я изнесе от залата.

Старк

- Разкажи ми всичко, което знаеш.

Той остави тялото на Зоуи на леглото в спалнята на апартамента, който им бе отреден, и се обърна към Афродита.

Ами, не е кой знае какво, но е достатъчно, за да смятам, че Жриците грешат отвърна тя и се настани на един удобен кадифен стол зад Дарий.

- Искаш да кажеш, че знаеш за случай, в който някой воин успява да спаси своята Висша Жрица от Отвъдното? - попита Деймиън и с Джак си придърпаха столове от кухнята.

Не. Не точно.

- Какво имаш предвид, Афродита? - Старк кръстосваше напред-назад пред леглото на Зоуи.

- Имам предвид, че не ми пука въобще за древната история. Зоуи не е някоя фръцла от миналото.

- Който пренебрегва историята, най-често повтаря грешките от нея каза Деймиън нежно.

- Не казвам, че я пренебрегвам, педалче. Казах, че не ми пука за нея. - Острият поглед на Афродита се стрелна към Близначките, които все още стояха на вратата. - Слабоумни близначки, защо дебнете тук?

- Не дебнем, гаднярке.

Гласът на Шоуни беше почти шепот.

- Да, ние просто отдаваме почит - довърши Ерин също с шепот.

О, майната му. Какви ги дрънкате въобще - каза Афродита.

- Неуважително е спрямо... ъ-ъ тялото на Зоуи, да я наобиколим и да дърдорим около нея, докато тя... - Шоуни млъкна и погледна близначката си с очакване.

Преди Ерин да успее, както обикновено, да довърши мисълта й, Старк се намеси:

- Не, няма да я третираме като мъртва. Тя просто не е тук в момента. Това е всичко.

- Така че това е по-скоро като чакалня, отколкото като болница - допълни Джак и се протегна от стола си, за да докосне ръката на Зоуи.

- Да, точно така. И освен това очакваме нещо хубаво -добави Старк.

- Все едно сте си взели шофьорския изпит и чакате да си получите книжката - каза Джак.

- Същото, само че без мръсотията и необходимостта да се тълпиш с разни селяндури - добави Афродита. - Ей, вие с общия мозък, вземете си по един стол и престанете да се държите, сякаш Зоуи е труп.

Близначките се поколебаха, спогледаха се, вдигнаха рамене и си донесоха столове.

Добре. Сега след като сме всички заедно, трябва да ни кажеш какво научи от Стиви Рей — започна Дарий.

- Ти откъде знаеш, че съм получила информация от нея? - попита изненадано Афродита.

- Познавам те - отвърна той и я докосна нежно.

Старк стисна зъби и отмести поглед от тях, защото връзката им беше твърде очевидна. Искаше му се да удари нещо. Не, направо изпитваше нужда да удари нещо. Щеше да избухне, ако не намереше начин да потисне част от чувствата, които го задушаваха. Изведнъж думите на Афродита започнаха да проникват в замъгленото му съзнание и той се обърна към нея:

Я повтори!

- Казах, че Калона наистина е в Отвъдното. Неферет го е изпратила там, за да се увери, че Зоуи няма да успее да събере душата си в едно и да се върне.

- Не, чакай малко. Веднъж чух Калона да говори е Репхайм. Беше наистина бесен, защото гарванът-демон спомена нещо за завръщане в Отвъдното, Сигурен съм, че Калона каза, че не би могъл да се завърне, защото Никс го е изритала оттам.

- Така е, но е изритала тялото му. А то не е там - отвърна Афродита. - Само душата му се е промъкнала обратно.

- О, Боже мой! - възкликна Деймиън.

- Значи Зоуи е в още по-голяма опасност, отколкото сме предполагали - каза Ерин тъжно.

- А и това така или иначе си беше достатъчно голяма опасност - добави Шоуни.

И става все по-лошо каза Афродита. - Зад всичко това стои Неферет. - Тя въздъхна и срещна погледа на Старк.

Е, няма да ти е много приятно да го чуеш. но ще се наложи. Калона е бил воин на Никс.

Старк пребледня:

-Точно това ми каза и Зоуи, преди да... Той прокара ръка през косата си. - Аз не й повярвах. Бях ядосан и ревнив глупак. Затова не бях с нея.

- Ще се наложи да си простиш за тази грешка - каза му Дарий. - Ако не го направиш, няма да си в състояние да се концентрираш върху настоящия проблем.

- А за да спасиш Зоуи, ще трябва да се концентрираш адски много - добави Афродита.

Защото ше му се наложи да отскочи до Отвъдното и да се пребори с Калона - каза Джак с мекия си глас, сякаш беше на църковна проповед.

- И трябва да намериш начин да й помогнеш да събере душата си в едно - добави Деймиън.

Щом трябва, ще го направя.

Старк беше доволен, че успя да прозвучи уверено, защо-то се чувстваше, сякаш някой го пробожда в корема.

- Ако се опиташ да го направиш без подготовка, шансовете ти няма да са особено големи.

Очите на Старк се обърнаха по посока на гласа, където стоеше Танатос и изглеждаше като персонификация на самата смърт.

- Кажете ми как да се подготвя!

Старк искаше да изкрещи от безсилие.

- За да водиш битка в Отвъдното, воинът в теб трябва да умре и да даде началото на шаман.

Старк изобщо не се поколеба:

- Всичко, което трябва да направя, е да се самоубия? Имате предвид, че тогава душата ми ще отиде при Зоуи?

- Нямам предвид буквална смърт. Помисли си какво би преживяла Зоуи, ако трябва да понесе и твоята смърт, след като загуби и консорта си.

- Тогава просто не би поискала да напусне Отвъдното -каза Деймиън. - Дори и да събере душата си в едно.

- Точно това си мисля, че се е случило с другите Жрици, чиито воини са ги последвали в Отвъдното, за да ги спасят - каза Танатос и прекрачи прага на стаята.

- Значи другите воини наистина са се самоубили, за да защитят Жриците си? попита Афродита, като се доближи до Дарий и преплете пръстите си с неговите.

- Повечето са направили точно това. А воините, които не са умрели, преди душите им да напуснат телата, са починали малко след това. Трябва да разберете, че воините не са като Жриците. Те нямат дарбата да се движат свободно в света на душите.

- Калона е там, а той със сигурност не е Жрица каза Старк.

Дори тези от нас, които не вярват, че той е самият Еребус, слязъл на земята, са наясно, че това същество, което наричаш Калона. е безсмъртно и е дошло тук от Отвъдното. Правилата, които важат за воин или вампир, ни най-малко не се отнасят до него.

- Той е пленен - каза Афродита и се наведе леко напред.

- Успях да видя веригите му. Цялото му тяло е покрито с тях.

- Разкажи ми какво видя, Пророчице - каза Танатос. Афродита се поколеба.

- Разкажи й всичко - каза Деймиън. Афродита го погледна в очите. Трябва да се доверим на някого, иначе всичко гова просто няма да завърши по-различно за Зоуи и Старк, отколкото за предишните воини и Жрици.

Освен това трябва да се доверим на Смъртта добави Старк. - Защото по един или друг начин именно пред нея ще трябва да се изправя, за да спася Зоуи.

Афродита отмести поглед от пребледнялото лице на Старк и погледна Дарий.

- Аз съм съгласен - каза той.

- И аз - каза Джак.

- Да - започна Шоуни.

- Разкажи й всичко - добави Ерин.

- Добре тогава. - Афродита се усмихна криво на Танатос.

- Най-добре да започна с Неферет, а вие по-добре седнете.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Старк

Старк определено беше впечатлен от непоклатимостта, с която Танатос изслуша цялата история за Зоуи и идването й в Дома на нощта, за червените новаци, въздигането на Калона, откритието колко дълбоко се е забъркала Неферет е тъмните сили и накрая за последния телефонен разговор между Стиви Рей и Афродита.

В края на историята Танатос се изправи и се доближи до тялото на Зоуи. Когато най-после заговори, изглеждаше сякаш говори на нея, а не на тях.

- Значи от самото начало това е било битка между Светлината и Мрака, само че до този момент е била водена предимно във физическия свят.

- Светлината и Мракът? Звучи, сякаш това са някакви имена - каза Деймиън.

- Много проницателно от твоя страна, момче - отвърна Танатос.

- И Стиви Рей го каза по същия начин. Все едно този Мрак е име - добави Афродита.

- Имена? Все едно са двама души ли? - попита Джак.

- Не точно хора, това би било твърде ограничаващо. Мисли за тях по-скоро като за безсмъртни, толкова силни, че могат да използват енергията по уникален начин и да направят духовното видимо - обясни Танатос.

- Все едно Никс е Светлината, а Калона е Мракът? - попита Деймиън.

- По-правилно е да се каже, че Никс е на страната на Светлината. Същото може да се каже и за Калона и Мрака.

Добре де, може да не съм перфектната ученичка, но съм умна, а и внимавам в час. Е, през повечето време. И никога не съм чувала за тези неща - каза Афродита.

Нито пък аз каза Деймиън.

- А това определено е показателно, защото Деймиън без

съмнение заслужава званието „перфектната ученичка“ -обясни Ерин. .

- Абсолютно - добави Шоуни.

Танатос въздъхна и откъсна поглед от Зоуи, за да се обърне към останалата част от децата:

Това е древно вярване, което не съм сигурна дали някога е било напълно приемано от нашето общество или поне от Жриците на обществото ни.

- Защо? Какъв е проблемът? попита Афродита.

- Базирано е на борба и насилие и е свързано със сблъсъка на първичните сили на доброто и злото.

- Имаш предвид мъжки работи - изсумтя Афродита.

- Да вдигна вежда Танатос.

- Чакай малко. Какво толкова мъжко има в това да вярваш в борбата между доброто и злото? - попита Старк.

- Това е много повече от просто вярване, че има добро, което трябва да се бори със злото в света. Това са персонификации на Светлината и Мрака на най-първично ниво. Като сили, които са толкова погълнати от себе си, че никоя не може да съществува без другата, въпреки че са в постоянен конфликт. - Танатос видя празните изражения на хлапетата и въздъхна. - Едни от най-ранните изображения на Светлината и Мрака са под формата на огромни бикове. Светлината е представена от черния, а Мракът, от белия бик.

- Хм, не би ли трябвало да е обратно? попита Джак.

- На пръв поглед да. но те са представени точно по този начин в древните свитъци. Записано е, че всяко от тези същества носи нещо, към което другото вечно се стреми. Помислете си за биковете - огромни, заради мощта, която притежават, водещи вечна битка, в която всеки се стреми да вземе от другия нещо, което не би могъл да постигне, без да се саморазруши. Веднъж, когато бях млада Висша Жрица, видях изображение на битката между тях и никога няма да забравя колко първична и жестока беше. Рогата им бяха заострени, мощните им тела - напрегнати от усилие да стигнат до другия, хвърчи кръв, ноздрите им горят. Бяха хванати в мъртва хватка, която ме ужаси с напрежението, което излъчваше. Дори имах чувството, че самото изображение потрепва от силата им.

- Мъжествена сила каза Дарий. - Аз също съм срещал това изображение, когато се обучавах за воин. Беше върху корицата на едни от древните писания, написани от великите воини на нашето минало.

- Мъжествена сила. Разбирам защо Жриците са обърнали гръб на тази история с биковете - каза Ерин.

- Така е, сестра ми. В цялата история има твърде много мъжествена сила, при положение, че нещата при вампирите се въртят около женствената сила.

Не бих казал, че вярванията ни са основани на женствената сила, която превъзхожда мъжествената. Става дума за баланс между двете - намеси се Дарий.

- Всъщност нашето общество не е замислено да вярва, че женствената сила превъзхожда мъжествената. Но при Светлината и Мрака имаме една непрекъсната борба да се запази балансът между тях, без никоя да унищожи другата. Представете си изображението на Никс, което виждаме около нас всеки ден, с женствената й красота и привлекателност. Сравнете я с картината на суровата и първична сила.

отприщена под формата на две сражаващи се мъжествени създания. Сега виждате ли как един свят. който се стреми да поддържа баланса между двете, ще бъде в конфликт и поради това едното трябва да бъде потиснато, за да може другото да оцелее?

Афродита изсумтя:

- Не е толкова трудно да си го представя. По-скоро не мога да си представя префърцунения Висш Съвет да има нещо общо с някакви гигантски мъжки бикове и всички вярвания, които вървят с тях.

- Тя имаше предвид останалите, не Вас - намеси се Старк и се намръщи на Афродита, казвайки й с изражението си „Никак не ни помагаш“.

- Не, Афродита е права - засмя се Танатос. - Съветът много се е променил през вековете, особено през последните четири, на които съм била свидетел. В началото беше жизнена сила, по своя си начин много стихийна и доста варварска с мощта си. Но в днешно време е станал...

Тя се поколеба, търсейки точната дума:

- Цивилизован - каза Афродита. - Станал е твърде цивилизован.

- Точно това е - потвърди Танатос.

Афродита се ококори:

- А да си твърде цивилизован не е непременно нешо хубаво. Особено когато си имаш работа с два бика, блъскащи се един в друг и помитащи всичко, което стои на пътя им.

- Зоуи е адски близо до Светлината - каза нежно Деймиън.

- Толкова близо, че може да бъде унищожена от Мрака -каза Старк. - Особено ако Мракът е специално изпратен да се увери, че тя няма да може да се върне.

Изведнъж настъпи тишина и всички обърнаха поглед към Зоуи, която лежеше бледа и безмълвна на прекадено цивилизования сатен.

Внезапно някаква идея осени Старк и той. благодарение на инстинкта си на воин, знаеше, че е на прав път:

- Не трябва да игнорираме миналото, за да помогнем на Зоуи. Трябва да погледнем по-дълбоко в него. По-дълбоко, отколкото някой досега е мислил - каза Старк въодушевено.

- А това е свързано с приемане и разбиране на първичната сила, която се отприщва при сблъсъка на Светлината и Мрака - каза Танатос.

- Но откъде, по дяволите, бихме могли да намерим информация? - възкликна Афродита и отметна коса ядосано.

Вярванията, които са ни нужни, отдавна са отмрели, чухте какво каза Танатос.

- Може би не навсякъде - включи се Дарий. Той погледна твърдо Старк. - Ако искаш да научиш за древните варварски вярвания, трябва да отидеш на място, където те са още живи. Място, което е напълно откъснато от днешната цивилизация.

Отговорът изведнъж стана много очевиден:

- Трябва да отида на Острова.

- Точно така - каза Дарий.

- За какво, по дяволите, става дума? - намеси се Афродита.

Говорят за мястото, на което са били тренирани първите воини от Сгиат.

Сгиат? Кой е той? - попита Деймиън.

- Древна титла за воин, наречен Великият обезглавител

обясни Дарий.

- Сгиат е бил суров варварин, както подобава на един Воин - каза Старк.

Добре, всичко това е много хубаво, но на нас ни трябва жив сега, а не като част от древните легенди. Понеже съм сигурна, че както Старк не може да пътува в Отвъдното, така не може да пътува и в миналото.

- Сгиат е жена - обясни Дарий.

- Моля?

- Жена воин, вампир, притежаващ огромна сила - отвърна Старк.

- А в тези „древни истории“, красавице моя, се казва, че винаги ще има носителка на титлата Сгиаа. Дарий се усмихна на Афродита подкупващо. Тя живее на Острова на жените, в техния Дом на нощта.

- На Острова на жените има Дом на нощта? възкликна Ерин.

- А ние защо не знаем нищо за гова? - попита Шоуни. -Ти знаеш ли нещо? - обърна се тя към Деймиън.

- Никога не съм чувал - поклати глава той.

Защото не си воин - каза Дарий. Островът на жените също така се нарича Островът на Скай.

- Скай? Като в Шотландия? попита Деймиън.

-Да, това е мястото, на което са се обучавали първите воини - обясни Дарий.

- Но вече не се обучават там, нали? - попита Деймиън и отмести поглед от Дарий към Старк. - Доколкото знам, в момента се обучават във всеки Дом на нощта. Например при нас Дракона Ланкорд се занимава с някои момчета, но на място и определено не ходят до Шотландия.

Прав си, Деймиън. В днешно време всеки Дом на нощта си провежда свое обучение на воините - каза Танатос. През деветнайсети век Съветът реши, че по този начин ще бъде по-удобно.

- По-удобно и по-цивилизовано. обзалагам се - каза Афродита.

- И двамата сте прави - отвърна Танатос.

- Значи това ще направим. Ще взема Зоуи на Острова заяви Старк.

- И после? - попита Афродита.

- Ще стана нецивилизован дотолкова, че да открия как да стигна до Отвъдното, без да умирам. А след като веднъж се озова там, ще направя каквото е нужно, за да й помогна да се върне.

Хм, никак не звучи зле - отвърна Афродита.

- Ако Старк изобщо бъде допуснат на Острова - каза Дарий.

Нали е Дом на нощта, защо да не го допуснат? - попита Деймиън.

- Това е един доста по-различен Дом на нощта - обясни Танатос. - Решението, тренировките да бъдат преместени от Скай. е кулминацията на едно продължително напрежение и неразбирателство между владетелката Сгиат и Висшия Съвет.

- Звучи, сякаш е някаква кралица - каза Джак.

- В някакъв смисъл, да. Кралица на воините - отвърна Танатос.

- Кралица на Синовете на Еребус? Предполагам, че Висшият Съвет на вампирите няма да хареса това, не и ако въпросната кралица не е част от него - каза Афродита.

- Сгиат е воин. а воини не се допускат като членове на Висшия Съвет.

Но е жена. Би трябвало да има право на глас в Съвета -предположи Деймиън.

- Не - отвърна Дарий. - Никой воин не може да седи на троновете в Съвета. Такъв е вампирският закон.

- АтовасигурносвбесилоСгиат-предположи Афродита. - Мен поне би ме вбесило. Би трябвало да има право да е част от Съвета.

Танатос кимна с разбиране:

- Съгласна съм с теб, Пророчице. но повечето не биха били. Когато Съветът й отне подготовката на воините. Сгиат ее оттегли на острова си. Не е говорила с никого за намеренията си. но и не беше необходимо. Всички почувствахме нейния гняв. Почувствахме също така и защитния кръг, който тя направи около острова си. - Очите на Танатос бяха изпълнени със сенките на миналото. - Никой не го беше правил от времето, когато царица Клеопатра обви със защитен кръг любимата си Александрия.

- Никой не може да влезе на Острова без разрешението на Сгиат - добави Дарий.

- А ако някой се опита, намира смъртта си - каза Танатос.

- А как мога да се сдобия с разрешение да отида на Острова? - попита Старк.

Настъпи дълбока тишина и Танатос отвърна:

- В това се състои първият ти проблем. Откакто съществува защитният кръг, никой външен не е получил разрешение да отиде на Острова.

Аз ще получа разрешение - каза Старк решително.

- И как мислиш да го постигнеш? - попита Танатос.

Старк си пое дълбоко дъх и отвърна:

- Не знам още какво ще направя, но знам какво няма да направя. Няма да съм цивилизован. А в момента това е всичко, което знам.

- Чакай малко - намеси се Деймиън. - Танатос, Дарий, вие двамата знаете разни неща за Сгиат и нейните варварски религии. Откъде сте ги научили?

- Винаги съм обичал да чета много - каза Дарий и вдигна рамене. - Така че бях привлечен от старите ръкописи в Дома на нощта, където тренирах фехтовка. В свободното си време четях.

- Опасен и привлекателен. Каква перфектна комбинация

- измърка Афродита и се гушна в него.

- Добре, после ще се натискате - каза Ерин.

- Точно така, сега спри да прекъсваш разговора - добави Шоуни.

- А Вие откъде знаете за биковете и Сгиат? - попита Деймиън и каза с поглед на Близначките да млъкнат.

- От древните текстове в архива на Съвета. Когато станах Висша Жрица, прекарах много часове в четене. Налагаше се. Нямах ментор - отвърна Танатос.

- Как така без ментор? Сигурно никак не е било лесно?

- попита Старк.

- Както изглежда, светът ни се нуждае само от една Висша Жрица с дарба за смъртта - отвърна Танатос с усмивка.

- Това е доста кофти позиция - каза Джак и после се плесна през устата. - Извинявам се.

- Не се засягам от думите ти, дете усмихна се Танатос. - Никак не ми е било лесно, да съм в съюз със смъртта.

- Но благодарение на това и понеже Дарий е любител на четенето, имаме някаква първоначална информация - каза Деймиън.

- Какво мислиш да правим? - попита го Афродита.

- Мисля, че ме бива най-вече в едно нещо в ученето. Значи трябва да ти връчим нещо за изучаване - ококори се Афродита.

- Архивите. Трябва ти достъп до архивите на Съвета -каза Танатос и тръгна към вратата. - Ще говоря с Дуантия.

- Чудесно. Заемам се с учене каза Деймиън.

- Аз ще ти помагам - каза Джак.

- Зубрачи, колкото и да ми е неприятно да го кажа, май всички ще трябва да се заемем с това.

Старк гледаше как Танатос излиза. Бегло отбеляза, че останалите бяха ентусиазирани, че ще има върху какво да насочат енергията си, но той обърна поглед отново към бледото лице на Зоуи.

A аз ще трябва да се подготвя за съюз със смъртта.

Зоуи

Нищо не изглеждаше, както би трябвало.

Не че не знаех къде се намирам. Знаех, че съм в Отвъдното, но не съм мъртва. Освен това срещнах Хийт, който пък беше мъртъв.

Богиньо! Всичко е толкова странно, че все по-нормална ми се струва мисълта, че Хийт е МЪРТЪВ.

Но и без това всичко изглежда не както трябва.

В този момент се бях сгушила в Хийт. Излежавахме се като възрастна семейна двойка под едно дърво върху одеяло от мъх с формата на овал, образувало се в корените на дървото. Би трябвало да съм спокойна. Мъхът беше мек, а Хийт изглеждаше сякаш наистина е жив. Виждах го, чувах го, докосвах го, дори можех да го помириша. Би трябвало да мога да се отпусна и да съм с него.

Тогава защо, зачудих се аз и се взрях в танцуващите наоколо сини пеперуди, защо съм толкова неспокойна и въобще, „извън строя“?

Баба...

Липсваше ми. Отсъствието й бе като зъбобол. Понякога не го усещах, но знаех, че го има и ще се върне. Най-често още по-болезнено.

Сигурно е много притеснена за мен. И тъжна. Мисълта колко тъжна би била баба ми беше непоносима и веднага я прогоних.

Не можех да продължавам да лежа тук. Отдръпнах се от Хийт внимателно, за да не го събудя.

Станах и започнах да крача.

Това малко ми помогна. Но само малко. Крачех напред и назад, за да съм сигурна, че не се отдалечавам от Хийт. Изглеждаше красив в съня си.

Искаше ми се да мога и аз да поспя.

Но не можех. Ако затворех очи, сякаш губех части от себе си. Но как е възможно това? Как е възможно да губя себе си? Напомняше ми малко на времето, когато имах висока температура и сънувах някакъв адски странен сън, че се въртя толкова силно и продължително, докато части от мен се разхвърчават на всички страни.

Потръпнах. Защо ми беше толкова лесно да си спомня това, докато много други от спомените ми бяха като потънали в мъгла?

Господи, толкова съм уморена.

Запътих се към една от красивите бели скали, които стърчаха от тревата и мъха, и едва не се спънах, но за щастие се хванах с ръка за близкото дърво.

Тогава забелязах ръката си. Не изглеждаше добре. Спрях и се загледах и, заклевам се, кожата ми се движеше, като в някой долнопробен филм на ужасите, където гадни неща пълзят под кожата на полуголо момиче и изглежда сякаш.,,

- Не! - извиках аз и започнах да търкам ръката си. Не! Спри!

- Зоуи,какво става?

- Хийт, Хийт. погледни. - Протегнах ръка към него. -Като във филм на ужасите е.

- Зо, за какво говориш? - попита той и местеше неразби-ращо поглед ту към ръката, ту към лицето ми.

- Ръката ми! Кожата ми!

Хвърлих се към него. u

Усмивката не можеше да прикрие притеснението му. Той се протегна и бавно прокара ръка по моята, а после преплетохме пръсти.

- Нищо й няма на ръката ти, скъпа.

- Наистина ли мислиш така?

- Да, съвсем наистина. Хей, какво става с теб/

Отворих уста, за да му кажа как имам усещането, че губя

себе си, че части от мен отплават, когато нещо привлече погледа ми. Нешо тъмно.

- Хийт, това не ми харесва - казах и посочих с трепереща ръка тъмната сянка между дърветата.

Вятърът клатеше широките зелени листа на дърветата и изведнъж вече не ми изглеждаха така уютни и подходящи за подслон, както преди миг. Усетих как тялото на Хийг потрепва и осъзнах, че не си въобразявам.

В този момент сянката се раздвижи и чух плясък на кри-

ле.

- О, не! - прошепнах.

Хийт стисна ръката ми по-силно'.

- Хайде, трябва да влезем по-навътре. Ела.

Замръзнах на място:

- Защо? Как тези дървета могат да ни предпазят от това,

което ни дебне?

Хийт хвана брадичката ми:

Зо, не го ли усещаш? Тази горичка е добра. Чисто добра. Мила. не усещаш ли своята богиня тук/

Сълзите започнаха да се стичат по лицето ми и гледката се размаза.

Не - казах тихо, сякаш едва намирах думи. - Изобщо не усещам богинята.

Той ме придърпа към себе си и ме прегърна силно:

- Не се тревожи, Зо. Аз я усещам. Така че всичко ще бъде наред, обещавам ти.

И той ме поведе все по-навътре в гората на Никс, а горещите сълзи се стичаха по хладните ми бузи.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

- Скай? Сериозно? Къде е това, в Ирландия? - попита Стиви Рей.

Шотландия, глупачке - отвърна Афродита.

- Е, то не е ли почти едно и също? И не ми казвай глупачка. не е никак мило.

А ако ти кажа да ме ухапеш, мило ли ще ти се стори? Слушай и не се дръж като слабоумна. Трябва да си поговориш със земята, или какъвто там начин имаш за комуникация с нея, и да провериш какво можеш да научиш за Светлината и Мрака. Нали разбираш, с главни букви. Също така се ослушвай дали някое дърво или нещо подобно няма да ги подхвърли някоя дума за два бика.

Бикове? Имаш предвид нещо като крави?

- Ти не беше ли селянка? Как е възможно да не знаеш какво е бик?

- Виж какво, Афродита, само защото не съм от някой голям град не значи, че автоматично разбирам от крави. Мамка му, аз дори не харесвам коне.

- Заклевам се, ти си някой мутант - каза Афроди та. -Бикът е мъжка крава. Дори пуделът на майка ми го знае. Концентрирай се малко, важно е. Трябва да идеш да питаш шибаните тревички за някаква древна и варварска религия или митология... или каквото е там, която включва два борещи се бика, бял и черен. Много мъжествени, водещи вечната битка между доброто и злото.

- Това какво общо има със Зоуи?

- Предполагам, че това по някакъв начин ще отвори на Старк вратите към Отвъдното, без да се налага да умира реално. Понеже умирането не е помогнало на предишните воини, които са искали да спасят своите Жрици.

- И кравите ще свършат тази работа? Как? Та те дори не могат да говорят.

- Бикове. Следиш ли ми мисълта? Не говоря за някакви си животни, а за първичната сила, която те символизират. Биковете изобразяват тази сила.

- Значи все пак не могат да говорят?

- Ох, мамка му! Може и да могат, може и да не могат! Това е някаква супер стара магия. Кой би могъл да знае какво изобщо могат? Просто проумей следното: за да се добере до Отвъдното, Старк не може да е цивилизован и модерен тип. Ще трябва да разбере как да бъде много повече от това, да намери Зоуи и да я защити, без да бъдат убити и двамата. А тази древна религия може да ни е от помощ.

- Струва ми се, че има смисъл в това. Като си представя Калона, не го свързвам точно с модерен тип. - Стиви Рей замълча за миг и призна пред себе си, че в действителност мислеше за Репхайм, а не за баща му. - А и той определено притежава някаква първична сила.

- И също така се разхожда в Отвъдното, без да е мъртъв.

Което Старк също иска да направи.

- Така че тичай да си поговориш с цветенцата за биковете и прочее - каза Афродита.

-Отивам да си поговоря с цветенцата - отвърна Стиви Рей.

И ми се обади, когато ти кажат нещо.

- Добре, ще се постарая.

- Бъди внимателна - каза Афродита.

- Видя ли, че можеш да бъдеш мила? — отвърна Стиви Рей.

- Преди да си се разтопила от кеф, искам да ми отговориш на един въпрос; с кого се Обвърза, когато нашата връзка се разпадна?

Стиви Рей се вцепени:

- С никого.

- Това значи, че е някой адски неподходящ. Кой е. някой от червените загубеняци ли?

Афродита, казах вече, никой.

- Да, това го схванах. Виж какво, едно от нещата, които мога благодарение на пророческата си дарба, е да чувам разни работи, но не с ушите си.

- Мога да кажа само, че си си загубила ума.

- Пак ти казвам, внимавай. Усещам странни вибрации от теб и те ми подсказват, че си в голяма опасност.

- Мисля, че си въобразяваш някакви неща, за да прикриеш лудостта си.

- А аз мисля, че криеш нещо. Така че нека засега просто да се съгласим да не сме на едно мнение.

- Отивам да говоря с цветенцата относно кравите. Чао, Афродита.

- Бикове, глупачке.

Стиви Рей отвори и тръгна да излиза от стаята си, все още намръщена заради коментарите на Афродита, и едва не налетя на Крамиша, която беше вдигнала ръка, за да почука на вратата. И двете подскочиха, а после Крамиша поклати глава:

- Не прави такива странни работи. Започвам да си мисля, че не си нормална.

- Крамиша, ако знаех, че си отвън, нямаше да подскоча, като отворих вратата. А и никой от нас не е нормален.

- Говори за себе си. Аз съм си добре. Имам предвид, че нищо ми няма. Ти, от друга страна, си голяма бърканица,

- Едва не изгорях на онзи покрив преди два дни. Мисля, че това ми дава правото да изглеждам зле.

- Не изглеждаш никак зле - каза Крамиша и наведе глава настрани. Днес си беше сложила жълта перука, в тон с блестящите, жълти сенки на очите. - Всъщност изглеждаш доста добре. Цялата си розова, както изглеждат белите, когато са здрави. Малко ми напомня на розовата кожа на малко прасенце.

- Крамиша, заклевам се, главата ме заболя. За какво говориш?

-- Исках просто да кажа, че изглеждаш много добре, но не се държиш добре. Нешо не ти е наред тук и тук - каза тя и посочи сърцето и главата на Стиви Рей.

- Имам много проблеми - отвърна тя уклончиво.

Да, това ми е ясно. Със Зоуи всичко се оплеска и т.н.. но ти трябва да се стегнеш.

Опитвам се.

- Постарай се повече. Зоуи се нуждае от теб. Знам. че не си с нея, но имам чувството, че можеш да й помогнеш. Така че трябва да използваш здравия си разум.

Крамиша я погледна така настойчиво, че на Стиви Рей й се прииска да се размърда:

- Както вече казах, опитвам се.

- Забъркала си се в нещо шантаво'7

-Не!

Сигурна ли си? Понеже това с за теб. — Крамиша откъсна лист от розовата си тетрадка с нещо написано на него.

- И ми изглежда като цяла купчина шантави работи.

Стиви Рей издърпа хартията от ръката й:

- Мамка му, защо просто не каза. че носиш някое от стихотворенията си?

Тъкмо щях да стигна дотам. Крамиша скръсти ръце и се подпря на вратата, очевидно очаквайки Стиви Рей да прочете стихотворението.

- Каниш се да ходиш някъде ли?

- Не. Останалите закусват. А, без Далас, Той тренира фехтовка е Дракона, макар че учебните занимания не са възстановени официално. А аз не виждам смисъл да си давам зор, така че не ми е ясно той защо го прави. Както и да е. Просто го прочети. Никъде няма да ходя.

Стиви Рей въздъхна тежко. Стиховете на Крамиша обикновено бяха объркани и абстрактни, но също така ипророчески. И понеже това бе очевидно за нея, стомахът й се сви на топка.

Тя започна да чете с нежелание:

Червената пристъпва в Светлина Препасала слабини в очакване На апокалиптичната борба

Мракът под различни форми се прикрива Отвъд цвета и маската му надникни Отвъд емоциите бурни

С нещо щом се съюзиш.

Знай, със сърцето си ще платиш Но доверие не ще получиш Додето Мрака не отпратиш

С душата гледай, не с очите.

Със звяр щом искаш да танцуваш Под маската му надникни

Стиви Рей поклати глава и погледна към Крамиша, после отново прочете стихотворението. Бавно, с огромното желание сърцето й да спре да тупти така силно и да не издаде колко гузна се почувства изведнъж. Крамиша беше права, очевидно пророчеството се касаеше до нея. Всъщност бе очевидно, че е за нея и Репхайм. Слава Богу, че не се споменаваше нищо за крила и човешки очи в прав текст.

- Видя ли какво имам предвид, като казах, че се отнася за теб?

Стиви Рей се взря в умните очи на Крамиша:

- Е, ясно е, че е за мен. Още от първия ред се вижда.

И аз така си помислих, макар никой да не те е наричал Червената.

- Логично е - каза Стиви Рей бързо, опитвайки се да не мисли за гласа на Репхайм, който я наричаше „Червената“.

- Аз съм единственият червен вампир, така че явно става дума за мен.

- И аз това си помислих, макар че е пълно с разни намеци за зверове и т.н. Трябва да погледна пак онази част за опас-ването на слабините, защото звучи някак сексуално, но в крайна сметка се казва просто да се приготвиш за борба.

- Да, големи борби стават напоследък каза Стиви Рей и погледна пак стихотворението.

Явно има и още нещо, нещо гадно, за което трябва да внимаваш. - Изведнъж тя се закашля многозначително и Стиви Рей неохотно вдигна поглед към нея. - Кой е той?

-Той?

Крамиша скръсти ръце пред гърдите си:

Не се дръж с мен като е глупачка. Той. Този, за когото в стихотворението се казва, че ще му дадеш сърцето си.

- Нямам намерение да правя нищо подобно!

- Охо, значи ти си наясно кой е - каза Крамиша и потро-па с върха на леопардовия си ботуш. - И определено не е Далас, защото не би реагирала така. Всички са наясно, че между вас има нещо. Така че кой е другият?

- Нямам представа. Аз не виждам друг освен Далас. А и повече се притеснявам за онези части, в които се говори за Мрак и други подобни - излъга Стиви Рей.

Крамиша изсумтя:

Виж, ще взема това и ще си помисля - каза Стиви Рей и напъха листа в джоба на дънките си.

Нека да позная, искаш да си трая за него, нали? - попита Крамиша и отново потропа с ботуш.

Да, защото искам да се опитам да... - Извинението избяга под зоркия поглед на Крамиша. Стиви Рей въздъхна дълбоко и реши да каже колкото се може повече от истината. - Не искам да казваш нищо за стихотворението, защото съм се забъркала в едни истории с момчета и ако точно сега се разчуе, това ще прецака нещата между мен и Далас. Особено след като не съм много сигурна какво точно се случва между мен и този, другият.

- Това вече е друг о. Бъркотия е момчета може да се окаже наистина голям проблем. Както майка ми казва, не трябва да си развяваш личния живот пред всички.

- Благодаря ти, Крамиша. Оценявам го.

Чакай малко - вдигна ръка Крамиша. - Никой не е казал, че с това приключваме въпроса. Стихотворението ми е важно. А то се отнася и за други неща, не само за твоя личен живот. Така че както казах, оправяй бъркотията и гледай да използваш здравия си разум. Всеки път, когато трябва да напиша думата Мрак, ме побиват тръпки.

Стиви Рей я изгледа продължително, а после взе решение:

Ела с мен до паркинга, става ли? Имам малко работа извън училище, но по пътя искам да си поговорим.

Няма проблем каза Крамиша. И без това е крайно време да споделиш с някого какво става в главата ти. Напоследък си много странна и нямам предвид след случката със Зоуи, а още преди това.

- Да, знам промърмори Стиви Рей.

Тръгнаха мълчаливо към стълбището през препълнената обща зала на момичешкото общежитие. Стиви Рей си помисли, че всичко изглежда като топящ се ледник. През последните няколко дни учениците започваха да се държат все по-нормално. Е, те двете с Крамиша все още получаваха тонове странни погледи, но вече бяха по-скоро любопитни, отколкото враждебни и омразни.

- Мислиш ли, че бихме могли да се върнем тук и да си ходим на училище като преди? - попита Крамиша, като излязоха от общежитието.

Стиви Рей я погледна изненадано:

- И аз бях започнала да си мисля същото. Май няма да е толкова зле тук.

- Не съм сигурна - вдигна рамене Крамиша. - Сигурна съм единствено в това, че искам да спя под земята, когато е ден.

- Да, това е проблем наистина.

- Тази работа с Мрака в стихотворението, о г който ме побиват тръпки... мислиш ли, че се отнася за нас?

Не! извика Стиви Рей и поклати глава категорично. -Ние сме си наред. Аз, ти, Далас и останалите, които избрахме да дойдем тук. Никс ни даде избор и избрахме доброто пред злото, Светлината пред Мрака. В стихотворението не се говори за нас. Сигурна съм в това.

Въпреки че бяха сами, Крамиша понижи глас:

- Тогава дали не е за другите, а?

Стиви Рей се замисли и осъзна, че Крамиша може би има право. Беше толкова погълната от чувството за вина заради Репхайм, че всичко друго й се изплъзна. По дяволите, ще трябва да си прочисти мислите.

- Хм, да. Мисля, че е възможно да става дума за тях, но ако е така, значи нещата са много зле.

- Моля ти се. Всички сме наясно, че са зле.

Е, аз просто разбрах някои неща от Афродита, от които става ясно, че този Мрак, с главно М, е голяма гадост. И ако те са забъркани с него, са стигнали съвсем друго ниво на злоба. Нещо като Неферет.

- Мамка му.

- Аха. Значи в стихотворението може да става дума за борба с тях. Но всъщност исках да говоря с теб за това. че аз и Афродита искаме да открием подробности за някаква древна работа. Нали разбираш, много стара. Толкова стара, че вампирите едва я помнят.

- Брей, значи е супер шибано стара.

- Искаме да разберем как да я използваме така, че Старк да може да се добере до Отвъдното и да помогне на Зоуи да събере душата си в едно.

- Искаш да кажеш, че Старк ще ходи в Отвъдното, но без да умира и тъй нататък?

- Ами да, понеже ако цъфне при нея мъртъв, няма да я зарадва особено.

- Значи искаш да използваш тази древна история, за да разбереш как да го направи?

Да, ще се опитаме. А ти ще ни помогнеш - усмихна се Стиви Рей.

- Само кажи какво да направя.

- Ето за какво става дума. Афродита откри нови пророчески способности в себе си - каза тя и се усмихна криво.

- Въпреки че това я прави щастлива като котка под дъжда.

- Крамиша се засмя, а Стиви Рей продължи. Както и да е. Мислех си, че макар да нямам кръг тук при мен, поне имам Пророчица.

Крамиша примига объркано и понеже Стиви Рей продължи да я гледа с очакване, тя изведнъж се ококори разбиращо:

- Мен ли имаш предвид?

- Да, теб и твоите стихотворения. Направи го преди и помогна на Зи да открие как да прогони Калона оттук.

Но...

- Погледни на нещата от тази страна. Афродита го може. Да не искаш да повярвам, че е по-умна от теб?

Крамиша присви очи:

- Сто пъти по-умна съм от тази руса богаташка.

- Е, тогава давай, каубой!

- Да ти кажа, малко ме плашиш, като започнеш да говориш с кънтри лафове.

- Знам, Добре тогава, мисля да призова земята и да видя дали не мога да открия нещо важно. Ти намери Далас и му разкажи за всичко, с изключение на стихотворението.

Вече ти казах, че няма да те изпортя.

- Благодаря ти, Крамиша. Ти си много добър поет лауреат.

- И ти не си много зле като за селянка.

- Доскоро - отвърна Стиви Рей и тръгна към колата на Зи.

- Ще ти пазя гърба, Жрице.

Последните думи на Крамиша накараха Стиви Рей да се свие гузно, но после се усмихна дяволито и запали колата. Тъкмо се канеше да тръгне, когато осъзна, че (първо) не знаеше къде отива и (второ) цялата работа с призоваването на земята щеше да се получи много по-лесно, ако имаше зелена свещ и ароматни треви, с които да привлече малко положителна енергия. Раздразнена, че е забравила да ги вземе, тя загаси колата. Къде на майната си беше тръгнала изобщо?

Обратно при Репхайм. Тази мисъл й дойде като дишането внезапно и естествено. Тя посегна отново да запали колата, но се поколеба. Дали да отиде при него точно сега е най-умното нещо, което може да направи?

От една страна, би могла да изкопчи от него много информация, свързана с Калона и Мрака.

От друга, тя не му вярваше напълно. Не би могла да му се довери.

Освен това той я объркваше. Когато прочете стихотворението на Крамиша, беше толкова погълната от мисълта за него, че не обърна внимание на нищо друго. Като например, че това може да е предупреждение за лошите червени новаци, а не просто за нея и гарвана-демон.

Какво, по дяволите, трябваше да направи сега?

Беше казала на Репхайм, че ще иде да го види, но й се искаше да го направи не само защото е обещала. Имаше нужда да го види. Нужда? Да, призна си тя с неохота. Изпитваше нужда да види гарвана-демон. Това признание я шокира.

Аз съм Обвързана с него. Това значи, че между нас има връзка и не мога нищо да направя срещу това промърмори си тя, като се пресегна да запали колата. - Просто ще трябва да свикна с това и да го приема.

Но не трябва да забравям, че той е син на баща си.

Добре. Хубаво. Ще отиде да го погледне. Ще му зададе въпроси за Светлината и Мрака, както и за двете крави. Добре де, бикове, намръщи се тя. Но ще трябва да направи и нещо друго, без него. Ще се наложи да призове елемента си и да види каква информация би могла да получи за биковете. Това е използване на здравия разум. Тя плесна с ръце и хвана кормилото.

- Измислих го. Ще спра в онзи готин парк по пътя към музея. Ще се позанимавам с призоваване на земята и после при Репхайм. Лесна работа.

Но първо трябваше да се върне до храма на Никс, за да вземе зелена свещ, кибрит и ароматни треви. Сега. след като имаше план, се чувстваше много по-добре и тъкмо се канеше да излезе от колата, когато чу тропот на ботуши по асфалта.

Далас си говореше с подчертано безгрижие:

Просто вървя към колата на Зоуи. Въобще не се промъквам и нямам намерение да стряскам Стиви Рей.

Тя свали прозореца и му се усмихна:

- Здравей, Далас. Мислех, че тренираш с Дракона. Поне така ми каза Крамиша.

- Да, бях при него. Виж, той ми даде този готин нож. Каза, че е кортик и че може би ще стана добър с него.

Стиви Рей го погледна несигурно, а той извади двойно заострения нож от ножницата, препасана през кръста му. и го хвана малко непохватно, сякаш не беше сигурен дали няма да се пореже.

- Наистина изглежда остър - каза Стиви Рей в стремежа си да звучи положително.

- Засега не го използвам в тренировките, но Дракона каза, че мога да го нося. Известно време. Ако съм предпазлив.

- Да, яко.

И милион години да живееше, тя никога нямаше да разбере подобни момчешки работи.

- Като приключих с тренировката, налетях на Крамиша - обясни Далас, докато прибираше ножа. - Каза, че те е оставила тук, защото се каниш да ходиш някъде. Помислих си, че ще успея да те хвана, преди да тръгнеш.

- Много мило, Далас, но ще се оправя и сама. Всъщност много ще ми помогнеш, ако ми донесеш една зелена свещ и кибрит от храма на Никс. А, и ако видиш малко ароматни треви, вземи и тях. Не знам къде ми е бил акълът, но призоваването на земята е много по-лесно, ако имаш свещ, а аз съвсем забравих.

Тя с изненада забеляза, че той не каза „добре“ и не хукна да носи нещата. Вместо това просто стоеше там и я гледаше с ръце в джобовете. Изглеждаше някак раздразнен.

Какво? попита тя.

- Съжалявам, че не съм твой воин! - извика той. - Правя всичко по силите си, за да науча нещо от Дракона, но ще ми отнеме известно време да напредна. Никога не съм се интересувал особено от битки и разни такива, съжалявам!

Той изглеждаше все по-разстроен.

- Далас, за какво, по дяволите, говориш?

Той размаха ръце ядосано:

Говоря за това, че не съм достатъчно добър за теб. Знам. че се нуждаеш от нещо повече. Имаш нужда от воин. По дяволите, Стиви Рей, ако ти бях воин, щях да съм с теб, когато те нападнаха онези хлапета и едва не те убиха. Ако ти бях воин, нямаше да ме пращаш по някакви тъпи поръчки. Щеше да ме държиш близо до себе си, за да те защитавам, докато се занимаваш с всички тези важни неща.

- Аз много добре се защитавам и сама. А да ми донесеш зелена свещ не е тъпа задача.

- Да, добре, но ти заслужаваш нещо повече от момче, което и хабер си няма как да защити жена си.

Стиви Рей така повдигна вежди, че почти се сляха с къдравата й коса:

- Правилно ли чух, че току-що ме нарече своя жена?

- Ами, да - размърда се той нервно. - Но в добрия смисъл.

-Далас, нямаше как да спреш това, което се случи на покрива - каза му тя откровено. - Знаеш какви са онези.

-Трябваше да съм с теб тогава. Трябваше да съм твоят воин.

- Не ми трябва воин! - извика тя, вбесена от упоритостта му и от това, че бе толкова разстроен.

- Е, повече от ясно е, че аз не съм ти нужен повече.

Той се обърна и пъхна ръце в джобовете си.

Стиви Рей погледна прегърбената му стоика и се почувства ужасно. Беше го наранила, защото го отблъсваше само за да запази тайната за Репхайм. Гузна като заек в моркове-на нива, тя изскочи от колата и сложи нежно ръка на рамото му. Той изобщо не се обърна към нея.

- Хей, не е вярно, че не си ми нужен.

- Да, точно затова се чудиш как да ме отблъснеш.

Не, просто съм много заета. Извинявам се, ако съм се държала гадно.

- Не, не гадно - погледна я той най-после. - Просто вече не ти пука за мен.

- Напротив! - каза тя бързо и го прегърна.

- Тогава нека да дойда с теб - прошепна той в ухото й.

Стиви Рей се дръпна назад, така че да може да го погледне, и отказът, който вече беше на устата й, замръзна неизказан. Сякаш можеше да види в сърцето му и й беше ясно, че ще го разбие. Как си позволяваше да го наранява така заради Репхайм? Тя беше спасила гарвана-демон. Не съжаляваше за това. Но определено съжаляваше, че тази й постъпка наранява хората около нея.

Е, това е. Няма повече да наранявам приятелите, на които най-много държа.

- Добре, можеш да дойдеш с мен - каза тя.

Очите му изведнъж светнаха:

- Сериозно ли го казваш?

Да, разбира се. Но наистина ми трябва зелена свещ. Ароматни треви също. И това ни най-малко не е тъпа задача.

- Ще ти донеса един чувал свещи и колкото искаш треви! - засмя се Далас, целуна я и като извика, че ей сега се връща, хукна към храма.

Стиви Рей се върна бавно в колата. Хвана волана и се загледа право напред, като си повтаряше списъка с нещата за вършене:

Ще призова земята заедно с Далас. Ще разбера каквото мога за двете крави. После ще върна Далас обратно в училище. Ще измисля някакво извинение. Добро извинение, за да изляза отново, само че този път сама. Ще отида в музея, за да се срещна с Репхайм. Ще проверя дали не знае още нещо, което може да помогне на Старк и Зи. После ще се върна тук. Без да наранявам приятелите си, като ги отблъсквам. Ще проверя червените хлапета. Ще разпитам Ленобия и останалите за новини от Зи. Ще се обадя на Афродита. После ще трябва да измисля какво да правя с лошите хлапета в депото. А после ще положа огромно усилие да не се хвърля от някоя висока сграда.

Стиви Рей се наведе напред и подпря глава на кормилото. Чувстваше се, сякаш потъва в някое миризливо, оклахомско блато.

Как изобщо Зи се справяше с всичкия този стрес?

Не успя, дойде непоканена в главата й мисъл. Това я пръсна на парчета.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

- Виж, изглежда, сякаш някое супер мощно торнадо е минало през Тулса - каза Далас.

Той гледаше през прозореца, докато Стиви Рей маневрираше между поредните изпопадали клони. Основният път към парка бе блокиран от паднало на улицата дърво, разпо-ловено надве, така че се наложи да паркира до него.

- Поне част от електричеството го възстановяват.

Тя посочи към уличните лампи, обкръжаващи парка, осветяващи ужасната бъркотия от увредени от снега дървета и смазани храсти азалия.

- Не и за тези приятелчета - каза Далас и посочи с брада към най-близките до парка къщи.

Тук-там се виждаше по някоя светлинка да проблясва през прозореца, доказвайки, че някои хора са имали предвидливостта да си купят генератори, преди бурята да удари, но по-голямата част от квартала беше потънала в мрак и тишина.

- Много съжалявам за тях, но затова пък много ми се улеснява животът точно сега - каза Стиви Рей и излезе от колата.

Далас излезе след нея, като държеше голяма, зелена ритуална свещ, сноп сушени треви и кутия кибрит.

- Всички са се сврели надълбоко и няма да ни обърнат никакво внимание.

- Тук определено имаш право, момиче каза Далас и я прегърна нежно.

- Ау, много е приятно да ти казват, че имаш право.

Тя го придърпа за кръста и пъхна ръката си в джоба на дънките му. Той се наведе и я целуна по челото.

- В такъв случай по-често ще ти го казвам.

- Май нещо се опитваш да ме размекнеш - ухили се тя.

- Не знам. Получава ли се?

- Може би.

- Добре.

И двамата се засмяха. Тя го бутна леко с хълбок:

- Нека да идем там до онзи дъб. Изглежда ми подходящо място.

Както кажеш, момиче.

Вървяха бавно към центъра на парка, минаваха покрай повалени дървета и клони, провираха се през снежни преспи, натрупани от ледената буря, като полагаха усилия да не се подхлъзнат. С право бе оставила Далас да дойде с нея. Може би известна част от объркването й по отношение на Репхайм се дължеше именно на това, че бе започнала да страни от приятелите си и твърде силно се концентрираше върху Обвързването. По дяволите, Обвързването й с Афродита също изглеждаше много странно в началото. Може би просто й трябваше повече време или пространство, за да се справи с усещането.

- Хей, виж това - извика Далас и привлече вниманието й. Сочеше в корените на огромен дъб. - Изглежда сякаш дървото е направило кръг за теб.

Да, колко яко! - възкликна тя.

И наистина изгледаше така. Огромното дърво сякаш не бе повлияно от бурята. Беше загубило само върховете на няколко клона. Паднали на земята, те образуваха идеален кръг около дървото.

Далас се поколеба да прекрачи окръжността:

Аз по-добре да остана тук, става ли? Може това наистина да е специален кръг за теб и не искам да го нарушавам.

Стиви Рей го погледна. Далас беше добро момче. Винаги казваше мили неща и й показваше, че я разбира по-добре от всички останали.

- Благодаря ти, много мило от твоя страна, Далас.

Тя се повдигна на пръсти и го целуна.

Ръцете му се стегнаха около нея и той я притисна към

себе си:

- Всичко за моята Висша Жрица.

Дъхът му беше топъл и нежен и Стиви Рей изпита желание да го целуне отново, наслаждавайки се на трепета, който й носеше. Харесваше й, че докосването му пропъждаше от главата й мислите за Репхайм. Беше останала без дъх, когато той с неохота я пусна.

Закашля се леко и се усмихна:

- Внимавай, момиче. Отдавна не се е случвало да останем насаме.

- Да, твърде отдавна - усмихна се тя.

- Ще трябва да поправим това възможно най-скоро, но първо си свърши работата.

- О, да. Работа, работа, работа...

Тя с усмивка взе снопа треви, кибрита и зелената свещ.

- Хей, - извика Далас. - Сега си спомних нещо, което сме учили за тревите. Не трябва ли да използваш нещо друго, преди да ги запалиш? Бях много добър по Заклинания и ритуали, затова съм сигурен, че имаше и още нещо, а не просто да запалиш снопа и да го размахаш.

Стиви Рей разтърка замислено челото си с ръка:

- Не знам. Зоуи го е споменавала като част от ритуалите на индианците. Каза, че привличало положителна енергия, сигурна съм.

-Е. добре. Предполагам, че тя знае най-добре - каза Далас.

-Да, освен това е просто трева, която мирише добре. Искам да кажа, какво толкова може да й има?

- Така е. А и ти имаш връзка със земята. Някаква горяща трева би трябвало да е под твой контрол.

- Да. Е, да започваме.

Стиви Рей прошепна благодарност към елемента си и пристъпи в кръга. Обърна се без колебание на север, точно пред самото дърво. Застана там и затвори очи. Беше разбрала, че най-добрият начин да се свърже със земята, е чрез сетивата. Затова вдиша дълбоко, прочисти ума си от всички объркани мисли, като остави единствено слуха си буден.

Заслуша се в земята. Можеше да чуе как вятърът шумоли в листата и как птиците пееха. Чуваше звуците и шепота на парка, който се подготвяше за една дълга студена нощ.

Когато сетивата й се изпълниха със звуци, Стиви Рей си пое отново дълбоко дъх и си представи богатия и плътен аромат на зрели летни домати. Замисли се за обикновената магия на земята, как от нея се подават малки зелени стръкчета, а отдолу можеш да откриеш хрупкави моркови, изхранени изцяло от нея.

Преизпълнена с изобилието на земята, тя се замисли за нежното докосване на слънчева поляна, покрита с глухарчета, или пък за усещането след пролетен дъжд.

И тогава, като си пое още по-дълбоко дъх, Стиви Рей разтвори душата си за удивителния и магически начин, по който дарбата й я караше да се чувства. Земята бе майка, съветник, сестра и приятел. Земята я обграждаше и дори когато всичко останало изглеждаше напълно объркано, тя можеше да разчита на своя елемент да я утеши и защити.

Стиви Рей отвори очи с усмивка. Обърна се най-напред надясно:

- Въздух, призовавам те в своя кръг.

Въпреки че нямаше жълта свещ или някой, който да представлява въздуха, Стиви Рей знаеше колко е важно да отдаде уважение на всеки един от останалите четири елемента. А ако има късмет, те ще се отзоват на призива й и ще заздравят силата на кръга й. Тя се обърна на юг и продължи:

- Огън, призовавам те в своя кръг.

Като се движеше по часовниковата стрелка, тя се обърна на тапад:

- Вода, призовавам те в своя кръг.

Изведнъж тя се отклони от традиционното призоваване и отстъпи няколко крачки назад към средата на кръга:

- Дух, знам, че това не е прието, но ще се радвам, ако и ти се присъединиш към кръга ми.

Обръщайки се на север, Стиви Рей беше почти сто процента сигурна, че с периферното си зрение мярна тънка сребърна спирала. Тя хвърли доволна усмивка към Далас:

- Мисля, че се получава.

- Естествено, че ще се получи, момиче. Ти имаш голямата дарба на Висша Жрица.

Беше много приятно, че Далас продължаваше да я нарича Висша Жрица, и тя се усмихна. Изпълнена с гордост, тя се загледа на север и запали зелената свещ:

- Земя, знам, че правя неща извън общоприетия ред, но трябва да запазя най-доброто за накрая. Така че сега те моля да дойдеш при мен, както винаги правиш, защото между нас има връзка, която е по-специална дори от светулките, изпълващи парка в лятна нощ. Ела при мен, земя. Моля те, ела при мен.

Земята се подчини като палаво кутре. Преди секунди нощта беше хладна, влажна и парализирана от снежната буря, а сега Стиви Рей усети приятната топлина на типичната за Оклахома лятна нощ и присъствието на нейния елемент взе надмощие над призования кръг.

- Благодаря ги - възкликна тя радостно. - Не мога да ти опиша колко много значи за мен това, че винаги мога да

разчитам на теб. ^

От нея се излъчваше топлина и снегът наоколо, който покриваше тревата, се разпука и разтрогни, а зелените стръкчета изскочиха, освободени от зимния си затвор.

- Добре - каза тя, като запази ума си изпълнен със силата на земята и заговори сякаш на човек. - Трябва да те помоля за нещо важно. Но преди това трябва да запаля тези неща, защото мисля, че ти харесва.

Стиви Рей хвана снопа изсушени ароматни треви и поднесе запалката към него. Духна го леко, така че да започне да пуши. Обърна се към Далас и му се усмихна, като размахваше снопа, докато целият въздух в окръжността не се изпълни със сив пушек и миризма на лято в прерията.

Когато се върна в началото на кръга, тя се обърна отново на север, посоката на нейния елемент:

- Приятелката ми, Зоуи Редбърд, ми каза, че тези аро

матни треви привличат положителна енергия, а сега определено се нуждая от такава. Особено като се има предвид, че именно за Зоуи се моля сега. Знам, че я помниш, тя също има връзка с теб, както и с всичките пет елемента. Тя е много специална и то не само защото ми е приятелка. Специална е, защото... Стиви Рей замълча и изведнъж думите й се отприщиха: Специална е, защото в себе си има

частица от всичко. Струва ми се, че по някакъв начин символизира всеки един от нас. И се нуждаем от нея. Където и да се намира, тя е тежко ранена и има нужда от помощ, за да открие обратния път. А нейният воин, момче на име Старк, трябва да я последва. Той съшо се нуждае от твоята помощ. Иска ми се да ми помогнеш да открия как Старк да спаси Зоуи. Моля те.

Стиви Рей вдигна снопа треви, размаха го и зачака.

Пушекът беше гъст и сладък. Нощта бе необичайно топла, заради присъствието на земята.

Но нищо не се случи.

Стиви Рей беше уверена, че усеща земята, нежна и желаеща да откликне на молбата й.

Но нищо не се случваше.

Абсолютно нищо.

Чудейки се какво още да направи, тя размаха отново снопа и реши да опита още веднъж:

- Е, може би не бях достатъчно конкретна. - Тя се замисли за секунда, опитвайки се да си спомни нещо от разговора си с Афродита. Със силата на земята и с енергията на тези свещени треви призовавам белия бик от древните времена, защото трябва да разбера как Старк може да спаси Зоуи и да я доведе обратно в нашия свят.

Изведнъж снопът пламна в червено. Стиви Рей извика от болка и го хвърли. Черен и плътен пушек се заизвива от него, като змия, изригваща мрак. Тя притисна изгорената си ръка към тялото и заотстъпва.

- Стиви Рей, какво става?

Чуваше как Далас я вика, но когато погледна към него, вече не можеше да го види. Димът беше твърде гъст. Тя се опита да му извика нещо, но не виждаше нищичко. Обърна се към мястото, на което трябваше да стои зелената свеш, но тя също бе обгърната от пушека.

- Не знам какво става - извика тя объркано. - Изведнъж тревата стана много странна и...

Земята под краката й, която до момента беше най-осеза-емата връзка с нейния елемент, започна да се тресе.

- Стиви Рей, трябва да дойдеш тук. Не ми харесва всичкият този пушек.

- Усещаш ли това? - извика тя на Далас. - При теб земята тресе ли се?

- Не, но не мога да те видя и имам лошо предчувствие.

Още преди да го види, тя усети присъствието му. Чувството бе ужасяващо познато и след миг тя осъзна откъде. Напомняше й за момента, когато разбра, че умира. Когато започна да кашля, стисна ръката на Зоуи и каза: Страх ме е, За. Ехото от този ужас я парализира и когато върхът на единия рог се показа и се насочи към нея, бял, остър и опасен, единственото, което можеше да направи, бе да се взира и да клати глава с ужас.

- Стиви Рей, чуваш ли ме?

Гласът на Далас се чуваше сякаш от километри.

Появи се и вторият рог, а след него и главата на бика. Бяла, масивна, с очи толкова черни, като бездънни езера посред нощ.

Помощ! - опита се да извика Стиви Рей, но страхът не позволи на думите да излязат от гърлото й.

- Достатъчно. Идвам да те извадя, дори и да не искаш да нарушавам кръга ти.

Стиви Рей почувства вълните, щом Далас докосна границата на кръга. Също и бикът. Създанието завъртя огромната си глава и от ноздрите му излезе струя зловонен въздух. Нощта потръпна в отговор.

- По дяволите! Стиви Рей, не мога да вляза в този кръг. Затвори го и да се махаме оттук!

- Н-не мога заекна тя със сподавен шепот.

Бикът изглеждаше като кошмар наяве. Дъхът му прерязваше Стиви Рей. Очите му я държаха в плен. Козината му светеше в бяло, обгърната в мрака на нощта, но не беше красива. Блясъкът й беше хладен и безжизнен. Едното му раздвоено копито се вдигна и после се стовари върху земята е такава злоба, че Стиви Рей почувства как болката от тази рана отеква дълбоко в душата й. Откъсна поглед о г очите на бика и погледна към копитата му, а после застина от ужас. Тревата около него бе почерняла и безжизнена. А мястото, където беше наранил земята с копито, кървеше като рана.

- Не! ■- Ужасът й се отприщи и думите й най-сетне успяха да излязат. - Спри! Нараняваш ни!

Взорът на бика направо се заби в очите й. Гласът, който изпълни главата й, беше плътен, мощен и невъобразимо злобен.

- Ти имаше силата да ме призовеш, а това ме впечатли достатъчно, така че реших да отговоря на въпроса ти. Воинът трябва да потърси в кръвта си мост към Острова на жените, а после трябва да се пребори със себе си. за да достигне мястото. Само признаването на едното пред другото ще му позволи да се събере с неговата Жрица. След като се съберат, единствено тя, а не той, ще може да реши дали да се върне или не.

Стиви Рей преглътна страха си и извика:

- Но в това няма никакъв смисъл.

- Неспособността ти да схващаш не ме засяга. Ти ме призова. Лз ти отговорих. Сега трябва да получа

отплатата си. Мина цяла вечност, откакто не съм опитвал сладостта на вампирската кръв. Особено такава, изпълнена с толкова невинност и Светлина.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Репхайм

Преди Стиви Рей да успее да отвърне каквото и да било, звярът започна да я приближава. Нишки от мрак се плъзнаха през пушека и се насочиха към нея. Докоснаха я - бяха като ледени остриета, разрязващи плътта й.

Без да осъзнава какво прави, тя успя да изкрещи само

една дума:

Репхааайм!

Репхайм осъзна, че чистият мрак се е материализирал. Стоеше на балкона, ядеше ябълка, взираше се в ясното нощно небе и се опитваше да игнорира досадното присъствие на призрака на едно човешко дете, който бе развил неуместен интерес към него.

- Хайде де, кажи ми! Много ли е приятно да летиш'/ попита призракът това, за което Репхайм мислеше може би за стотен път. - Изглежда ми много приятно. Никога не ми се е случвало, но според мен да си имаш собствени криле е много по-хубаво, отколкото да летиш на самолет.

Репхайм въздъхна. Това дете говореше дори повече от Стиви Рей, което пък бе впечатляващо. Дразнещо, но впечатляващо. Не можеше да реши дали ако продължи да не му обръща внимание, момичето ще се махне, или по-добрс да измисли нещо друго. Може би трябваше да се допита до Стиви Рей какво да прави с този призрак, което пък насочи мисълта му към Червената.

- Опасно ли е да се лети? Искам да кажа, със собствени криле. Предполагам, че да, понеже гледам, че си ранен и мога да се обзаложа, че е защото си летял и...

Момичето продължаваше да дърдори, когато изведнъж структурата на света се промени. В първия момент той

изпита познато чувство и за част от секундата повярва, че баща му се е върнал.

Тихо! изкрещя на момичето.

Той се изправи и се завъртя, очите му пламнаха в червено насред мрака, който го обгръщаше, с неописуемата надежда. че ще мерне черните гарванови криле на своя баща.

Детето изписука уплашено, отдръпна се от него и ишез-на.

Репхайм не й обърна никакво внимание. Беше прекадено заег с мисли и преизпълнен с емоции.

Най-напред осъзна с абсолютна сигурност, че това не е баща му. Да, Калона беше могъщ и обвързан с Мрака, но усещането от присъствието му в този свят беше различно. Репхайм можеше да го усети в реакцията на скритите дълбоко в земята зли духове, които днешният модерен свят на изкуствени светлини и електроника напълно беше забравил. Но Репхайм не ги бе забравил и от дълбините на нощните сенки той усети вибрации, които го объркаха.

Кой би могъл да е толкова могъщ, че да разбуди злите духове?

Изведнъж го удари страхът на Стиви Рей. Първичността на нейния пълен ужас се смеси с възторга на злите духове и това го насочи към правилния отговор.

- О. богове! Самият Мрак е пристъпил пределите на този

свят! ^

Още преди да вземе решение какво да прави, Репхайм вече действаше. Блъсна вратата така, че тя се разби с трясък.

Нямаше никаква идея къде да отиде.

Погълна го още една вълна от ужас. Усети го заедно с нея и знаеше, че Стиви Рей е вцепенена от страх. Страшна мисъл го осени за миг: Да не би Стиви Рей да е призовала Мрака? Как би могла? Защо би го направила?

Отговорът на най-важния от трите въпроса се появи мигновено. Стиви Рей би направила почти всичко, за което вяр-яа, че би помогнало на Зоуи да се върне.

Сърцето му заби лудо, а кръвта му пулсираше бясно във вените. Къде ли е тя? В Дома на нощта?

Не. със сигурност не е там. Ако би тръгнала да призовава Мрака някъде, това със сигурност няма да е в училище, посветено на Светлината.

Защо не дойде при мен? - извика той в яда си. - Аз познавам Мрака, а ти не!

Но докато го казваше, осъзна, че не е прав. Стиви Рей също се бе докосвала до Мрака, когато е умирала. Той не я познаваше тогава, но познаваше Старк и сам бе видял Мрака, обгръщащ го в смъртта, до възкресяването на момчето.

Но Стиви Рей е избрала Светлината помисли си гой. - А тя винаги подценява покварата на Мрака.

Това, че съм жив, го доказва.

Стиви Рей се нуждаеше от него, отчаяно.

Къде си? - промърмори той.

Не усети нищо друго освен неспокойното раздвижване на злите духове.

Дали да не използва някой от тях, за да го заведат при Мрака? Не, сам отхвърли идеята си той. Злите духове могат да го открият, единствено ако Мракът ги призове. А той трябваше да открие...

РЕПХАААЙМ'

Писъкът на Стиви Рей отекна зловещо около него. Гласът й беше изпълнен с болка и отчаяние. Този Звук се заби право в сърцето му. Знаеше, че очите му светят в червено. Искаше да разкъсва и унищожава. Мъглата от алена ярост започна да го обгръща изкусително. Ако й се поддадеше напълно, би се превърнал повече в звяр, отколкото в човек и този необичаен и неприятен страх, който изпитваше за нея, щеше да изчезне, задушен оз инстинкта му и от ненужното насилие, с което би могъл да се утеши, ако започне да напада безпомощни хора в тъмното. За миг това ще му помогне. За миг ще спре да чувства.

И защо да не се отдаде на яростта, която толкова пъти е изпитвал в живота си? Беше лесно, познато и сигурно.

Ако се поддаде, това ще е краят на връзката ми с нея. От тази мисъл го побиха тръпки. Червената мъгла, която го обграждаше, започна да избледнява.

- Не! - извика той и човечността в гласа му взе надмошие над звяра в него. - Ако я оставя на Мрака, тя ще загине.

Репхайм си пое дълбоко дъх. Трябваше да се успокои. Трябваше да помисли. Червената мъгла продължаваше да се разсейва и мисълта му отново се проясни. Трябва да използвам връзката .между нас и кръвта ни.

Репхайм се застави да се успокои и вдиша от нощта. Знаеше какво трябва да направи. Пое си отново дълбоко дъх и започна:

- Призовавам силата на духа на древните безсмъртни, която ми принадлежи по рождение.

Репхайм се замисли за изтощението, което това призоваване би причинило на раненото му тяло, но като почерпи сили от сенките, с изненада усети бушуваща енергия. Светът около него изглеждаше пропит с първична, древна сила. Усети лошо предчувствие, но той я използва, за да канализира енергията, изпълнена с безсмъртната кръв, течаща във вените му. Кръвта, която сега споделяше със Стиви Рей. Тя го изпълни, тялото му беше погълнато от тази толкова свирепа енергия и той падна на колене.

Осъзна, че се е случило нещо необикновено, когато за-беляза, че може да движи и двете си ръце свободно, макар едната да бе счупена и привързана към гърдите му.

Репхайм остана така - на колене, треперещ и стиснал

двете си ръце.

- Още! - изсъска той. - Ела при мен!

Тъмната енергия нахлу в него отново като хладна ярост, която той се бореше да удържи. Репхайм знаеше, че това е нещо по-различно от всичко, което беше изпитвал преди при призоваването на силите, наследени от баша му, но той не бе някой наперен младеж. Дълго беше търгувал със сенките и силите, които изпълваха нощта. Протягайки се към гях, гарванът-демон получи енергия като от дълбока

зимна нощ. После разпери ръце и в съшия миг се отвориха и крилете му.

Вече и двете бяха здрави.

-Да!

Викът му, изпълнен с радост, накара сенките да се гърчат и да треперят в екстаз.

Отново беше цял! Крилото му бе напълно излекувано!

Репхайм се изправи на крака. С разперените си криле приличаше досущ на величествена статуя на бог, внезапно слязъл на земята. Тялото му вибрираше от сила и той продължи призоваването. Въздухът припламна в алено, сякаш го обграждаше фосфоресцираща, кървава мъгла. Преизпълнен с поетата сила на Мрака, гласът на Репхайм проехтя в нощта:

- Чрез безсмъртната мощ на моя баща, Калона, чиято кръв съм наследил, заповядвам на тази сила, която притежавам в негово име, да ме заведе при Червената. Тази, която вкуси от кръвта ми, с която се Обвързах и на която дължа живота си. Заповядвам ти, заведи ме при Стиви Рей!

Мъглата за миг се раздвижи, после се отмести и се разгъна пред него като воал от червена коприна. Бърз и уверен, Репхайм полетя към небето, право към призования Мрак.

Откри я недалеч от музея, в парка, заобиколена от дим и смърт. Той се спусна тихо от небето и се запита как хората в къщите наоколо могат да са толкова невежи относно гова. което се случва извън измамната сигурност на домовете им.

Облакът от черен дим беше най-концентриран в сърцето на парка. Репхайм можеше спокойно да различи върховете на клоните на огромния дъб, под който в момента властваше хаосът. Той се доближи бавно до него, крилете му все още бяха широко разперени, усещаха въздуха и му помагаха да се движи напълно безшумно, дори по земята.

Новакът не го забеляза изобщо. Но, както Репхайм осъзна, момчето не би забелязало и нашествие на цяла армия. Цялото му внимание беше фокусирано в размахването на дълъг и остър нож през облак от тъмнина, който изглеждаше като обграден с огромна стена.

Репхайм не беше новак. Разбираше Мрака много по-добре.

Заобиколи момчето и без да бъде видян, застана пред кръга от най-северната му страна. Не беше сигурен дали инстинктът или Стиви Рей го води натам, но изведнъж осъзна, че може би беше едно и също.

Той се спря и с едно неохотно движение сви крилете си и ги притисна плътно към тялото. После вдигна ръка и заговори нежно на алената мъгла, която все още беше под негова команда:

- Прикрий ме. И ме пусни да вляза.

Репхайм протегна ръка към пулсиращата енергия и е щракване на пръстите разпръсна мъглата върху тялото си.

Беше подготвен за болката. Знаеше, че безсмъртните сили му се подчиняват, но това никога не става без съответната цена. Много често тя се състоеше в болка. Този път тя избухна в новоизлекуваното му тяло като лава, но той й се зарадва, защото това означаваше, че желанието му е изпълнено.

Нямаше начин да бъде подготвен за това, което щеше да открие в кръга. Репхайм просто се концентрира и пристъпи напред, обвит с наследената от баща му мощ. Вратата от мрак се отвори пред него.

Пристъпвайки в кръга, той беше потопен в миризмата на кръвта на Стиви Рей, както и в съкрушителния аромат на смърт и гнилоч.

- Моля те, спри! Не издържам повече! Убий ме, ако това е, което искаш, просто не ме докосвай повече!

Не можеше да я види, но тя звучеше напълно съкрушена. Без да се бави, той гребна малко от обгръщащата го червена мъгла.

- Иди при нея, дай й сила - прошепна той заповедта си.

Чу я да простенва и беше почти сигурен, че извика името

му. А после пред него се откри гледка, която никога нямаше да забрави, дори да живееше вечно като баща си.

Стиви Рей стоеше в средата на кръга. Нишки, изтъкани от чист мрак, се увиваха около краката й. Където я докоснеха, разрязваха кожата й. Дънките й бяха целите на парцали. От разкъсаната й плът течеше кръв. В този момент поредната нишка се стрелна от чистия мрак право към нея и се уви около талията й, а кожата й веднага започна да кърви. Тя извика от болка и отпусна глава. Тогава Репхайм съзря забелените й очи.

В момента, в който видя това, той знаеше, че е застанал пред самия Мрак. Сумтейки, бикът раздираше земята с копитата си. Беше застанал срешу Сгиви Рей в самия център, от който изригваше всичкият пушек. Като лунна светлина в гробница, бялата козина на бика изглеждаше като самата смърт. Изведнъж се нахвърли върху момичето. Беше толкова масивен, че трябваше да наведе огромната си глава, за да достигне с език раната, от която искаше да пие.

Писъкът на Стиви Рей отекна във вика на Репхайм:

-Не!

Бикът се спря и обърна поглед към гарвана-демон:

- Тази нощ започва да става все по-интересна.

Гласът проехтя в ума му. Репхайм се опита да обуздае

страха си, когато бикът направи две крачки към него. разтърсвайки земята.

- Усещам Мрака в теб.

Да - отвърна той, заглушавайки звука от лудото биене на сърцето си. Доста дълго живях в Мрак.

- В такъв случай е странно, че не те познавам. - Бикът подуши въздуха пред Репхайм, - Макар да усещам баща ти.

- Благодарение на силата на неговата кръв успях да пробия завесата ти и да вляза тук.

Той издържа на погледа на бика, макар да мислеше за Стиви Рей. която лежеше на метри от него. кървяща и безпомощна.

- Така ли? Според мен лъжеш, птицечовеко.

Макар тонът му да не се промени. Репхайм усети гнева на бика.

Опита се да запати спокойствие и загреба малко от червената мъгла, която обгръщаше тялото му. Вдигна ръка, сякаш я предлагаше на бика:

- Това ми помогна да вляза през димната завеса. Тази сила е моя по наследство, имам я от безсмъртната кръв на баща си, Калона.

- Вярно е, че във вените ти тече кръв на безсмъртен. Но силата; която обгръща тялото ти, е взета от мен.

По гърба на Репхайм преминаха тръпки. Той бавно наведе глава е уважение и признание.

- В такъв случай ти благодаря, понеже не съм призовавал твоите сили. Обърнах се само към тези. които ми принадлежат по наследство.

- Чувам истината в думите ти, сине на Калона, но защо си използвал тази безсмъртна сила. за да дойдеш точно сега в моя кръг? Каква работа имате ти или баша ти с Мрака?

Репхайм външно остана напълно спокоен, но умът му препускаше. До този момент той винаги беше черпил сили от наследството си на безсмъртен и от уменията на гарвана. от който е създаден. Но тази нощ, изправяйки се лице в лице с Мрака, преизпълнен със сила, която не беше негова, той осъзна, че макар тя да му бе помогнала да открие Стиви Рей, той нямаше да успее да я спаси, използвайки Мрака, независимо дали черпи сили от бика. или от баща си. Дори инстинктите на гарвана не биха му помогнали срещу звяра пред него. Нито една от тези сили не би могла да срази бика - това въплъщение на Мрака.

Така че Репхайм избра да почерпи сили от единственото, което му остава. Човечността, предадена му от тялото на мъртвата му майка. Отвърна на бика като човек с такава първична откровеност, която можеше да разбие сърцето му.

- Тук съм, защото и тя е тук. А тя ми принадлежи.

Репхайм не отмести поглед от очите на бика, само кимна

с глава по посока на Стиви Рей:

- Усещам миризмата и върху теб. - Бикът се приближи към него с още една крачка, разлюлявайки земята отново. Може и да ти принадлежи, но тя имаше дързостта да ме призове. Тази вампирка потърси моята помощ и аз се отзовах. Както знаеш, сега трябва да плати цената. Напусни веднага, птицечовеко, и ще ти подаря живота.

- Върви си, Репхайм, - Гласът й беше слаб, но когато най-после погледна към нея, видя, че погледът й беше решителен. - Сега не е като на покрива. Не можеш да ме спасиш от това. Просто си върви.

Трябваше да си тръгне. Знаеше го. Само преди няколко дни не можеше дори да си представи свят, в който ще застане лице в лице със самия Мрак в опит да спаси някакъв вампир. В опит да спаси който и да било друг, освен себе си или баща си. Сега се загледа в топлите сини очи на Стиви Рей и това, което откри, беше цял един нов свят. Свят, в който това странно, малко момиче, означаваше сърце, душа и истина.

Моля те. Не му позволявай да нарани и теб - каза тя.

И тези думи, тези самоотвержени, искрени и безкористни думи го накараха да вземе своето решение.

- Казах, че тя ми принадлежи. Усещаш я в мен и знаеш, че е вярно. Така че аз мога да платя дълга й.

- Не! - извика Стиви Рей.

- Добре си помисли, преди дами отправяш такива предложения, сине на Калона. Аз няма да я убия. Дългът й е само кръвен, не жизнен. Ще ти я върна, евентуално, когато и се насладя до насита.

Думите на бика отвратиха Репхайм. Представи си го как се храни от нея като пиявица. Как ближе разкъсаната й кожа и опитва солената й кръв. Тяхната кръв, смесена, понеже са Обвързани.

- Вземи моята кръв. вместо нейната. Аз ще изплатя дълга й - каза той.

- Същият си като баща си! И ти като него избираш да се бориш за същество, което никога няма да ти даде

това, което най-силно желаеш. Ио така да бъде. Приемат предложението ти да изплатиш дълга й вместо нея. Освободете я! - заповяда бикът.

Острите като бръснач нишки се отдръпнаха от тялото на Стиви Рей и сякаш само те я държаха на крака. Тя се строполи върху подгизналата от кръв земя.

Преди да може да й помогне, една нишка, подобна на кобра, се плъзна към него и със свръхестествена бързина се уви около глезена му.

Гарванът-демон не изохка, макар да му се искаше. Вместо това той напрегна сили да се концентрира, въпреки болката, и извика на Стиви Рей:

Връщай се в Дома на нощта!

Видя как тя се опитва да стане, но се подхлъзна на собствената си кръв и падна отново. Погледите им се срещнаха, той се наклони към нея и разпери криле, за да й помогне да стане, решен да се отскубне от нишката и да изнесе Стиви Рей от кръга.

Но тогава още една нишка се стрелна към него и се уви около бицепса на току-що излекуваната му ръка, като разряза плътта му на няколко сантиметра в дълбочина. Последва я още една и той не можеше да спре да крещи в агонията си, когато нишката се обви около крилете му и раздра плътта на гърба му, приковавайки го към земята.

Репхайм! - извика Стиви Рей.

Той не виждаше бика, но усещаше земята да трепери, значи съществото го приближаваше. Завъртя глава и през болката, която замъгляваше ума му. видя как Стиви Рей се опитваше да допълзи до него. Искаше да я спре. да направи нещо, което да я накара да побегне, но когато езикът на бика докосна раната на крака му, той осъзна, че тя всъщност не идва при него. Беше застанала на колене, притисната към земята. Ръцете й трепереха, тялото й все още кървеше, но лицето й възвръщаше цвета си. Тя черпи сили от земята, осъзна той с огромно облекчение. Така щеше да стане достатъчно силна, за да излезе от кръга.

- Бях забравил сладостта на безсмъртната кръв. Кръвта на вампирите съдържа много малка частица от нея. Мисля, че няма да ти се наситя лесно, сине па Калона. А и си почерпил сили от Мрака тази вечер, така че имаш голял f дълг за изплащане.

Репхайм не искаше да поглежда към съществото. Притиснат към земята от режещите нишки, той завъртя главата си така, че да вижда Стиви Рей. Концентрира се върху нея, а бикът се надвеси над него и започна да пие от кървящите му криле.

Агония, каквато никога преди не беше изпитвал, разтърси тялото му. Не искаше да крещи, не искаше да се гърчи от болка. Но нямаше контрол върху себе си. Очите на Стиви Рей бяха единственото, което го задържаше в съзнание.

Стиви Рей се изправи е вдигната ръка и Репхайм си помисли, че халюцинира, защото тя изглеждаше толкова силна, могъща и много, много ядосана. Държеше нещо в ръка - дълъг сноп треви, от който се носеше пушек.

- Направих го преди, ще го направя и сега.

Гласът на Стиви Рей дойде някак отдалеч, но прозвуча силно и решително. Репхайм се зачуди защо бикът не я вижда и не я спира, но той беше толкова зает да се наслаждава на раздиращата болка, която причиняваше, че Репхайм бързо откри отговора. Бикът не приемаше Стиви Рей за заплаха, а и беше твърде опиянен от кръвта на безсмъртния. Нека да продължи да взема от мен, за да може тя да избяга, помоли се мислено Репхайм на който бог имаше желание да го чуе.

- Кръгът ми не е нарушен - каза Стиви Рей ясно и бързо. - Репхайм и този отвратителен бик дойдоха, защото аз ги призовах. Така че със силата на земята, сега призовавам другия бик. Онзи, който е във вечна битка с този тук. Ще платя всяка цена, която поиска, за да прогони това нещо от моя гарван-демон!

Репхайм усети как съществото над него спря, когато лъч светлина проби черния пушек пред Стиви Рей. Той видя как очите й се разшириха и тя се усмихна, а после се разсмя:

- Да! - извика тя радостно. - Ще платя цената ти. Толкова си черен и красив!

Белият бик изръмжа. Нишките се отдръпнаха от Репхайм и се плъзнаха към Стиви Рей. Той отвори уста, за да изкрещи някакво предупреждение, но Стиви Рей стъпи право в лъча от светлина. Чу се гръм, блесна ослепителна светкавица. От центъра на ярката експлозия изскочи друг огромен бик, толкова черен, колкото първият беше бял. Но чернотата на това създание не беше като нишките, които се плъзгаха към него. Козината му беше по-скоро като нощно небе, изпълнено със сиянието на диамантени звезди. Дълбоки, мистериозни и красиви.

За миг погледът на черния бик се спря върху Репхайм и той ахна. Никога не бе виждал такава доброта в живота си, дори не беше подозирал, че е възможно да съществува.

- Не позволявай да се окаже, че е направила грешен избор - каза черният бик. Гласът му беше също така мощен и отекваше в ума на Репхайм, но беше изпълнен със състрадание. - Защото независимо дали си струваш или не, тя вече ми плати цената.

Черният бик сведе глава и предизвика белия, изблъск-вайки го от тялото на Репхайм. Последва оглушителен трясък, а настъпилата след това тишина беше дълбока и не по-малко оглушителна.

Черните нишки изчезнаха като роса на лятно слънце. Стиви Рей беше паднала на колене и изведнъж пушекът се разнесе и новакът връхлетя в кръга, с нож в ръка.

- Отдръпни се, Стиви Рей! Сега ше убия тази гадина!

Стиви Рей докосна земята и прошепна:

- Земя, препъни го. Силно.

Зад рамото й Репхайм видя как земята се надига точно пред краката на момчето и жилавият новак падна по очи.

- Можеш ли да летиш? - прошепна тя.

Така мисля - промърмори Репхайм.

- Тогава се връщай в музея. Ще дойда при теб по-късно.

Той се поколеба. Не искаше да се разделят толкова скоро, след като преминаха заедно през това изпитание. Дали наистина вече е добре, или Мракът е взел твърде много от нея?

- Добре съм, заклевам се - отвърна тя, след като прочете мислите му. - Сега върви.

Репхайм се изправи. Хвърли й последен поглед, разпери криле и понесе изнуреното си тяло към небето.

ЧЕТЕРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

Далас полу-влачеше, полу-носеше Стиви Рей, като слязоха от колата, и спореше с нея, защото настояваше да я заведе в лечебницата, вместо първо в стаята й, както тя искаше. В този момент се натъкнаха на Ленобия и Крамиша, които отиваха към храма на Никс.

- Боже мили! Здравата си загазила! - извика Крамиша и се закова на място.

- Далас. бързо да я заведем в лечебницата! - каза Ленобия.

За разлика от Крамиша тя не замръзна на място при гледката на окървавената Стиви Рей. Завтече се, за да помогне на Далас, подхвана я от другата страна и моментално я поведоха към лечебницата.

- Не, я чакайте малко. Искам да ида в стаята си. Трябва ми телефон, а не доктор. А не мога да си намеря скапания телефон.

- Не можеш, защото онази птицеподобна гад ти съдра почти всичките дрехи, заедно с кожата. Телефонът ти сигурно е там. в парка, стъпкан в калта и подгизнал от собствената ти кръв. Трябва да идеш в скапаната лечебница!

Аз имам телефон, може да използваш моя каза Крамиша, като ги настигна.

Използвай телефона на Крамиша, но Далас има право. Та ти дори не можеш да стоиш сама на краката си. Отиваме незабавно в лечебницата - каза Ленобия решително.

- Добре. Както и да е. Занесете ме до някой стол или до нещо за сядане, за да мога да се обадя. Крамиша, имаш номера на Афродита, нали?

- Да, само не си мисли, че това ни прави приятелки — промърмори тя.

Погледът на Ленобия се върна към раненото тяло на Стиви Рей:

- В доста лоша форма си - каза тя. - Отново. - Изведнъж думите на Далас изплуваха в съзнанието й, очите й се разшириха от ужас. Каза, че го е направила някаква птица?

Птицеподобно - каза Далас, а едновременно с него Стиви Рей извика:

- Не! Далас, точно сега нямам времето и енергията да споря с теб.

- Искаш да кажеш, че не си видял точно какво се е случило с нея? - попита го Ленобия.

-Да. Имаше твърде много пушек и тъмнина. Не виждах къде е и не можех да проникна в кръга, за да й помогна. А когато въздухът се проясни, тя беше в това състояние и птицеподобното се беше надвесило над нея.

- Престани да говориш за мен, все едно ме няма! И не се беше надвесил над мен. Лежеше на земята до мен.

Ленобия понечи да каже нещо, но в този момент стигнаха до лечебницата, където ги посрещна старшата сестра Сапфир, която сега ръководеше мястото в отсъствието на Лечителката. Тя ги посрещна с обичайното си кисело изражение, но в момента, в който видя Стиви Рей, очите й се разшириха от ужас:

Бързо я сложете тук — каза тя и посочи едно новоосвободено легло.

Оставиха я там внимателно и Сапфир започна да вади инструменти от един метален шкаф. Първото нещо, което извади, беше пликче с кръв, което веднага подхвърли на Ленобия.

Накарай я да го изпие веднага.

В пълно мълчание Ленобия разкъса пликчето и помогна на Стиви Рей да го хване с треперещите си ръце и да го поднесе към устата си.

Ще ми трябва още от същото - каза тя. - И както вече казах, спешно се нуждая от телефон. На секундата.

- Трябва да видя какво е разкъсало кожата ти по този начин. Изгубила си много кръв и трябва да си набавиш бързо голямо количество. Също така трябва да разбера защо кръвта от раните ти мирише така странно.

Гарван-демон! Точно така се казваха онези неща - сети

се Далас.

- Нападнал те е гарван-демон? - възкликна Ленобия.

- Не. И точно това се опитвах да набия в дебелата глава на Далас. Мракът нападна мен и гарвана-демон.

А както вече казах, говориш несвързано. Видях онази птицеподобна гад. Видях кръвта по теб. Раните ти изглеждат точно като направени от клюна му. Не видях нищо друго! - изкрещя Далас.

- Не видя нищо, защото Мракът беше покрил с дим цялата вътрешност на кръга, включително мен и гарвана-демон. След което нападна и двама ни - изкрещя ядосано Стиви Рей насреща му.

- Защо звучиш така, сякаш се застъпваш за птицеподоб-ното?

- Знаеш ли какво, Далас? Защо не вземеш да ми целунеш задника? Не се застъпвам за никого, освен за себе си. Ти дори не успя да влезеш в кръга и да ми помогнеш. Трябваше да се оправям сама!

Последва дълга тишина, в която Далас я гледаше с обида и огорчение, а после Сапфир се обади с рязък тон.

- Далас, мисля, че трябва да излезеш. Налага се да срежа каквото е останало от тези дрехи и не е прието да си тук.

- Но аз...

- Ти доведе нашата Висша Жрица у дома. И се справи много добре - каза Ленобия и докосна нежно ръката му. - А сега ни остави да се погрижим за нея.

Далас, защо не ни донесеш нещо за хапване? Аз ще се оправя - каза вече по-спокойно Стиви Рей, която се чувстваше гузна, че беше толкова рязка с него и остави емоциите и страхът й да вземат връх.

Добре, отивам.

Хей, Ленобия е права. Направи много добре, че ме докара дотук добави Стиви Рей.

Той се обърна към нея през рамо точно когато излизаше през вратата и тя си помисли, че никога не е виждала очите му толкова тъжни.

- За теб винаги, момиче - каза той и излезе.

Вратата се затвори и Ленобия изстреля:

Сега обясни за гарвана-демон.

- Да, и аз си мислех, че всички са си заминали.

- Вие двете може да останете. Другата сестра отиде за доставките от болница „Св. Джон“, така че може би ще са ми необходими още няколко ръце. Може да си говорите, до-като ми помагате - каза Сапфир и връчи на Ленобия още едно пликче с кръв. Отвори й го. Крамиша, иди да си измиеш ръцете и започни да ми подаваш тези тампони със спирт.

Крамиша я изгледа и вдигна вежди, но отиде до мивката. Ленобия разкъса пликчето и го подаде на Стиви Рей, която го изпи максимално бавно, печелейки време.

Сапфир разкъса рязко каквото беше останало от дрехите й и звукът проехтя в празната стая.

Стиви Рей се почувства неудобно от мисълта, че всички гледат полуголото й тяло. Искаше й се да си бе сложила някой по-хубав сутиен и се размърда нервно:

- Мамка му, много си харесвах тези каубойски дънки. Не ми се мисли как ще трябва да ходя пак до магазина на трийсет и първа, за да си купувам нови. Задръстванията в тази част на града са ужасни.

- Може би трябва да разшириш малко модния си вкус. Магазинът на „Чери Стрийт“ е по-близо и има много по-хубави модели, които не са от деветдесетте - каза Крамиша.

Три чифта очи я стрелнаха моментално.

Какво? - сви рамене тя. - Всеки знае, че Стиви Рей се нуждае от малко подобрения.

- Благодаря ти, Крамиша. Сега се чувствам много по-добре, въпреки че току-що едва не умрях и т.н.

Стиви Рей завъртя очи, а Крамиша й се усмихна.

Но истината е, че определено се почувства по-добре. Някак си нормална. Изведнъж осъзна, че съвсем реално се чувстваше по-добре. Кръвта, която изпи, я стопли и вече не беше толкова слаба, както преди няколко минути. Всъщност беше някак замаяна, сякаш кръвта й става супер силна и се бунтува в тялото й. Това е кръвта на Репхайм. Тази част от нея, която се смеси с моята, реагира на човешката кръв и ми дава сила.

- Стиви Рей, изглеждаш ми вече напълно в съзнание -каза Ленобия.

Тя откъсна мислите си от вътрешния си свят и срещна погледа на повелителката на конете:

-Да, вече съм доста по-добре и ми трябва телефон. Крамиша, нали ми обеща твоя...

Сега ще почистя тези рани и ти гарантирам, че няма да си в състояние да говориш през това време каза Сапфир самодоволно.

- Не, почакайте първо да се обадя на Афродита и после ме измъчвайте. Крамиша, домъкни си огромната чанта и ми дай тук скапания телефон.

-Това не може да чака. Раните ти са сериозни. Имаш разкъсвания от глезените до кръста. Трябва да ги почистя. Много от тях се нуждаят от зашиване. Трябва да пиеш още кръв. Всъщност ще е по-добре да доведем някой от хората доброволци, за да пиеш директно от него. Така ще се ускори процесът по оздравяването ти.

- Човек? Доброволец? Има такова нещо в Дома на нощта? - възкликна Стиви Рей.

- О, не бъди наивна - беше единственият отговор на Сапфир.

- Няма да пия от някакъв непознат! - каза Стиви Рей с повече плам, отколкото трябваше, и привлече учудените погледи на Крамиша и Ленобия. - Искам да кажа, че мога да се оправя и е кръв от пликчета. Някак си ми е странно да пия от някого, когото не познавам, особено така скоро след това, което се случи с... - Тя не продължи.

И трите си помислиха, че има предвид Обвързването си с Афродита.

Но тя нямаше предвид Афродита, това беше нелепо.

Стиви Рей се замисли, че единственият, от когото би пила, от когото имаше нужда да пие, беше Репхайм.

- Кръвта ти мирише не както трябва - каза Ленобия.

Стиви Рей се сепна и веднага погледна повелителката на

конете:

- В какъв смисъл не както трябва?

- Има нещо странно - съгласи се Сапфир, която почистваше разрезите с напоени със спирт тампони, които Крамиша й подаваше.

Стиви Рей изохка от болка, а после просъска през зъби:

- Аз съм червена. Нормално е кръвта ми да мирише различно от вашата.

- Не е това, те имат право. Кръвта ти мирише странно

съгласи се Крамиша, като отмести поглед от раните на

Стиви Рей и стисна носа си.

Тя се замисли за миг и отвърна:

- Сигурно е защото той пи от мен.

Кой? Гарванът-демон ли? възкликна Ленобия.

- Не! - отрече Стиви Рей веднага, а после добави: - Както се опитвах да обясня на Далас, гарванът-демон не ми направи нищо. Той също беше жертва.

Стиви Рей, какво се е случило с теб? - попита Ленобия.

Тя си пое дълбоко дъх и реши да се придържа към истината, доколкото е възможно:

- Отидох в парка, защото исках да получа информация от елемента си, за което Афродита ме помоли. Става дума за едни много древни вярвания, някакви воински истории, за които тя смята, че могат да помогнат на Старк да спаси Зоуи.

- Но Старк не може да отиде в Отвъдното, без да умре каза Ленобия.

- Да, така казват всички, но наскоро с Афродита открихме тези древни истории, които могат да му помогнат да иде там жив. Някаква религия или каквото е там, изобразявани от крави... искам да кажа, от бикове. Черен и бял. При спомена за биковете Стиви Рей потръпна. - Афродита като пълна тъпачка не ми каза, че скапаният бял бик е лошият, а черният е добрият. Така че се обърках и призовах лошия по погрешка.

Лицето на Ленобия пребледня.

- О, Богиньо! Ти си призовала Мрака!

- Ти знаеш за тези неща? - попита Стиви Рей.

Ленобия с неудобство потърка задната част на врата си:

- Знам малко за Мрака, а като повелителка на конете знам повечко за зверовете.

Сапфир започна да почиства разреза на кръста на Стиви Рей, от което тя изви лице болезнено. Опита се да се концентрира въпреки болката и затвори очи. Когато ги отвори отново, видя Ленобия да я гледа изпитателно с неразгадаемо изражение. Но преди да формулира въпроса си, пове-

лителката на конете я изпревари:

- А какво правеше там гарванът-демон? Каза, че не те е нападал, но определено не е имал никаква причина да напада Мрака.

- Защото са на една и съща страна, нали? - каза Крамиша замислено.

- Не знам за страните, но бикът нападна гарвана-демон. Стиви Рей си пое дълбоко дъх и продължи. - Всъщност

появата му ме спаси. Той някак си падна от небето и това разсея бика достатъчно, за да успея да извлека сили от земята и да призова другия бик. - Стиви Рей не можа да сдържи усмивката си при спомена за черния бик. - Никога не съм виждала нещо по-впечатляващо. Беше толкова красив, толкова мил. толкова мъдър и добър. Нападна другия бик и изчезнаха заедно. Тогава Далас успя да влезе в кръга при мен, а гарванът-демон отлетя.

- Но ти каза, че преди гарванът да дойде, бикът е пил от кръвта ти - каза Ленобия.

Стиви Рей потисна тръпката на погнуса:

- Да. Каза, че му дължа отплата заради това, че отговори на въпроса ми. Предполагам заради това кръвта ми мирише странно. Сигурно още може да го усетите по мен, а не мога да ви опиша как вонеше. Точно затова и трябва да се обадя спешно по телефона. Все пак бикът отговори на въпроса ми, така че трябва да кажа това на Афродита.

- Нека да се обади. Явно и без това няма да се нуждае от шиене. Раните й сами се затварят - каза Крамиша и посочи първите разрези по глезените й.

Стиви Рей погледна надолу, но знаеше какво ще види. Вече го бе усетила. Кръвта на Репхайм разпростираше силата и топлината си по цялото й тяло, а разкъсаната й плът започна да се съединява.

- Това е изключително необичайно. И ми напомня за бързия начин, по който се излекува от изгарянията - каза Сапфир.

Стиви Рей се застави да погледне сестрата отново в очите:

- Аз съм Висша Жрица на червените вампири. Досега не е имало такава и спокойно може да се каже, че не е задължително да съм като другите. Ние явно се възстановяваме по-бързо.

Тя заметна ъгъла на чаршафа върху себе си и протегна ръка към Крамиша:

- Дай ми телефона си.

Без колебание Крамиша отиде до чантата си, извади мобилния си телефон и го подаде на Стиви Рей:

Ще намериш Афродита на буквата „К“.

Стиви Рей набра номера. Афродита вдигна на третото позвъняване:

- Да, прекадено е рано, за да се обаждаш и не, не ме интересува какво скапано стихотворение си написала току-що, Крамиша.

- Аз съм.

Саркастичният тон на Афродита моментално се промени:

- Какво се е случило?

Знаеше ли, че белият бик е лош, а черният - добър?

- Да, не ти ли казах?

- Не, което се оказа адски голяма грешка, защото аз призовах белия.

- О, това определено не е добре. Какво се случи ?

_ Не е добре? Предположението ти е право в десетката, Афродита. Беше прекалено зле. Много, много зле.

Стиви Рей си помисли да помоли Крамиша, Ленобия и Сапфир да излязат, за да може да поговори с Афродита насаме, а после да избухне и да се наплаче на воля. Но знаеше, че те трябва да чуят, каквото има да разкаже. За съжаление проблемите не изчезват, ако решим да им обърнем гръб.

- Афродита, нямаш представа какво значи зло. На фона му Неферет изглежда като малко дете. - Тя игнорира възмутения поглед на Сапфир. - И е по-могъщо, отколкото изобщо някой би могъл да си представи. Не бих могла да се преборя с него. Не мисля, че някой изобщо би могъл, освен черният бик.

- В такъв случай как се отърва от него? - Афродита се замисли за миг, а после продължи: - Ти се отърва от него, нали? Не си под някое заклинание, така че да те използва за марионетка със селски акцент, нали?

- Това е просто нелепо, Афродита.

- Кажи нещо, е което да ми докажеш, че наистина си ти.

- Последния път каза, че съм бавно загряваща, за което отново ще ти повторя, че не е никак мило.

- Ясно, ти си. Е, и как се измъкна от бика?

- Успях да призова другия бик, а той е толкова добър, колкото белият е зъл. Той се пребори с него и двата изчезнаха заедно.

Значи не успя да научиш нищо?

- Напротив, научих. — Стиви Рей присви очи и се концентрира максимално, за да си спомни дума по дума какво й каза белият бик. - Попитах го как Старк може да се добере до Зоуи и да я защити, докато събере душата си в едно и се върне. Ето какво ми отговори той: Воинът трябва да потърси в кръвта си мост към Острова на жените, а после трябва да се пребори със себе си, за да достигне мястото. Само признаването на едното пред другото ще му позволи да се събере с неговата Жрица. След като се съберат, единствено тя, а не той, ще може да реши дали да се върне или не.

- Казал е Островът на жените, сигурна ли си в това?

- Да, потвърждавам. Точно това каза.

- Аха, добре. Чакай да го запиша дословно, за да не забравя някоя подробност.

Стиви Рей чуваше как Афродита драска върху листа. Ко-гато приключи, гласът й беше изпълнен с въодушевление: Това значи, че сме на прав път! Но как, по дяволите, Старк ще открие мост, като гледа някаква кръв? И какво значи това, че трябва да се пребори със себе си?

Стиви Рей въздъхна. Вече започваше да я боли главата:

- Нямам представа, но за да се добера до този отговор едва не се простих с живота си, така че би трябвало да значи нещо важно.

Тогава нека Старк да го разбере. - Афродита се поколеба, преди да продължи. - Ако черният бик е толкова добър, зайю просто не го призовеш още веднъж и...

- Не! - извика Стиви Рей с такава решителност, че всички в стаята подскочиха. - Никога повече! И не трябва да допускаш никой да призовава който и да било от двата бика. Цената е твърде висока.

- Какво имаш предвид с това?

- Те са прекалено могъщи и не могат да бъдат контролирани, независимо дали са добри или лоши. Афродита, има неща, в които човек просто не трябва да се забърква и тези бикове са едни от тях. А и не съм сигурна дали само единият може да бъде призован, без да се появи и другият. А повярвай ми, не искаш никога, никога да срещнеш белия бик.

Добре, добре. Успокой се. Ясно ми е за какво говориш. Да ти кажа честно, имам много зловещо предчувствие само като си говорим за тях. Мисля, че си права. Не се притеснявай. Никой няма да прави нищо, освен да се опита да помогне на Старк да открие този кръвен мост към Острова на жените.

- Афродита, не мисля, че става дума за кръвен мост. Това дори не звучи смислено.

Стиви Рей потърка челото си с болезнена гримаса и забе-ляза, че ръката й трепери.

Добре, достатъчно засега - прошепна Ленобия. - Силна си, но не си безсмъртна.

Стиви Рей погледна стреснато повелителката на конете, но в очите й не откри намек за нещо друго, освен загриженост.

- Хей. трябва да затварям вече. Не се чувствам много добре.

- О, мамка му. Не си пред умиране пак, нали? Много се притеснявам, като започнеш да го правиш.

- Не, не съм пред умиране вече. А ти не си точно любезна. Въобще. Ще ти се обадя по-късно. Предай поздрави на всички.

- Да, ще разпръсна любов навред. Чао, тъпчо.

Стиви Рей натисна бутона за край на разговора, върна телефона на Крамиша и се отпусна тежко на възглавницата.

- Нали не възразявате да подремна малко?

- Пийни още малко от това - каза Сапфир и й даде поредното пликче с кръв. - После поспи. А вие двете ще трябва да си тръгнете и да я оставите да си почива.

После сестрата изхвърли напоените с кръв тампони, свали латексовите си ръкавици и застана на вратата, като пот-ропваше с крак нетърпеливо и гледаше Крамиша и Ленобия многозначително.

- Ще дойда да те видя като се наспиш каза Ленобия.

Звучи добре - отвърна Стиви Рей.

Ленобия стисна ръката й и излезе от стаята. Тогава Крамиша се доближи до леглото и Стиви Рей си помисли, че

момичето се кани да я прегърне или дори по-лошо, да я целуне. Вместо това Крамиша я погледна в очите и прошепна:

С душата гледай, не с очите

Със звяр щом искаш да танцуваш

Под маската му надникни

Стиви Рей изтръпна:

- Предполагам, че трябваше да те слушам по-внимателно. Може би някак си щях да се досетя, че призовавам грешния бик - прошепна тя в отговор.

Крамиша я погледна с разбиране:

- И все още трябва да ме слушаш внимателно. Нещо в мен ми подсказва, че не си приключила танците със зверове. - После тя се изправи и добави на висок глас. - Наспи се. Утре ще се нуждаеш от всичкия си здрав разум.

Когато вратата се затвори и я оставиха сама, Стиви Рей въздъхна с облекчение. Изпи последното пликче с кръв, зави се догоре с одеялото и започна да върти една руса къдрица около пръста си. Беше напълно изтощена. Явно всичките сили от кръвта на Репхайм се бяха изчерпали, за да я възцтановят.

Репхайм...

Стиви Рей никога не би могла да забрави как изглеждаше той, когато се застъпи за нея пред самия Мрак. Беше толкова силен, смел и добър. Няма значение, че Далас, Ленобия и целият останал скапан свят вярва, че той е на страната на Мрака. Няма значение, че баща му е паднал воин на Никс, който е избрал злото преди векове. Нищо от това нямаше значение, защото тя видя истината. Той доброволно се пожертва, за да я спаси. Може и да не е избрал Светлината, но определено не беше на страната на Мрака.

Правилно постъпи, като го спаси по-рано. Беше права и като призова черния бик, за да спаси него. Независимо какво й костваше.

Репхайм си струваше цената да бъде спасен.

А нима не е така?

Би трябвало да е. След всичко, което се случи днес, би трябвало да е.

Тя престана да върти кичура и очите й започнаха да се затварят, макар да не искаше да мисли повече или да сънува кошмарния бик и болката, която беше толкова невъобразима.

Но клепачите й се затвориха и споменът за Мрака и това, което й беше причинил, се завърна. Докато се бореше с пълното си изтощение, Стиви Рей се видя отново в центъра на кръга, изпълнена с ужас, и чу неговия глас:

- Тук съм, защото тя е тук, а тя ми принадлежи.

И това просто твърдение прогони страха и спомена за Мрака, като направи място на Светлината и спасението, което дойде от нея.

Точно преди да заспи дълбоко Стиви Рей се замисли за красивия черен бик и за цената, която й беше поискал. Думите на Репхайм отново проехтяха в ума й:

- Тук съм, защото тя е тук, а тя ми принадлежи.

Последната й мисъл, преди да заспи, беше дали Репхайм

някога ще узнае колко верни изведнъж се оказаха думите му, по ирония на съдбата.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Старк

Старк се събуди и в първия момент не си спомняше нищо. Просто знаеше, че Зоуи е до него в леглото. Усмихна се сънено, обърна се и протегна ръка, за да я придърпа по-близо до себе си.

Докосването до студеното й безжизнено тяло веднага го разсъни и реалността се стовари върху него с гръм и трясък.

- Най-после. Вие червените явно сте много силни през нощта, но затова пък през деня спите като заклани.

Старк се изправи, намръщи се на Афродита, която се беше разположила в едно от кремавите кадифени канапета и бе кръстосала грациозно дългите си крака, като си пийваше топъл чай.

- Афродита, защо си тук?

Вместо да му отговори, тя погледна към Зоуи:

- Не е помръдвала, откакто се случи това, нали?

Старк се изправи и нежно зави Зоуи с одеялото. Докосна

бузите й и целуна единствения белег, който й беше останал - обичайния за всеки новак полумесец. Няма проблем, ако се върнеш при нас като обикновен новак. Просто се върни, помисли си той, докато докосваше белега. После се обърна към Афродита:

- Не, не е помръдвала. Не може. Тя е тук. И имаме само седем дни да разберем как да я върнем.

Шест поправи го Афродита.

- Да, права си. Вече са само шест - преглътна той тежко.

- Тогава да се залавяме за работа. Определено нямаме време за губене.

Афродита стана и тръгна да излиза от стаята.

- Къде отиваме? - попита Старк и тръгна след нея, но все още хвърляше по някой поглед на Зоуи през рамо.

Хей, трябва да се стегнеш. Ти сам каза, че тя не е тук. Престани да я зяпаш, все едно си някое малко кученце.

- Аз я обичам! Имаш ли някаква представа какво изобщо значи това?

Афродита спря и се обърна към него: ^

Любовта няма абсолютно нищо общо тук. Ти си нейният воин. Това значи много повече от „Ах, сърчице мое, Зоуи“ - каза тя саркастично. - Аз имам своя воин, така че знам какво значи това. И нека ти кажа, че ако моята душа се беше пръснала и бях заседнала в Отвъдното, не бих искала Дарий да драматизира и да рони крокодилски сълзи. Бих искала да се стегне и да се хване за работа, което значи да бъде жив и да дойде да ме защитава, така че да намеря начин да се върна обратно! Е, идваш или не?

Тя отметна косата си, обърна му гръб и изхвръкна в коридора.

Старк затвори уста и тръгна след нея. Вървяха мълчаливо и Афродита го водеше надолу по стълбите по изключително тесните коридори, след които следваха още стълби.

- Къде отиваме? - попита Старк.

- Ами, изглежда като някаква пещера. Мирише на влага и на някакъв странен телесен аромат. Прилича повече на затвор или психиатрична клиника, а Деймиън си помисли, че е умрял и е попаднал в рая на зубрачите. Така че хайде, опитай се да познаеш.

- Връщаме се обратно в някоя човешка гимназия?

- Близо си - отвърна тя и устните й се разтеглиха в лека усмивка. Отиваме в една много стара библиотека, пълна със зубрещи смотаняци.

Старк пусна тежка въздишка, за да не се засмее. Понякога Афродита му допадаше. Не че би й го признал.

Афродита се оказа права. Мазето на замъка му напомняше на училищна библиотека, като изключим прозорците е евтини, тракащи щори, което бе много странно предвид факта, че всичко на остров Сан Клементе беше ужасно скъпо и луксозно. В мазето имаше само няколко дървени маси и пейки, празни, бели стени и тонове лавици, запълнени с милиони най-различни по размер и тип книги.

Приятелите на Зоуи се бяха скупчили около голяма маса. зарината с книги и кутийки от безалкохолни, пликчета с чипс и пуканки. Старк си помисли, че изглеждат уморени, но натъпкани със захар и кофеин. Когато двамата с Афродита влязоха, Джак държеше голяма книга с кожена подвързия и показваше някаква илюстрация:

- ВЙ^те това. Копие на портрет на известна гръцка Висша жрица на име Калиопа. Тук се казва, че също е била поетеса като Сафо. Не ви ли прилича на Шер?

Ау, колко странно. Наистина изглежда точно като Шер на младини - каза Ерин.

Да, преди да си сложи онези бели кри ле. Що за идея й беше хрумнала е тях? попита Шоуни.

Деймиън погледна Близначките многозначително:

- Нищо й няма на Шер. Абсолютно. Нищо.

- О-хо каза Шоуни.

- Май ядосахме гейчето добави Ерин.

- Аз имам кукла Барби Шер. Обожавам я - каза Джак.

- Смотаняци, за какви барбита си говорите? Не трябваше ли да спасяваме Зоуи? - възкликна Афродита и поклати глава с отвращение.

-Правим го цял ден. Просто си взехме малка почивка. Танатос и Дарий излязоха да вземат нещо за хапване - обясни Деймиън. - Открихме някои неща, но ще почакам, докато се върнат, за да разкажа на всички.

Той помаха на Старк за поздрав и останалите се присъединиха.

- Да, не бъди прекалено строга, Афродита. Виждаш, че се трудим тук вече цял ден.

Говорехте си за кукли каза тя.

- За Барби - поправи я Джак. - И то само за минутка. Освен това барбитата са готини и са важна част от американската култура. - Той кимна подчертано и притисна портрета на Шер към гърдите си. - Особено звездите Барби.

- Звездите Барби биха били важни единствено, ако имаха акутремон, който да си купиш заедно с тях.

- Какво? - каза Шоуни. ^

Прозвуча ми все едно си глътнала някой французин и

се опитваш да го изплюеш - каза Ерин и двете се засмяха.

Ей, ляв и десен мозък, интересните комплекти се равняват на яки работи и може да имат някой необичаен аксесоар - обясни Афродита и си взе деликатно парченце чипс.

- Виж, ако нищо не разбираш от барбита, значи майка ти

наистина те мрази - каза Ерин.

- Не че не й влизам в положението - добави Шоуни. -Понеже всеки, който е имал в живота си дори една

единствена кукла Барби, е наясно, че може да им се купуват

допълнително аксесоари.

- Да, готини при това — съгласи се Джак.

- Не и според моите критерии - каза Афродита със самодоволна усмивка.

- И кое е готино според твоите критерии? - попита Джак,

от което Близначките изстенаха.

Е, щом питате, би било готино, ако имаше кукла Барби на Барбара Стрейзънд, но да можеш да си купиш отделно изкуствени нокти и нос. И ноктите трябва да са в различни цветове, за да има избор.

Всички замлъкнаха в шок и изведнъж Джак възкликна с въодушевление:

- Това наистина би било готино!

Афродита го погледна самодоволно:

- А какво ще кажете за кукла Барби като Бритни Спиърс, която да си има чадър, подплънки на корема, за да става дебела, странни перуки и, разбира се, възможност понякога да й се слага бельо.

- Ау! -разкиска се Джак. - Да, а куклата на Парис Хилтън трябва да има възможност понякога да й се слага мозък.

Афродита вдигна вежда:

- Е, нека да се придържаме към реалността. Има неща, които дори Парис Хилтън не може да си купи.

Старк стоеше пред тях втрещен и когато те избухнаха в смях, имаше чувството, че главата му ще се пръсне:

- Какво, по дяволите, ви става на всички? - извика той. -Как може да се хилите на такива глупости! Занимавате се с някакви кукли, докато Зоуи умира!

В настъпилата рязка тишина гласът на Танатос прозвуча неестествено силно:

- Не, вЬцне. Не се занимават с играчки. Фокусират се над живота и над присъствието си сред живите.

Жрицата пристъпи напред от вратата, където двамата с Дарий бяха наблюдавали младежите. Дарий я последва и остави таблата със сандвичи и плодове в средата на масата, а после седна до Афродита.

- И запомнете това от някой, който разбира от смърт. Да се фокусираш върху живота е това, което трябва да направиш, за да продължиш да дишаш.

Деймиън се закашля и потърси погледа на Старк:

- Да, това е едно от нещата, които открихме след цял ден четене.

Докато ти спеше - промърмори Шоуни.

- А ние не - добави Ерин.

- И ето какво открихме - започна Деймиън, преди Старк да успее да каже каквото и да било. - Когато една Висша Жрица преживее подобен шок, нейният воин не би могъл да продължи да живее.

Изведнъж той забрави всичко за барбита и Близначки. Лицето му изразяваше огромен въпросителен знак и се загледа в Деймиън, за да разбере дали правилно е чул:

- Искаш да кажеш, че всички воини са умирали'.

- В известен смисъл — отвърна Деймиън.

- Някои са се самоубивали, защото са знаели, че така ще последват Жриците си в Отвъдното и ще мотат да ги защитават там — обясни Танатос.

_ Но не е помогнало, защото нито една Жрица не се е завърнала, нали така? - попита Старк.

Правилно. Това, което знаем, е, че те не са могли да понесат смъртта на воините си. Някои от тях са успели да съберат душите си в едно, но са предпочели да останат в

Отвъдното със своите воини.

- Някои са успели повтори Старк бавно. - А какво се е

случило с тези. които не са?

Приятелите на Зоуи се размърдаха нервно, но гласът на Танатос остана твърд:

- Както разбрахме вчера, ако една душа остане на парчета. личността се превръща в Каоиник Ши. Същество, което никога не намира покой.

- Нешо като зомби, но без частта с ядене на хора - каза Джак и потръпна.

- Това не може да се случи със Зоуи. - заяви Старк.

Той се беше заклел да я пази и щеше да я последва и в Отвъдното, за да се увери, че няма да се превърне в някое

ужасно зомби.

_ Но макар крайният резултат да е бил един и същ, не всички воини са се самоубили, за да стигнат до Отвъдното - поясни Деймиън.

- Разкажи ми за останалите - каза Старк.

Прекалено нервен, за да седне, той се разхождаше на-

пред-назад около масата:

- Ами, беше твърде очевидно, че ако воинът се самоубие, нито той, нито Жрицата ще се завърнат, така че намерихме сведения за воини, които са направили най-различни неща, за да последват Жриците си.

- Някои са много откачени, като например един, който гладувал дълго, за да изпадне в делириум и по този начин да се отдели от тялото си - каза Джак.

- И после умрял - допълни Шоуни.

Да, тази история е много гнусна. Крещял много и халюцинирал неща, свързани с Жрицата му и през какво минава, преди окончателно да пукне - каза Ерин.

Ни най-малко не помагате каза им Афродита.

- Някои от воините са използвали наркотици, за да изпаднат в транс, и в действителност са успели да накарат душите си да напуснат този свят - продължи Деймиън, до-като Близначките бяха заети да мятат гневни погледи към Афродита. Но не успели да проникнат в Отвъдното. Знаем това, защото са се завърнали в телата си и са разказали за своя провФд.

Тук Деймиън спря и погледна към Танатос.

- След това воините умрели. До един - каза тя.

Провалът да защитят жриците си ги е убил каза Старк

с безразличен тон.

- Не, убило ги е това, че са обърнали гръб на живота -поправи го Дарий.

А ти не би ли го направил? - понита Старк. - Ако Афродита умре, защото не си успял да я защитиш, не би ли избрал смъртта, вместо да живееш без нея?

Афродита не даде на Дарий възможност да отговори:

- Бих била ужасно бясна, ако умре. Точно това се опитах да ти кажа горе. Не можеш да продължаваш да гледаш зад себе си. Нито към Зоуи, нито към миналото, нито към обета си. Трябва да вървиш напред и да намериш начин да живееш, както и нов начин да я защитаваш.

Тогава ми кажете нещо, каквото и да е, което сте открили в тези скапани книги и което може да ми помогне, вместо само да ми разказвате за воини, които са се провалили.

- Ще ти кажа нещо, което не съм прочела в книгите. Стиви Рей е призовала белия бик тази нощ.

- Мракът! Новак е призовал самия Мрак в нашия свят!

- Танатос погледна така, сякаш Афродита току-що е взривила бомба в средата на стаята.

- Тя не е новак, а е червен вампир, като Старк. Но да, направила го е. В Тулса. Било е недоразумение. - Без да обръща внимание на шокирания поглед на Танатос, Афродита извади листче от джоба си и зачете: - Бикът й казал, че: Воинът трябва да потърси в кръвта си мост към Острова на жените, а после трябва да се пребори със себе си, за да достигне мястото. След като се съберат, единствено тя, а не той, ще може да реши дали да се върне или не.

Афродита вдигна поглед:

- Някой да има идея какво може да значи това? - тя размаха листчето и Деймиън го грабна, а Джак надникна през рамото му.

-Каква цена е поискал Мракът за тази информация, попита Танатос. Лицето й беше напълно пребледняло. - И как е успяла да я плати, без да загуби живота или душата

си?

- И аз това се запитах, особено след като тя ми разказа колко ужасен е бил бикът. Каза, че нищо не можело да го спре, освен другият бик, благодарение на който успяла да

се спаси.

- Призовала е и черния? - възкликна Танатос. - 1ова е почти невероятно.

- Стиви Рей има някакви адски способности, понеже е

свързана с елемента земя - каза Джак.

- Да, точно така каза. че е успяла да призове и черния

бик. Получила е сили от земята.

- И вие й се доверявате?

- През повечето време - каза колебливо Афродита.

Старк очакваше поне един от останалите да възрази и да

поправи Афродита, но те не реагираха. ^

- Защо ни питате за доверие към Стиви Рей? - попита

Деймиън.

- Зашото едно от нещата, които знам със сигурност за тези бикове, е, че винаги искат много висока цена за услугите си.

Винаги. А щом Мракът е отговорил на въпроса й, значи й е направил услуга.

Но нали е призовала черния бик и той е наритал задника на лошия. Това е отървало Стиви Рей от необходимостта да плаща цената - каза Джак.

- Значи има да плаша на черния бик - каза Танатос.

Афродита присви очи:

- Точно това каза и тя, когато спомена, че никой повече не трябва да призовава биковете. Цената била страшно висока.

- Мисля, че трябва да се свържете с приятелката си и да разберете каква цена е платила на черния бик - каза Танатос.

- НбАдщо не ми е казала? - зачуди се Афродита.

Очите на Танатос изглеждаха тъжни и състарени:

- Просто запомнете, че всяко нещо си има последствия. Независимо дали добри или лоши.

- Може ли да спрем да гледаме назад в чудене какво се е случило със Стиви Рей и да се придвижваме напред? Към Скай и кръвния мост - намеси се Старк.

Ей, момче, кротни се за секунда - отвърна Афродита. - Не можеш просто да се появиш на Острова на жените и да търсиш някакъв кръвен мост. Защитните заклинания на Сгиат ще ти наритат задника и в крайна сметка ще умреш.

- Не мисля, че Старк трябва да търси буквално някакъв мост - включи се Деймиън, който продължаваше да препрочита бележката. - Казва се, че трябва да се вгледа в своята кръв, за да открие моста, а не да търси някакъв кръвен мост,

- Олеле, метафора. Още една причина да не понасям поезията - каза Афродита.

- Мен ме бива с метафорите - обади се Джак. Дай да погледна.

Деймиън му подаде листчето и той започна да дъвче долната си устна, докато четеше:

- Хм, ако беше Обвързан с някого, щях да кажа, че трябва да поговорим с него, за да открием нещо.

Но не съм Обвързан е никого - отвърна Старк и отново

започна да крачи неспокойно.

- Тогава може да значи, че трябва да се вгледаме в самия теб. Може да има някаква подробност, която да ни подскаже как да се добереш до острова на Сгиат - каза Деймиън.

- Но аз не знам нищо! Точно това е проблемът!

- Добре, добре. Нека да прегледаме записките, които направихме за Сгиат, за да разберем дали пък там няма нещо, което да ти извика някоя асоциация - каза Джак и махна утешително към Старк.

Да, успокой се - каза Шоуни.

- Поседни и си вземи един сандвич - добави Ерин и посочи към масата със сандвича, който беше започнала вече да дъвче.

- Хапни - каза Танатос, която също си взе сандвич и седна зад Джак. - Фокусирай се върху живота.

Старк потисна възраженията си, взе един сандвич и седна. п

- Хайде, дайте схемата, която направихме каза Джак и

надникна над рамото на Деймиън. - На моменти става доста объркано, но много помага да се визуализират нещата.

- Добра идея. Ето схемата. ^

Деймиън откъсна лист от жълтия си тефтер, който почти

изцяло бе изпълнен с бележки. Най-отгоре беше нарисувал голям разтворен чадър. От едната му страна пишеше

СВЕТЛИНА, а от другата МРАК.

- Чадърът е добра илюстрация за Мрака и Светлината каза Танатос. - Показва, че двете сили са всеобхватни.

Идеята беше моя - каза Джак и леко се изчерви.

- Значи браво на теб - усмихна му се Деймиън. После той посочи колонката под Светлината. - На страната на Светлината сме записали: добро, черният бик, Никс, Зоуи и всички ние. - Той замълча за миг и всички кимнаха. -На страната на Мрака имаме: зло, белият бик, Неферет/Тси Сгили, Калона и гарваните-демони.

-Виждам, че си поставил Сгиат по средата - каза

Танатос.

- Да, заедно с лучените кръгчета, шоколадовото десертче и мен. - каза Афродита. - Какво, по дяволите, значи това?

- Ами, не бяхме много сигурни дали Сгиат е на страната на Светлината или на Мрака - отвърна Деймиън.

Аз добавих лучените кръгчета и шоколадовото десертче - каза Джак. Всички погледнаха към него и той просто сви рамене. Лучените кръгчета са пържени и напоени с мазнина, но все пак лукът е зеленчук. Така че добри ли са или лоши? А в десертчето има шоколад, но също така и млечен пълнеж. А това здравословно ли е?

- Мисля, че страдаш от умствено увреждане - каза Афродита.

Ние добавихме твоето име - заяви Ерин.

- Да, понеже мислим, че си като Рейчъл от „Глий“ - добави Шоуни. Супер дразнеща, но няма как да не е в шоуто, защото понякога има яки попадения и спасява положението.

- Но все пак си мислим, че е адска кучка. Като теб - довърши Ерин и отправи към Афродита захаросана усмивка.

Както и да е. - Деймиън бързо изтри лучените кръгчета, десертчето и Афродита от таблицата и постави листа по средата на масата, след което се върна към тефтера си. - А тук има малко информация, която открихме за Сгиат. Тя е определена за Кралица на воините. Много воини са се обучавали на нейния остров, така че много от тях са отивали и са се връщали. Но тези, които са останали завинаги с нея и са се заклели да й служат...

- Чакай малко, Сгиат има повече от един воин, положил обет да й служи? - прекъсна го Старк.

- Всъщност е имала цял един клан - кимна Деймиън. -Само че не са се наричали Синове на Еребус. Титлата им е била... - Деймиън разгърна страниците. - Бранители на Аса.

- Защо Аса? - попита Старк.

- Това е метафора - отвърна Афродита и завъртя очи. -Поредната. Така наричат Сгиат. Като символ на това. че е кралица на клана им.

- Според мен това е шотландския клан е много яко - каза Джак.

Естествено, че така ще мислиш — отвърна Афродита.

- Мъже с полички изпълват мокрите ти сънища.

- Не са полички, това е носия, казва се килт - поясни Старк. - Също и плейд. А ако става дума за някоя много, много стара, се казва също и филамор.

- И знаеш всичко това, защото обичаш да ги носиш ли?

В гласа на Деймиън въодушевлението нарастваше и той

започна бързо да разлиства страниците си със записки:

- О, по дяволите! Семейството ти е твоята кръв, глупако - каза Афродита. Как е фамилията на дядо ти?

Старк се намръщи на Афродита:

- МакУолис - казаха Старк и Деймиън едновременно.

- Как се досети - попита Старк.

Именно от клана МакУолис са Бранителите на Аса. ^ Деймиън се усмихна победоносно и размаха лист, на който беше написал КЛАН МАКУОЛИС = БРАНИТЕЛИТЕ НА АСА, така че всички да го видят.

- Май открихме кръвния мост - възкликна Джак и прегърна Деймиън.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

Хийт се размърда и измърмори нещо за проспиване на футболната тренировка. Аз го погледнах и задържах дъха си, докато обикалях в кръг около него.

В крайна сметка не можех да го събудя и да му кажа, че е мъртъв и никога повече няма да играе футбол.

Опитах се да съм максимално тиха, но не можех да стоя на едно място. Този път дори не се преструвах, че лежа до него. Не можех да се преборя с това, просто не можех да стоя мирно. Трябваше да се движа.

Бяхме във вътрешността на същата горичка, в която се бяхме скрили преди. Кога преди? Не можех съвсем ясно да си спомня, но гъстите треви и скалите наоколо изглеждаха добре. И мъхът по тях. Особено мъхът. Беше навсякъде, дебел, нежен и пухкав.

Изведнъж почувствах, че краката ми са боси, и се радвах на мекия и приятен допир на зеления, жив килим.

Жив?

Въздъхнах.

Не. Предполагам, че тук нищо не е истински живо, но бях забравила за това.

Дърветата образуваха нещо като балдахин с листата и клоните си, така че слънчевата светлина едва проникваше

и правеше въздуха топъл, но без да е твърде горещо. По небето премина облак, който ме накара да погледна нагоре. Изтръпнах.

Мракът... u

Примигах от изненада. Спомних си. Затова с Хийт се бяхме скрили тук. Той ни преследваше, но не успя да навлезе в горичката след нас.

Потръпнах отново.

Нямах представа какво беше това същество. Усещах плътен мрак, неясен полъх на нещо мъртво, с рога и криле. С Хийт не останахме да видим повече. Задъхани от ужас, побягнахме с всички сили, затова и той сега спеше толкова дълбоко. Отново. Аз също трябваше да поспя.

Но не бях в състояние да се спра. И вместо това крачех^

Ужасно трудно ми беше с тази разбъркана памет. А най-лошото бе, че много добре осъзнавах липсите в спомените си. Човек би си казал, че ако имаш празни петна в паметта, не би могъл да го разбереш, защото така и така не помниш. Но аз знаех, макар едва сега да си спомних за страшилището, което ни преследваше. Но имаше и неща от миналото, за които ми липсваха спомени.

Не помнех как изглежда майка ми.

Не помнех какъв е цветът на очите ми.

Не помнех защо вече не можех да се доверя на Стиви

Рей.

А нещата, които помнех, бяха още по-потискащи. Помнех всяка секунда от умирането на Стиви Рей. Помнех, че баща ми ни изостави, когато бях на две, и повече никога не се върна. Помнех, че се бях доверила на Калона и че толкова жестоко сбърках в преценката си.

Стомахът ме сви и почувствах как ми прилошава, затова продължих да се движа все по-навътре в горичката.

Как можах да оставя Калона да ме заблуди така? Проявих се като невероятен идиот.

И това костваше живота на Хийт.

Умът ми отскочи от тази мисъл. Вината бе толкова силна, толкова ужасна.

Хванах сянка с периферното си зрение. Завъртях се и застанах лице в лице с нея. Виждала съм я и преди, в сънищата и виденията си.

- Здравей, Ая казах нежно.

- Зоуи - отвърна тя и кимна за поздрав.

Гласът й звучеше досущ като моя, само че беше изпълнен с тъга, която оцветяваше всяка нейна дума.

Йоверих се на Калона заради теб - казах, зпитала си състрадание към него заради мен - поправи ме тя. - Когато загуби мен, загуби и състраданието.

- Това не е вярно - отвърнах. - Аз все още съм състрадателна. Грижа ме е за Хийт.

- Дали? Затова ли го държиш тук, с теб, вместо да го пуснеш да си отиде?

- Хийт не иска да си отива извиках и като затворих уста, осъзнах колко гневно звуча.

Ая поклати глава и дългата й, черна коса, заигра около кръста й:

- Не си спряла да мислиш за това, което Хийт би поискал. За това, което някой друг, освен теб, би поискал. И няма да спреш, докато не ме повикаш обратно при себе си.

- Не искам да се връщаш при мен. Заради теб се случи това.

- Не, Зоуи, не е заради мен. Всичко това се случи заради серия от избори, направени от различни хора. Не всичко е свързано с теб - каза Ая и като поклати тъжно глава, изчезна.

- Много лесно се спаси - промърморих и започнах да крача отново, дори по-неспокойно отпреди.

Когато долових друга сянка е периферното си зрение, се обърнах, за да кажа на Ая да си тръгва веднъж завинаги, но останах шокирана. Гледах сама себе си. Е, всъщност беше една деветгодишна версия на мен самата, която видях съвсем в началото, заедно с другите фигури, преди да бъдат разпръснати от това, което ни преследваше с Хийт.

- Здрасти - казах.

- O, имаме цици! - възкликна детето и се загледа в гърдите ми. - Много съм доволна, че имаме цици. Най-после.

- Да, и аз това си помислих. Най-после,

Иска ми се да са малко по-големи.

Момичето не спираше да ме зяпа и така ме изнерви, че скръстих ръце пред гърдите си. Всичко това бе много странно, загцото в крайна сметка тя беше аз.

- Но все пак можеше и да е по-лошо - продължи тя. -Например да са като на Беки Епъл, хи-хи.

Гласът й бе изпълнен с радост и това ме накара да се усмихна, но само за секунда. Сякаш ми беше невероятно трудно да устоя на радостта, която тя разпръскваше. ^

- Беки Рийни Епъл, можеш ли да си представиш, че майка й я е кръстила така - каза детето и се разсмя.

- Да, горкото дете - усмихнах се отново, а после потърках лицето си с ръце и се зачудих какво ме прави толкова необяснимо тъжна.

- Понеже не съм с теб вече - каза детето. Аз съм твоята радост. Без мен вече няма да можеш да си щастлива.

Погледнах я и разбрах, че и тя като Ая ми казваше истината.

Хийт отново промърмори насън и обърнах поглед към него. Изглеждаше толкова силен, млад и нормален, но всъщност никога повече нямаше да излезе на футболното игрище. Никога нямаше да се ожени. Никога нямаше да стане татко. Откъснах поглед от него и отново погледнах моята деветгодишна версия:

- Не мисля, че заслужавам да бъда щастлива отново.

- Много съжалявам за теб, Зоуи - каза тя и изчезна. Почувствах се някак замаяна и объркана, затова продължих да крача.

Следващата част от душата ми се изправи и застана точно пред мен. Изобщо не си приличахме. Беше много висока. Имаше буйна, дълга и червена коса. Преди да я погледна в очите, не виждах никаква прилика между нас. Но тя имаше моите очи. Беше поредното парче от душата ми, познавах я.

- Е, ти пък коя част от мене си? - попитах уморено. - И какво ще загубя, ако не те повикам обратно?

- Можеш да ме наричаш Бриджит. Без мен ще ти липсва сила.

Въздъхнах:

- В момента съм прекадено уморена, за да бъда силна. Какво ще кажеш да си поговорим пак, като подремна?

- Ти май не схващаш - поклати глава Бриджит надменно. - Без нас няма да можеш да си подремнеш. Няма да можеш да се оправиш, няма да можеш да починеш. Без нас ще ставаш все по-непълна, докато съвсем отплаваш.

Опитах се да се фокусирам, въпреки ужасната болка в слепоочията:

- Но ще отплавам с Хийт.

- Да, може би.

- А ако събера всички ви обратно в себе си, ще трябва да го напусна.

- Да, така е.

- Но не мога. Не мога да се върна в реалния свят без него.

- В такъв случай е теб е свършено.

И без повече приказки Бриджит изчезна.

Краката ми се подкосиха и поседнах на зеления мъх. Осъзнах, че плача, едва когато сълзите ми започнаха да капят по дънките. Не знам колко време съм стояла така, потънала в скръб, объркана и слаба, но някакъв звук разпръска мъглата около мислите ми. Криле, плясък, сблъсък с вятъра, полет, търсене.

- Хайде, Зо, трябва да влезем по-навътре в горичката.

Вдигнах поглед и видях Хийт да пристъпва зад мен.

Вината е моя - казах аз.

- Не, не е така. Но какво значение има чия е вината? Станалото станало. Не може да се върнем назад.

- Не мога да те изоставя, Хийт - изхлипах.

Той отметна нежно косата от лицето ми и ми подаде още една носна кърпичка:

- Знам, че не можеш.

Звукът от огромни криле ставаше по-силен. Клоните на дърветата зад нас се разлюляха.

- Зо, нека да говорим за това по-късно, става ли? Точно сега трябва да бягаме.

Той ме дръпна за ръката и ме изправи на крака, а после ме поведе по-навътре в гората, където сенките бяха по-тъмни, а дърветата изглеждаха направо древни.

Оставих го да ме дърпа. Беше някак си по-лесно, откол-кото да се движа сама.

- Той е, нали? - попитах равнодушно.

- Той? - попита Хийт.

- Калона. - Тази дума сякаш раздвижи въздуха около нас. - Дошъл е за мен.

Хийт ме изгледа остро и извика:

- Не, аз няма да му позволя да се добере до теб!

Стиви Рей

- Не, аз няма да му позволя да се добере до теб! - извика Дракона.

Както и всички останали на съвещанието, Стиви Рей погледна Майстора на меча, който изглеждаше сякаш е пред спукване на основен кръвоносен съд.

- Кого имаш предвид? попита Стиви Рей.

- Онзи гарван-демон, който уби моята съпруга! Затова не може да излизаш сама, преди да проследим и унищожим това създание.

Стиви Рей се опита да игнорира ужасното чувство, което изпита при думите на Дракона, и адската вина да вижда в очите му неописуемата скръб от разбитото му сърце. Тя знаеше, че макар да е спасил живота й два пъти, Репхайм е отговорен за смъртта на Анастасия Ланкорд.

Той се промени. Сега той е различен, помисли си тя, като й се искаше да може да изрече мислите си гласно, без това да разруши света около тях.

Но не можеше да разкаже на Дракона за Репхайм. Не можеше даразкаже на никого, така че отново започна да се оплитай лъжи:

Все пак не сме сигурни кой точно гарван-демон беше в парка. Искам да кажа, че пропусна да ми се представи.

- Мисля, че беше главният - Pen... нещо си - каза Далас,

а Стиви Рей го стрелна с поглед. ’

- Репхайм — каза Дракона и гласът му прозвуча като самата смърт.

Да, точно този. Беше огромен, точно както го описахте, а очите му изглеждаха съвсем човешки. Освен това в него имаше нещо специфично. Очевидно беше, че се мисли за голяма работа.

Стиви Рей потисна желанието си да запуши с ръка устата на Далас. А защо не и носа му. Ако се задуши, със сигурност ще млъкне.

- Далас, и без това не знаем кой е бил гарванът-демон. Разбирам защо Дракона е загрижен, но все пак аз мислех да ида само до бенедиктинското абатство, за да поговоря е бабата на Зоуи за случилото се. Няма да се скитам сама в дивата пустош.

Но Дракона има право - каза Ленобия. Ерик и проф. Пентесилея кимнаха. Несъгласието им по отношение на Неферет и Калона засега бе оставено настрана. Този гарван-демон се е появил при теб, докато си общувала със земята.

- Не е много коректно да се каже, че Стиви Рей е общувала със земята - намеси се Дракона. - Както тя ни обясни, имала е разговор със силите на доброто и злото. И това, че това създание се е появило точно след призоваването на Мрака, не може да е просто съвпадение.

- Но той не ме нападна, той просто...

Дракона вдигна ръка, за да й даде знак да замълчи:

- Без съмнение е бил привлечен от Мрака, който тогава се е обърнал към един от своите, както злото често прави. Не можеш да си сигурна, че съществото не те преследва.

- Също така не можем да сме сигурни, че над Тулса има само един гарван-демон каза Ленобия.

Стиви Рей беше на път да се паникъоса. Какво щеше да стане, ако всички откачат при мисълта за група гарвани-демони в небето над Тулса? Ще стане съвсем невъзможно за нея да излиза и да вижда Репхайм.

- Отивам до абатството да се видя с баба Редбърд - заяви тя решително. - И не мисля, че там кръжат тълпи от гарвани-демони. Мисля, че един от тях някак си е изостанал от групата си и се е появил в парка, защото е бил привлечен от Мрака. А аз съм адски сигурна, че повече няма да призовавам бикове, така че не виждам защо птицата ще тръгне да ме преследва.

- Не подценявай опасността — каза Дракона с печален глас.

Няма. Но също така няма да й позволя да ме превърне в затворник. Не мисля, че и останалите трябва да се страхуват толкова. Разбира се, че трябва да бъдем предпазливи, но не можем да допуснем страхът и злото да контролират живота ни.

- Стиви Рей е права - каза Ленобия. Даже мисля, че трябва да започнем нормални занятия в училището и да включим и червените новаци в клас.

Крамиша, която дотогава стоеше тихо от лявата страна на Стиви Рей, изсумтя леко, а Далас въздъхна. Стиви Рей се

усмихна и заяви:

- Всъщност това е чудесна идея.

- Не мисля, че трябва да съобщаваме нещо за състоянието на Зоуи - каза Ерик. - Поне докато не се случи нещо по- ...окончателно.

- Тя няма да умре - заяви Стиви Рей.

Аз не искам да умира! — отвърна Ерик, който изглеждаше много потиснат от тази мисъл. Но при всичко, което се случва тук напоследък, включително атаката на гарвана-демон, последното нещо, което ни е необходимо, е да разпалваме клюки.

Не мисля, че трябва и да го премълчаваме - каза Стиви

Рей.

- Какво ще кажете да се съгласим на следния компромис - предложи Ленобия. - Ще отговаряте на въпроси, свързани със Зоуи, ако някой ви попита, като се придържате към истината - че всички ние работим усилено, за да й помогнем да се върне от Отвъдното.

И ще предупредим официално всички ученици да бъдат максимално предпазливи и бдителни и да ни съобщават за всичко необичайно, което чуят или видят - добави Дракона. \

- Това предложение звучи добре - съгласи се Пентеси-лея.

- Така да бъде, на мен също ми звучи добре - каза Стиви Рей. После се поколеба за миг и попита: - Хм, просто се чудех, аз в кой клас трябва да бъда?

- И аз се чудех същото - добави Крамиша.

- И аз - обади се Далас.

- Ще се върнете в класовете, в които сте били, преди да напуснете каза Ленобия нежно и им се усмихна, сякаш това с „напускането“ бе някаква непредвидена ваканция, вместо непредизвестена смърт. Но заради начина, по който го каза, всичко това прозвуча съвсем нормално.

После се обърна към Стиви Рей:

- Вампирите сами избират своя път на развитие и областта, която искат да изучават. Не в клас с останалите новаци, а в средата на възрастни вампири, които са експерти в своите области. Ти избрала ли си с какво искаш да се занимаваш?

Макар всички да се бяха взрели в нея е очакване, Стиви Рей изобщо не се поколеба в отговора си:

Никс. Искам да уча за Висша Жрица. Искам да стана такава, защото съм го заслужила, а не защото съм единственият червен вампир в цялата вселена.

Но ние нямаме Висша Жрица, която би могла да те обучава. Не и откакто Неферет отпътува - каза Пентесилея и стрелна Ленобия с поглед.

- В такъв случай предполагам, че сама ще се обучавам, докато не си върнем Висшата Жрица обратно. - Стиви Рей погледна Пентесилея в очите и добави: - И нямам предвид Неферет. А сега мисля да отида до абатството, както вече казах. Като се върна, ще им съобщя да се готвят за часове от утре.

Всички започнаха да излизат от залата, когато Дракона я придърпа настрана:

- Искам да ми обещаеш, че ще бъдеш внимателна каза той Имаш сили и способности на границата на възможното, но не си безсмъртна, Стийи Рей. Не забравяй това.

- Ще бъда внимателна, обещавам.

- Аз ще отида с нея каза Крамиша. - Ще хвърлям по едно око на небето за разни птицеподобни. Притежавам дарбата да крещя смъртоносно. Ако само се покаже някой от тях, ще се постарая целият свят да научи.

Дракона кимна, но не изглеждаше особено убеден. Стиви Рей изпита истинско облекчение, когато Ленобия го повика и започна да си говори с него за часовете му по фехтовка. Имаше идея да ги направи задължителни за всички ученици.

Стиви Рей се изниза от стаята и започна да се чуди как да се отърве от Крамиша, която се бе лепнала за нея. Точно тогава и Далас се присъедини към тях:

- Може ли да поговорим за миг, преди да тръгнеш!

- Ще те чакам в колата на Зоуи - каза Крамиша. - И не, няма да се отървеш от мен.

Стиви Рей я изгледа как се отдалечава по коридора и след това неохотно се обърна към Далас. ^

- Може ли да влезем вътре? - попита той.

- Да, но трябва да тръгвам след малко.

Без да казва нищо, Далас отвори вратата пред нея и двамата пристъпиха в хладната и мрачна стая, в която се носеше миризма на книги и полирани дървени мебели. ^

- С теб няма да сме заедно повече, нали? - каза той набързо.

- Моля? Няма да сме заедно? Какво искаш да кажеш/

Той скръсти ръце пред гърдите си изглеждаше много сконфузено:

- Имам предвид, че бяхме нещо като гаджета. Ти беше приятелката ми. Но вече не искаш да си такава и аз го разбирам. Права си, че не можах да направя абсолютно нищо, за да те защитя от онова птицеподобно. Искам само да знаеш, че няма да се превърна в някой задник заради това, че се разделяме. Все още ще съм до теб, момиче, защото ти винаги Lite си моята Висша Жрица.

- Аз не ибкам да късаме! - изстреля Стиви Рей.

- Не искаш ли?

-Не.

Наистина не искаше. Изведнъж се замисли за него, за сърцето и добротата, която го изпълваше, и беше очевидно, че мисълта да го загуби никак не й хареса.

- Далас, извинявай, че се държах така. Бях ранена и не на себе си, но не съм искала да те засегна. Аз самата не можех да изляза от проклетия кръг, така че нямаше начин нито ти, нито който и да било друг да влезеше при мен.

Той я стрелна с поглед:

- Но гарванът влезе някак си.

Ами да, както ти каза, той е на страната на Мрака отвърна тя, макар че начинът, по който Далас спомена Репхайм, й подейства като студен душ.

- Има много същества на страната на Мрака наоколо -каза Далас. - И голяма част от тях като че ли все налитат на теб. Така че бъди предпазлива, става ли? - Той се протегна и отметна руса къдрица от лицето й. - Няма да го понеса, ако нещо ти се случи. - Той отпусна ръка на рамото й и с палец нежно я докосна по врата.

Ще внимавам - каза тя нежно.

- Значи наистина не искаш да късаме?

Тя поклати глава.

- Чудесно, защото аз също не искам.

Далас се наведе и я придърпа към себе си. Устните им се срещнаха в нерешителна целувка. Тя поиска да се отпусне и разтопи в ръцете му. Той определено се целуваше добре, а и на нея й харесваше. Харесваше й вкусът му. Той знаеше, че тя обича да я масажира по гърба, така че когато я обгърна с ръце, те се плъзнаха под блузата й, но не за да я награби за циците, както повечето момчета биха направили. Вместо това той започна да разтрива с нежни движения долната част на гърба й, като я притискаше все повече към себе си и задълбочи целувката.

Стиви Рей му отвърна. Чувстваше се добре с него. Забрави за всичко, забрави дори за миг за Репхайм и дълга, който трябваше да плати заради него.

Тя се отдръпна внезапно от Далас. И двамата бяха останали без дъх.

- Трябва да тръгвам, забрави ли?

Стиви Рей се усмихна в опит да не звучи толкова неловко, колкото се чувстваше.

- Всъщност бях забравил - каза той и се усмихна нежно, като отмести отново русата къдрица от челото й. - Хайде, ще те изпратя до колата.

Чувстваше се отчасти предател, отчасти лъжец и отчасти обречен затворник. Стиви Рей го остави да я хване за ръка и да я поведе към колата, сякаш наистина биха могли да са гаджета отново.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

- Той е луд по теб - каза Крамиша, щом Стиви Рей излезе от паркинга на училището, а Далас гледаше след нея страдалчески. Наясно ли си какво ще правиш с другото момче?

Стиви Рей подкара колата по шосето, което излизаше на ул. „Утика“:

В момента съм под прекадено голямо напрежение, за да се разправям с момчета. Ако си дошла с мен само за да говорим за това, можеш да слезеш.

- Да отлагаш разправянето с момчета само ти докарва още напрежение.

- Чао, Крамиша.

- Ако ще се държиш така откачено, няма да споменавам повече нищо за момчета. А и има по-важно нещо, за което да поговорим.

Стиви Рей се надяваше Крамиша да я притисне повече за момчешките въпроси, за да има основание да я остави:

- Помниш ли като ми каза, че трябва да се вгледам по-добре в стихотворенията си и да потърся нещо, което може да помогне на Зоуи?

Разбира се, че помня.

- Е, направих го. И открих нещо.

Тя започна да бърника в огромната си чанта, докато намери една доста захабена тетрадка е пурпурни страници (нейният цвят запазена марка) — Мисля, че всички, освен мен, забравиха за това. - Тя отвори тетрадката и размаха пред Стиви Рей една страница с ръкописен текст.

- Крамиша, знаеш, че не мога да го прочета, докато карам, така че просто ми кажи за какво става дума.

Стихотворението, което написах, точно преди Зоуи и останалите да тръгнат към Венеция. Онова, което звучи, сякаш е от Калона за Зоуи. Слушай:

Меч с две остриета

С едната страна унищожава

А с другата освобождава

Аз съм твоят гордиев възел

Ще ме разплетеш ли или ще ме унищожиш?

Следвай истината и ще ме намериш по вода

Пречисти ме с огън

Никога вече не ме заравяй под земята

Въздухът ще ти прошепне

Онова, което духът вече знае.

Че дори разбито,

Всичко е възможно.

Ако вярваш.

И тогава и двамата ще бъдем свободни.

- Олеле Божичко! Напълно бях забравила за това. Добре, добре, прочети го пак, но по-бавно.

Стиви Рей се заслуша внимателно, докато Крамиша четеше.

- Трябва да е от Калона, нали? Тази част за пленяването под земята звучи определено като от него.

- Напълно съм сигурна, че е така.

- Макар да започва малко плашещо с този меч. като че ли завършва добре.

- Казва се, че „и двамата ше бъдем свободни“ - цитира Крамиша.

“ На мен ми звучи, сякаш Зи ще се завърне от Отвъдното.

- Както и Калона добави Крамиша.

- С това ще се занимаваме, когато се случи. Да си върнем Зи сега е най-важното. Я почакай! Струва ми се, че част от описаното вече се е случило. Какво беше това за водата?

- Ще ме намериш по вода.

- И точно така стана. Сан Клементе е остров и е на вода.

- Също така се казва, че Зоуи трябва да следва истината. Какво според теб значи това?

Не съм сто процента сигурна, но имам идея. Последния път, когато говорих със Зоуи, й казах да следва сърцето си, независимо че на всички останали може да им се струва, че не постъпва правилно. Просто да следва вътрешното си чувство, ако всичко в нея й подсказва, че е на прав път. - Стиви Рей замълча, защото й идваше да закрещи. - Чувствам се много виновна, че й казах това. Заради случилото се после.

- Но може би имаш право и това, което стана е нея, е трябвало да се случи, защото аз също смятам, че е правилно да слушаш сърцето си и да следващ това, в което вярваш. Дори всички останали да казват, че грешиш.

Стиви Рей се въодушеви:

- И ако тя прави това. значи се придържа към истината в сърцето си и краят на стихотворението ще се сбъдне. Тя ще бъде свободна.

Звучи ми логично, Стиви Рей. Някак си вътрешно усещам, че е вярно.

Аз също каза тя и се усмихна доволно на Крамиша.

- Добре, но Зи трябва да знае всичко това. Стихотворението звучи като някакви инструкции. Първата стъпка е да го намери по вода. Това вече се случи. После да...

- Да го пречисти чрез огън - прекъсна я Стиви Рей. А после не се ли казваше нещо за въздух и земя?

- Да, и дух. Всичките пет елемента се споменават.

- Всичките дарби на Зи, завършвайки с духа, който е най-силният й елемент.

- И този, в чийто свят се намира тя сега - каза Крамиша.

- Добре, не го казвам само защото аз съм написала якото стихотворение, но Зоуи трябва да научи тези неща. За да се върне. Иначе ще бъде убита от каквото там я преследва.

- О, вярвам ти.

- А как ще го направиш?

- Аз? Няма да съм аз. Аз не мога. Моят елемент е земята. Няма начин духът ми да се откъсне и да иде в Отвъдното. Стиви Рей потръпна. Само от мисълта за това я побиха тръпки. - Но Старк ще трябва да си закара задника дотам. Ще му се наложи. Така каза отвратителната крава.

- Бик - поправи я Крамиша.

- Каквото е там.

- Искаш ли да се обадя на Старк и да му прочета стихотворението? Имаш ли номера му?

Не - замисли се Стиви Рей. - Афродита каза, че той съвсем е мръднал с главата. Може би няма да обърне внимание на стихотворението. Сигурно ще реши, че си има други по-важни неща за правене.

- Е, няма да е прав.

- Така е, съгласна съм. Но най-доброто, което можем да направим, е да предадем стихотворението на Афродита. Тя е гаднярка, но разбира колко важно е всичко това.

- Понеже е толкова гадна, няма начин да допусне Старк да я игнорира.

- Точно така. Напиши й съобщение и й кажи, че Старк трябва да запомни това и да го каже на Зоуи. И да е наясно, че това е пророчество, а не просто някакво стихотворение.

- Да ти кажа, сериозно се съмнявам в количеството на здравия й разум, щом не харесва поезия.

- Момиче, обясняваш ми очевидни работи. - каза Стиви Рей.

- Мхм, само това исках да кажа.

И докато Стиви Рей паркираше на прясно асфалтирания паркинг на абатството, Крамиша бе надвесила глава над телефона си и пишеше съобщението.

Баба Редбърд определено се подобряваше. Ужасните синини по лицето й вече избледняваха и вместо да лежи в леглото, тя бе седнала на люлеещ се стол до камината и четеше книга, затова в първия момент не забеляза Стиви Рей.

- „Синеокият дявол“? - Макар да беше тук, за да съобщи на баба Редбърд ужасната новина за Зоуи, Стиви Рей не можа да сдържи усмивката си, като прочете заглавието на книгата. - Звучи ми като някой любовен роман.

- Стиви Рей! Как ме стресна само. Да, любовен роман е. Превъзходен при това. Харди Кейтс е невероятен.

- Невероятен?

Баба Редбърд повдигна вежда:

- Аз съм стара, дете мое. Но не и мъртва. Все още мога да оценя един невероятен мъж. - Тя посочи един от дървените столове наблизо. - Придърпай го насам, миличка, и ела да седнеш до мен. Предполагам, че имаш новини от Зоуи. Какво става във Венеция? Само като си помисля... Венеция, Италия... Толкова ми се иска да мога да ги посетя. Баба Редбърд млъкна, като забеляза лицето на Стиви Рей. Знаех си. Знаех си, че нещо лошо се е случило, но умът ми е толкова замъглен след инцидента. - Силвия Редбърд замълча за миг и после продължи с глас, изпълнен със страх. Разкажи ми бързо.

Стиви Рей с въздишка придърпа един от столовете и хвана ръката на старата жена:

Не е мъртва, но не е и никак добре.

- Всичко, разкажи ми всичко. Не спирай и не пропускай нищо.

Баба Редбърд стисна ръката на Стиви Рей, сякаш бе спасително въже, и изслуша цялата история за убийството на Хийт, за биковете и за последното пророчество на Крамиша, като не спомена нито думичка само за едно нещо. Реп-хайм. Когато приключи разказа си, лицето на баба Редбърд беше бледо точно както след катастрофата, когато бе в кома и на крачка от смъртта.

Пръснала се е. Душата на моята внучка се е пръснала -каза тя бавно и с огромна скръб.

- Старк ще я намери, бабо - каза Стиви Рей и я погледна решително. А после ще я защитава и ще я върне при нас цяла.

- Кедър - каза баба Редбърд, кимайки, сякаш е отговорила на някакъв въпрос и Стиви Рей трябва да се съгласи е нея.

Кедър? - попита Стиви Рей, надявайки се, че новината не я е накарала да загуби ума си.

- Кедрови иглички. Кажи на Старк да накара този, който ще наблюдава тялото му, докато е в транс, да запали кедрови иглички около него и да ги поддържа пушещи през цялото време.

Объркваш ме, бабо.

- Кедровите иглички са могъщо лекарство. Те отблъскват аегина, най-злия от всички зли духове. Кедърът се използва само при много крайна нужда.

- Е, това определено е много крайна нужда - отвърна Стиви Рей, доволна, че баба Редбърд отново възвръща цвета на лицето си.

- Кажи на Старк да вдиша силно пушека и да си мисли, че го отнася със себе си в Отвъдното. Да повярва, че той ще последва духа му там. Умът може да бъде могъщ съюзник на душата. Понякога умовете ни могат да променят самата същност на душите ни. Ако Старк повярва, че кедровият пушек може да го последва в Отвъдното, значи ще стане така и ще получи от него допълнителна защита.

- Ще му кажа.

Баба Редбърд стисна ръката й по-силно:

Понякога нещата, които ни изглеждат дребни или незначителни, могат да ни помогнат дори в най-трудните моменти. Не подценявай това и не допускай Старк да го подцени.

- Силвия, току-що говорих с Крамиша отвън. - Сестра Мери влетя забързано в стаята. Щом видя как Стиви Рей държи ръката на възрастната жена, възкликна: - О, Света Дево, значи е истина! - Монахинята сведе поглед, очевидно за да възпре сълзите си, но когато отново вдигна глава, очите й бяха сухи, а изражението й, решително. - В такъв случай всички трябва да излезем.

Тя се обърна рязко и тръгна да излиза.

- Сестра Мери Анждела, къде отивате? попита Стиви Рей.

- Да свикам абатството пред олтара. Ще се молим. Всички ще се молим.

- На Дева Мария? - попита Стиви Рей, без да успее да прикрие скептичния си тон.

Монахинята кимна и с типичния си решителен и мъдър глас заяви:

- Да, Стиви Рей, на Дева Мария. Божията майка, за която смятаме, че е майка на душите ни. Може и да е персонификация на вашата Никс, а може и да не е. Но това толкова ли е важно точно сега? Кажи ми, Висша Жрице на червените вампири, наистина ли вярваш, че да се молиш за помощ в името на любовта може да бъде грешка, независимо какво е лицето, от което получаваш тази помощ?

За миг лицето на Репхайм с човешките му очи, застанал срещу Мрака, за да плати сам нейния дълг, премина през спомените й и устните й пресъхнаха:

- Съжалявам, сестро. Не бях права. Помолете се на Дева Мария за помощ, защото понякога любовта идва от най-не-очакваното място.

Сестра Мери Анджела погледна доста продължително Стиви Рей в очите:

- Можеш да се присъединиш към нас в молитвата, дете мое.

Стиви Рей й се усмихна:

- Благодаря, но аз си имам свой начин за молитва.

Стиви Рей

- По дяволите, не! Не смятам да лъжа заради теб - заяви Крамиша.

- Не те карам да лъжеш.

Да, бе. Искаш да кажа, че си заета да проверяваш тунелите заедно със сестра Мери Анджела. Всички са наясно, че тотално оплеска нещата последния път, когато беше там.

- Не всички - възрази Стиви Рей.

- Напротив. Освен това монахините се молят за Зоуи и никак не ми изглежда редно да въвличаш молеща се монахиня в лъжите си.

Добре. Ще ида до тунелите да ги проверя сама, ако така ще се почувстваш по-добре.

Стиви Рей не можеше да повярва, че Крамиша прави такъв въпрос от казването на малка безобидна лъжа, а и всичко това й костваше време. Време, далеч от Репхайм, който неизвестно колко беше пострадал от гнусния бял бик. Тя си спомни агонията, която изпита, когато Мракът я докосна, за да пие от нея, и знаеше, че за Репхайм е било двойно по-лошо. Този път имаше повече работа с него, отколкото просто да го превърже и нахрани. Колко ли бе пострадал? В ума си все още виждаше сцената, в която бикът се беше надвесил над него с почервенял от кръвта му език.

Изведнъж Стиви Рей осъзна, че Крамиша просто стои мълчаливо до нея и я наблюдава. Тя поклати глава и изтърси първото нещо, което й дойде наум:

Виж, просто не ми се занимава с тъпотиите, които ме чакат, когато всички в Дома на нощта разберат, че съм прекарала една - две минути сама.

- Лъжеш.

- Аз съм ти Висша Жрица!

- Тогава се дръж като такава отвърна Крамиша. - Кажи ми истината, къде отиваш?

- Отивам да се видя с едно момче и не искам всички да разберат за това.

Крамиша наклони глава:

- Това малко повече ми се връзва. Той не е нито новак,

нито вампир, нали? ^

- Не - отвърна Стиви Рей съвсем честно. - Той е нещо,

което никой не би харесал.

- Не те малтретира, нали? Това е голяма гадост, познавам няколко момичета в такова положение и не могат да се отърват.

- Крамиша, аз мога да накарам земята да изригне и да погълне когото й кажа. Защо някой изобщо би ме ударил?

- Това значи, че е човек, при това сигурно женен.

Не, не е женен отрече Стиви Рей.

- Хм - изсумтя Крамиша под носа си. - Да не е някой задник?

Не мисля така.

- Любовта е голяма простотия.

Да. Но аз не съм казала, че съм влюбена в него добави тя колебливо. Казах просто, че...

- Разбърква ти главата, а ти определено нямаш нужда от това точно сега. - Крамиша се замисли. Добре, какво ще кажеш да направим така - ще помоля някоя от монахините да ме откара обратно в Дома на нощта, а когато всички откачат, като разберат, че си някъде там сама, ще им кажа, че си отишла на среща с някакъв мъж и на практика не си сама. А и това няма да е лъжа.

- Трябва ли да им казваш, че е мъж? - замисли се Стиви Рей.

- Ще го кажа само ако някой ме попита изрично.

- Добре, става - съгласи се Стиви Рей.

- Знаеш, че трябва да си изясниш всичко с него рано или късно. А ако не е женен, няма кой знае какъв проблем. Ти си Висша Жрица. Можеш да имаш човешки консорт и вам-пирски съпруг едновременно.

- Мислиш ли, че Далас би се примирил с такова нещо? -попита тя.

- Ами ще му се наложи, ако иска да бъде с Висшата Жрица. Всички вампири знаят това.

Е, Далас още не е вампир, така че ще е малко прекалено да го питам такова нещо. А и знам, че това ще нарани чувствата му. Не искам и да го правя.

И аз бих ти казала недей, но мисля, че и без това ти идва твърде много. Далас ще трябва да се научи да се примирява. Това, което трябва да прецениш сега, е дали този човек си струва.

- Знам това, Крамиша. Точно това се опитвам да направя. Така че до скоро. Ще се видим в Дома на нощта по-късно.

Стиви Рей се запъти към колата.

- Хей! - извика Крамиша след нея. Да не е черен случайно?

Като се замисли за черните като нощта криле на Репхайм, Стиви Рей я погледна през рамо:

Какво значение има цветът?

- Има огромно значение, ако заради това се срамуваш от него.

- Крамиша, това е просто глупаво. Не. Не е черен. И не, нямаше да се срамувам от него, ако беше. Боже! Казвам ти чао. Отново.

- Просто проверявах.

- Просто не си наред - измърмори Стиви Рей и тръгна отново към колата.

- Чух те! - каза Крамиша.

-Добре! - извика Стиви Рей. Влезе в колата на Зоуи и се насочи към музея, като си говореше на глас:

- Не, Крамиша, не е черен. Той е убиец, придобил злобата от баща си, и не само белите ще побеснеят, като разберат. Всички до един ще побеснеят.

И после, без изобщо да го очаква, тя се разсмя.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Репхайм

Като отвори очи, Репхайм видя Стиви Рей да клечи до гнездото му и да го изучава с поглед толкова концентрирано, че между веждите й се бе образувала бразда, от която червеният й полумесец изглеждаше странно разкривен. Русите й къдрици бяха разпилени около лицето й и това й придаваше вид на момиченце. Той изведнъж се отдръпна назад, осъзнавайки колко млада е тя всъщност. И независимо от могъщия елемент, който можеше да управлява, той потръпна от мисълта колко уязвима я прави младостта й.

- Хей, буден ли си? - попита тя.

- Защо ме гледаш така? - каза той с подчертано груб глас, подразнен, че беше достатъчно само да я види, за да започне да се тревожи за безопасността й.

- Ами, опитвам се да разбера колко близо си до умирането този път.

- Баща ми е безсмъртен. Не е лесно да бъда убит.

Той се застави да стане, без да гримасничи от болка.

- Да, знам ги тези неща за баща ти, безсмъртната ти кръв и т.н., но Мракът пи от теб. И то доста. А това не може да е без значение. И за да бъда честна, изглеждаш зле.

- А ти не - каза той. - Мракът пи и от теб.

Не съм толкова пострадала, защото ти се появи като Ватман и ме спаси, преди гадният бик да ми направи нещо кой знае какво. После имах Светлината на своя страна, което беше много яко между другото. А и безсмъртната ти кръв ми действа като енергийна напитка.

- Не съм прилеп - каза той, понеже това бе единственото нещо, което успя да схване от думите й.

- Не те сравнявам с прилеп, казах, че беше като Ватман. Това е един супергерой.

- Аз и герой не съм.

Е, за мен си бил вече два пъти.

Репхайм не знаеше какво да отвърне на това. Слушаше как Стиви Рей го нарича герой и изпитваше необяснимо вътрешно въодушевление, което правеше болката му по-поносима.

Е, хайде. Нека да видим дали не мога да ти върна услугата. Отново.

Тя се изправи и му протегна ръката си,

- Не мисля, че бих могъл да ям точно сега. Малко вода ще ми дойде добре. Вече изпих всичката, която преди си бях донесъл.

- Няма да те водя в кухнята. Поне не и сега. Ще ходим навън. При дърветата. Добре, ако трябва да съм по-конкретна, отиваме при онова огромно дърво до старата беседка в двора.

- Защо?

- Вече ти казах. Ти ми помогна. Мисля, че и аз мога да ти помогна, но трябва да съм близо до земята, а знам, че и дърветата имат огромна мощ. Използвала съм я преди. Предполагам това е причината, поради която успях да призова онова нещо.

Тя потръпна, спомняйки си ясно за призоваването на Мрака, и Репхайм напълно я разбираше. Ако тялото не го болеше толкова, и той би потръпнал.

Но го болеше. Меко казано. Кръвта му пареше. С всеки удар на сърцето пулсираща болка преминаваше през цялото му тяло, а мястото, където се съединяваха крилете му, точно откъдето бикът беше пил, пламтеше в агония.

А тя си мислеше, че някакво дърво може да оправи това. което Мракът му е причинил?

- Мисля, че ще остана тук. Почивката ще ми се отрази добре. Както и водата. Ако искаш да направиш нещо за мен, донеси ми водата, за която те помолих.

-Не.

Стиви Рей се протегна надолу и със сила, която винаги го изумяваше, го издърпа на крака. Задържа го изправен, докато стаята се въртеше около него, и той не можеше да запази равновесие. За миг си помисли, че ще припадне като някое немощно момиче.

За щастие това не се случи и той отвори очи без страх, че ще стане за смях. Погледна към Стиви Рей. Тя все още държеше ръцете му.

Не се отдръпна от мен с отвращение. Не го направи и първия ден.

- Защо ме докосваш без страх? - чу се да я пита той, преди да успее да спре думите си.

Тя се засмя:

- Репхайм, точно сега не мисля, че би могъл да убиеш и муха. Освен това вече спаси живота ми два пъти, а и сме Обвързани. Определено не се страхувам от теб.

- Може би по-правилният въпрос би трябвало да е защо ме докосваш без отвращение?

Думите му отново изскочиха без разрешение. Почти.

Тя отново сбърчи вежди и той установи, че му харесва да я гледа замислена.

Най-сетне тя вдигна рамене:

- Не мисля, че е възможно един вампир да изпитва отвращение към някого, с когото е Обвързан. Искам да кажа, преди това бях Обвързана с Афродита и макар тя дотогава да ми се струваше много отвратителна... тя и сега си е отвратителна, де, но някак си израстна в очите ми, докато бяхме Обвързани, Нямам предвид в сексуален смисъл, но определено не ми се струваше така гадна вече.

Стиви Рей се ококори, като осъзна какво е казала, и думата „сексуален“, изглежда, продължаваше да витае из стаята.

Тя пусна ръцете му, сякаш я опариха:

- Можеш ли да слезеш додолу сам?

Тонът й прозвуча рязък и отсечен.

- Да, ще вървя след теб. Щом мислиш, че едно дърво наистина може да ми помогне.

Е, няма да отнеме много време да разберем.

Стиви Рей се обърна и тръгна надолу по стълбите.

- О, - започна тя, без да поглежда към него. - Благодаря ти, че ме спаси. Отново. Този път не беше длъжен да го правиш. - Тя се поколеба, сякаш избираше най-подходящите думи. - Той каза, че нямаше намерение да ме убива.

- Има неща, доста по-лоши от смъртта - отвърна Репхайм.

Това, което Мракът е в състояние да ти отнеме, може да

промени душата ти.

- А ти? На теб какво ти отне Мракът? - попита тя, все още без да поглежда към него, и забави крачка, за да му е по-лесно да я следва.

- Не ми е отнел нищо. Просто ме изпълни с болка и после се опи от нея, заедно с кръвта ми.

Те стигнаха до входната врата и Стиви Рей се обърна към него:

- Защото Мракът се опива от болката, а Светлината - от любовта.

От тези думи нещо му прищрака и той я загледа по-внимателно.

Да, осъзна той. Тя крие нещо от мен.

- Каква цена ти поиска Светлината за това, че ме спаси?

Стиви Рей не можа да го погледне в очите отново, от което го обзе паника. Помисли си, че тя изобщо няма намерение да заговори, но в крайна сметка го направи с тон, който звучеше почти ядосано:

-Ти би ли ми разказал за всичко, което белият бик ти причини, докато пиеше от теб, докато се беше надвесил над теб и те измъчваше?

- Не - отвърна той без колебание. - Но другият бик...

- Не - повтори Стиви Рей. Не искам да говоря за това. Нека просто да го забравим и да продължаваме оттук нататък. Е, и да се надяваме, че ще успея да излекувам болката, която Мракът ти е причинил.

Репхайм излезе с нея на заледената поляна, която представляваше жалка гледка, разнебитена по този начин. Едно тъжно и сломено отражение на отминалия й разкош. Той вървеше след нея, опитвайки се да се разсее от ужасната болка, като мислеше каква ли може да е била цената, която Стиви Рей е платила на черния бик. Сигурно е било нещо огромно, щом тя така категорично отказа да говори за това.

Продължаваше да й хвърля по някой поглед крадешком, като си мислеше, че тя не забелязва. Изглеждаше здрава и възстановена от раните, които Мракът й причини. Всъщност изглеждаше силна, цяла и напълно здрава.

Но, както той много добре знаеше, външността понякога лъже.

Нещо не беше наред. Или поне нещо, свързано с цената, която е платила, я караше да се чувства неудобно.

Репхайм бе толкова концентриран в опитите си да я зяпа крадешком, че за малко да налети върху дървото, пред което тя беше спряла.

- Не можеш да ме баламосаш - каза тя и поклати глава. - Хич не те бива да си дискретен, така че престани да ме зяпаш. Добре съм. Боже, по-зле си и от майка ми.

- Обади ли й се?

Стиви Рей се намръщи:

- Да кажем, че не разполагах с кой знае колко много време напоследък. Така че не, не съм й се обадила.

- А трябваше.

- Не възнамерявам да говоря за майка си в момента.

Както искаш.

- А ти не ми дръж този тон.

Какъв тон?

Вместо да му отговори, тя просто си продължи:

- Седни там и стой мирно за малко, за да помисля как точно да ти помогна.

Сякаш за да му демонстрира думите си, тя седна на поляната и кръстоса краката си с гръб към стария кедър, който разпръсваше ароматни иглички навсякъде около тях. Понеже той не помръдна, тя направи нетърпелив жест към пространството до нея:

- Седни - нареди му тя.

И той седна.

- И сега?

Е, дай ми малко време. Не съм напълно сигурна как да го направя.

Той наблюдаваше как тя върти около пръста си една руса къдрица и разтриваше челото си замислено.

- Ще помогне ли, ако ми разкажеш какво стана, след като отпрашихте с онова досадно хлапе?

- Далас не е досаден. Освен това той мислеше, че ме нападаш.

- Добре, че не те нападах наистина.

- И защо?

Въпреки болката тонът й го забавляваше. Тя много добре знаеше, че малкото хлапе не представляваше никаква заплаха за него. Ако Репхайм наистина я нападнеше, немощният младеж нямаше да може да го спре. Но момчето имаше червен полумесец, значи бе едно от нейните хлапета. А Стиви Рей беше безкрайно лоялна. Така че Репхайм просто наведе глава с примирение и каза само:

- Защото щеше да е много неприятно, ако трябваше да се защитавам.

Устните на Стиви Рей се разтеглиха в усмивка:

- Далас наистина си мислеше, че ме защитава от теб.

- Той не ти е нужен - каза Репхайм, без да се замисля.

Стиви Рей го изгледа продължително. Искаше му се да

може да разчете изражението й по-ясно. Видя изненада и може би проблясък на надежда, но също така и страх. В това беше сигурен. Страх от самия него? Не, тя вече му доказа, че не се страхува. Значи страхът е от нещо друго, което той е засегнал с думите си. Не знаеше какво друго да каже, затова просто добави:

Както вече каза, аз не можех дори да полетя. Не бях никаква заплаха за теб.

Стиви Рей примига няколко пъти, сякаш за да отпрати нежелани мисли, и после вдигна рамене:

- Да, но ми беше ужасно трудно да убедя всички в Дома на нощта, че това е било просто някакво странно съвпадение и ти си се спуснал от небето точно когато призовах Мрака. И то не с цел да ме нападнеш. След като разбраха, че в Тулса има гарван-демон, за мен стана ужасно трудно да излизам сама от училище.

- Ще си тръгна.

Думите го накараха да почувства огромна празнина.

- И къде ще отидеш?

- На изток - отвърна той без никакво колебание.

- На изток? Искаш да кажеш във Венеция? Репхайм, баща ти не е в тялото си. Не можеш да му помогнеш, като отидеш при него точно сега. Мисля, че ще си от по-голяма полза, ако останеш тук и ми помогнеш да намерим начин да върнем двамата със Зоуи обратно при нас.

- Ти не искаш да заминавам?

Стиви Рей заби поглед надолу, сякаш изучаваше земята, върху която седяха:

- За един вампир е трудно да бъде далеч от човека, с когото е Обвързан.

- Аз не съм човек.

- Да, но това не ни попречи да се Обвържем, така че според мен правилата важат и в нашия случай.

Тогава ще остана, докато не ме пуснеш да си тръгна.

Тя затвори очи, сякаш думите му я нараниха, и положи усилия да остане на мястото си и да не се пресегне да я успокои и да я докосне.

Да я докосна? Искам да я докосна?

Той скръсти ръце пред гърдите си, като физическо отрицание на шокиращата мисъл.

- Земята - каза той и гласът му звучеше твърде силно в настъпилото неловко мълчание между тях. Тя вдигна въпросителен поглед към него. Призова я, за да препънеш онова момче. Призова я, когато трябваше да избягаш от светлината на покрива. Призова я, когато искаше да затвориш тунела между мен и абатството. Защо сега просто не я призовеш и не й кажеш какво искаш?

- Имаш право! - възкликна тя и нежните й сини очи се разшириха. - Защо го правя толкова трудно? Правила съм това хиляди пъти за най-различни други неща, мога да го направя и сега. Хайде, дай си ръцете.

Тя протегна ръце с дланите нагоре. Беше му много лесно да сложи своите отгоре. Изведнъж осъзна, че с изключение на Стиви Рей никога не беше докосвал човек с друго намерение, освен да го измъчва. А ето че сега докосваше ръцете й нежно и внимателно.

Кожата й бе приятна и топла на допир. Думите й го докоснаха, раздвижиха нещо в него и се наместиха удобно толкова дълбоко, колкото никой не бе достигал.

- Земя, моля те за огромна услуга. Репхайм е много специален за мен. Той страда и не успява да се възстанови. Земя, използвала съм силата ти и преди, за да спася себе си и тези, за които ме е грижа. Този път те моля за помощ, за да помогна на Репхайм. - Погледите им се срещнаха и тя си повтори думите, които той каза на Мрака, когато си мислеше, че тя няма да го чуе. - Виждаш, че той е ранен заради мен. Излекувай го, моля те.

Земята под тях откликна. Стиви Рей ахна и се разтрепе-ри, а Репхайм си помисли, че става нещо странно, и се опита да се отдръпне. Тя стисна още по-здраво ръцете му:

- Не, не ставай! Всичко е наред.

В този момент дланите й започнаха да излъчват топлина към неговите. За миг му напомни на усещането, когато мислеше, че призовава безсмъртните сили на своя баща, а вместо това откликна Мракът и излекува ръката и счупеното му крило. Но много бързо Репхайм разбра, че има съществена разлика между докосването на Мрака и на земята.

Първата сила бе необуздана и поглъщаща, преизпълваща го с енергия. А това, което го изпълни сега, беше като летен ветрец. Присъствието му не бе така властно, както на Мрака. Силата му беше изпълнена със състрадание. Усещането бе някак живо и извисяващо, вместо хладно и агресивно. Беше като балсам за горещата му кръв и успокояваше болката, пулсираща в цялото му тяло. Когато топлината на земята достигна гърба му и огромната рана между крилете му, облекчението беше толкова мигновено, че той притвори очи и въздъхна, щом агонията му се изпари.

Навсякъде около него въздухът бе изпълнен с опияняващата миризма на кедрови иглички и сладостта на лятната трева.

- Помисли си как връщаш енергията обратно в земята -каза Стиви Рей с нежен, но настоятелен глас.

Той понечи да отвори очи и да пусне ръцете й, но тя отново го задържа:

- Не, остани със затворени очи. Остани както си. Просто си представи, че силата на земята е зелена светлина, която идва от пръстта под мен, минава през тялото ми и стига до теб по ръцете ни. Като си го представиш, я върни обратно по същия път.

- Защо? Защо да я оставя да ме напусне? попита Репхайм, без да отваря очи.

- Защото не е твоя, глупчо - чу той смеха в гласа й. — Не можеш да притежаваш тази сила. Тя принадлежи на земята. Можеш само да я използваш за малко и после да я върнеш обратно с благодарност.

Репхайм се канеше да й отвърне, че това е нелепо. Когато получиш сила, не я връщаш обратно. Задържаш я, използваш я и я притежаваш. Почти щеше да го каже, но не успя. Тези думи прозвучаха толкова погрешно в главата му, дока-то земната енергия го изпълваше.

Затова той си представи зелената светлина и мислено я върна обратно към земята, от която произлизаше. И когато тя го напусна, той изрече две думи много тихо:

- Благодаря ти.

И отново беше себе си. Седеше под огромното кедрово дърво върху студената земя и държеше ръцете на Стиви Рей. Отвори очи.

- Сега по-добре ли си? - попита тя.

- Да. Много по-добре.

Той разтвори ръце и този път тя не го задържа.

- Наистина ли? Аз усещах силата и я канализирах към теб, така че предполагам си я усетил и ти. — Тя го погледна преценяващо. - Изглеждаш по-добре. Вече няма болка в очите ти.

Той се изправи, нетърпелив да й покаже, и протегна ръце, разпери огромните си криле, сякаш демонстрираше мускули:

- Виж, мога да направя това без никаква болка.

Тя седеше на земята и го гледаше с толкова странно изражение, че той веднага се наведе и прибра крилете си:

Какво има? - попита той. Какво не е наред?

-Аз... бях забравила, че ти... долетя до парка. Също и обратно. - Тя издаде звук, който трябваше да бъде смях, стига да не звучеше толкова шокирано. Толкова е глупаво. Как можах да забравя такова нещо?

-Предполагам, че си свикнала да ме виждаш ранен -каза той, опитвайки се да разбере защо тя изведнъж така се отдръпва от него.

- Как поправи крилото си?

Със силата на земята.

- Не, не сега. То не беше счупено вече, като дойдохме тук. Болката ти нямаше нищо общо с него.

- Да, излекувах се снощи. Сегашната ми болка се дължеше на мъченията, на които бях подложен от Мрака.

- И как точно ръката и крилото ти се излекуваха снощи?

Репхайм не искаше да й отговори. Тя се взря в него със

своите големи очи, изпълнени е укор, и той усети желание да я излъже. Да й каже, че е станало чудо, което се дължи на безсмъртната му кръв. Но не можеше да я излъже. Не би я излъгал.

Призовах силите, които ми се подчиняват по рождение. Трябваше. Чух те да крещиш името ми.

- Но бикът каза, че си бил изпълнен с неговите сили, а не с тези на баща си.

Усетих, че са различни - кимна той. - Не знаех на какво се дължи. Нито осъзнавах, че черпя сили директно от самия Мрак.

- Значи Мракът те е излекувал.

- Да. А после земята ме излекува от раните, които Мракът ми нанесе.

Е, добре тогава. - Тя се изправи рязко и изтръска дън-ките си. - Вече си по-добре, а аз трябва да тръгвам. Както казах, вече ми е много трудно да се отдалечавам от Дома на нощта, понеже всички са полудели от мисълта, че в околностите броди гарван-демон.

Тя тръгна да си отива и мина с бърза крачка покрай него, а той я хвана за китката.

Стиви Рей се отдръпна.

Ръката му изведнъж увисна във въздуха и той отстъпи крачка назад.

Известно време се гледаха.

- Трябва да тръгвам - каза тя.

- Ще се върнеш ли?

- Налага се! Нали обещах!

Тя изкрещя думите насреща му и той се почувства, сякаш го е зашлевила.

Освобождавам те от обещанието ти - извика й той в отговор, ядосан, че това дребничко момиче може да му причини такива емоции.

Очите й бяха необичайно ярки:

- Не на теб съм го обещала, така че не можеш да ме освободиш.

После тя мина бързо покрай него, като извъртя глава, за да не види лицето й.

- Не се връщай, ако е само защото се налага. Върни се само ако го искаш - извика той след нея.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Старк

Стиви Рей не спря, не се обърна и въобще не го погледна повече. Просто си тръгна.

Репхайм стоя дълго така. Когато звукът от колата й престана да се чува, той най-после се раздвижи. С вик на отчаяние се затича и се понесе в нощното небе, удряйки по хладния вятър с крилете си все повече и повече, до топлите течения, които да го издигнат и понесат на някъде. Където и да е.

Просто надалеч! Отведи ме далеч оттук!

Гарванът-демон се насочи на изток, точно в обратната посока на тази, в която пое Стиви Рей. Далеч от Тулса и объркването, което настъпи в живота му, откакто тя се появи в него. После затвори съзнанието си за всичко, освен за познатата радост от летенето, и се понесе надалеч.

- Да, слушам те, Афродита. Искаш от мен да запомня това стихотворение - каза й Старк през слушалките в хеликоптера.

Искаше му се да знае как може да ги изключи. Не желаеше да я слуша повече. Не му се говореше нито с нея, нито с когото и да било друг. Беше прекадено зает да прехвърля отново и отново в ума си стратегията за проникване на острова. Той се загледа през прозореца в опит да види нещо през мрака и мъглата. Според Дуантия и останалата част от Висшия Съвет той щеше да се сблъска със сигурната смърт след най-много пет дни.

- Не стихотворение, идиот такъв. Това е пророчество. Не бих искала от теб да зубриш стихотворение. Метафори, сравнения, алюзии, символизъм, дрън-дрън. Косата ме заболява, като се замисля за всички тези простотии. Не че пророчествата са по-малко гадни, но за съжаление са важни. А Стиви Рей има право конкретно за това пророчество. Звучи като указание.

-Съгласен съм с Афродита и Стиви Рей - намеси се Дарий. - Пророчествата на Крамиша са били от полза на Зоуи и преди. Това сигурно също би могло да й помогне.

Старк откъсна погледа си от прозореца:

- Знам.

Той погледна първо Дарий, после Афродита, а накрая погледът му се спря върху безжизненото тяло на Зоуи, което бе завързано за носилка, поставена между седалките им.

- Тя вече намери Калона по вода. Сега остава да го пречисти през огън. Вятърът ще й прошепне нещо, което духът вече знае. И ако тя продължи да се придържа към истината, ще успее да се освободи. Вече съм запомнил проклетото нещо. Не ми пука дали е стихотворение или пророчество. Щом има шанс да й помогне, ще й го предам.

Гласът на пилота прозвуча в слушалките им:

- Тук ще кацна. Запомнете, че единственото, което мога да направя, е да ви сваля. Всичко останало си зависи от вас. Само да знаете, че ако направите и една крачка на острова без разрешение от Сгиат, ще умрете.

Схванах го още след първите десетина пъти, в които го каза, тъпак такъв промърмори Старк, без да обръща внимание на мрачния поглед, с който пилотът го стрелна през рамо.

Хеликоптерът се приземи и Дарий му помогна да откоп-чае Зоуи. Старк скочи на земята, Дарий и Афродита внимателно му подадоха тялото на Зоуи и той я пое в ръце, опитвайки се да я предпази от студения и влажен вятър от перката на хеликоптера. Не беше минала и минута и пилотът си тръгна.

- Глупаци каза Старк. _

- Те просто си следват инструкциите - каза Дарий, който се оглеждаше така, сякаш очаква някое зомби да изскочи и да ги нападне.

- Няма майтап, това място е адски зловещо - каза Афродита и се присламчи към Дарий, който я притисна към себе си собственически.

- Вие двамата добре ли сте? - намръщи им се Старк. -Само не ми пробутвайте страхотиите, с които вампирите са ви напълнили главите.

Дарий и Афродита се спогледаха.

- Ти не го усещаш, нали?

- Усещам, че е студено и влажно. Усещам колко съм ядосан, че Зоуи е в опасност, а аз все още не съм намерил начин да й помогна. Усещам, че съм раздразнен, защото изгревът е след час, а единственото ми прикритие е някаква колиба, за която вампирите казаха, че била на половин част път назад по посоката, от която дойдохме. Някое от тези неща включва ли това, за което ме попитахте?

- Не - отвърна Афродита, а Дарий само поклати глава.

- Това, което имахме предвид, е мощно желание да побегнеш. И мисля, че точно това трябва да направим. Веднага.

- Искам да изведа Афродита оттук. Да я отведа от този остров и никога повече да не се върнем - каза Дарий. - Това казват моите инстинкти.

- А ти не чувстваш нищо подобно? попита го Афродита.

- Не искаш да отнесеш Зоуи далеч оттук?

-Не.

- Мисля, че това е добър знак каза Дарий. - Предупреждението, заложено на острова, някак си го прескача.

Или просто главата му е пълна с бръмбари, вместо с мозък - предположи Афродита.

Предлагам да тръгваме. Нямам време за губене с някакви глупави усещания.

Все още със Зоуи на ръце той се загледа към дългия и тесен мост, който свързваше континенталната част на Шотландия с острова. Беше осветен от факли, които едва се виждаха в мъглата.

- Вие двамата идвате ли? Или смятате да побегнете оттук с писъци като момиченца?

- Идваме с теб - каза Дарий и го настигна след няколко крачки.

- Да, освен това казах само, че искам да побягна. Не съм споменавала нищо за пищене. Въобще не съм от пищящите

- каза Афродита.

И двамата изглеждаха достатъчно решителни, но не беше изминал и половината от пътя до моста, когато чу Афродита да шепне нещо на Дарий. Обърна се да ги погледне. Дори на едва доловимата светлина от факлите той забеляза колко са пребледнели. Реши да спре за малко.

- Не е нужно да идвате с мен. Всички, дори Танатос, казаха, че няма начин да допуснат който и да било друг, освен мен на острова. Дори да грешат и да успеете да влезете, не бихте могли да направите кой знае какво. Трябва да открия начин да помогна на Зоуи. Сам.

- Можем да сме до теб, докато си в Отвъдното каза

Дарий.

-Да ти пазим гърба, така да се каже. Зоуи би ми била адски ядосана, като се върне ей там - и Афродита посочи тялото й - и разбере, че с Дарий сме офейкали и сме те оставили да се оправяш сам. Знаеш я каква е с нейните мании един за всички и всички за един. Вампирите нямаше как да докарат тук цялата групичка смотаняци, за което не мога да ги обвиня, така че с Дарий ще поемем и тяхната роля. Отново. И както вече каза, спри да губиш времето, с което и без това не разполагаш. Тя посочи към мрака около тях. - Тръгвай. Аз просто няма да обръщам внимание на огромните черни вълни под нас и че съм абсолютно сигурна, че скапаният мост ще се срути и ще ни запрати в шибаната вода, където морските чудовища ще ни завлекат надолу в зловещата, черна бездна и ще ни изсмучат мозъците.

- Наистина ли така се чувстваш? - попита Старк и неуспешно се опита да прикрие усмивката си.

Да, тъпако.

Старк погледна към Дарий, който кимна в знак на съгласие, защото вместо да говори, беше избрал да стисне челюсти и да хвърля подозрителни погледи към „зловещата, черна бездна“.

- Хм, на мен ми изглежда просто обикновена вода с мост над нея. - Той вече дори не се опитваше да прикрие усмивката си. - Срамота, че така се плашите.

- Върви, - каза му Афродита, - преди да съм забравила, че носиш Зоуи, и да те бутна от моста, за да можем двамата с Дарий да побегнем оттук, крещейки или не.

Усмивката на Старк издържа само още няколко крачки. Не му беше нужно древно заклинание за прогонване, за да се отрезви. Всичко, което го интересуваше, беше неподвижното тяло на Зоуи в ръцете му.

Не трябва да се занимавам с Афродита. Трябва да се концентрирам. Да помисля за това, което ще им кажа, и моля те, моля те, Никс, нека да успея. Нека да кажа правилното нещо, което ще ме допусне на острова.

Сериозен и с решителна крачка, Старк ги поведе по моста, като в един момент спряха до внушителна арка, направена от ефирно красив бял камък. Светлината от факлите разкриваше сребърни жилки в нещо, за което Старк реши, че е рядък вид мрамор, и караше цялата арка да блещука примамливо.

- О, по дяволите, дори не мога да го погледна - каза Афродита и извърна глава от арката. - А обикновено харесвам блестящи неща.

И тук има от същото заклинание. - Гласът на Дарий беше изпълнен с напрежение. Предназначено е да отблъсква.

- Да отблъсква? - Афродита погледна пак към арката и потръпна, а после отново извърна поглед. - Отвращава е по-точно казано.

- На теб не ти въздейства, така ли? попита Дарий.

Старк сви рамене:

- Впечатляващо е и очевидно доста скъпо, но не ми изглежда ни най-малко странно. - Той направи крачка към арката. - Е, къде е звънецът или каквото е там? Как да повикаме някого? Има ли телефон или трябва да крещя?

- Ха гаелик акив?

Безплътният мъжки глас прозвуча сякаш от вътрешността на самата арка. Старк се огледа в мрака объркано.

- Д°бре, ще говоря на английски - продължи гласът. -Нежеланото ви присъствие е достатъчно, за да ме призове тук.

Трябва да видя Сгиат. Това е въпрос на живот и смърт - заяви Старк,

- Сгиат не се занимава с уейнз, дори да е въпрос на живот

и смърт. г г ^

Този път гласът прозвуча по-близо, по-ясно и притежаваше силен шотландски акцент.

- Какво, по дяволите, е уейнз? - прошепна Афродита.

_ Ш-т - скастри я Старк и се обърна отново към безплътния глас. - Зоуи не е дете. Тя е Висша Жрица и се нуждае

от помощ. Т1

Един мъж пристъпи към тях от сенките. Носеше килт,

но не типично шотландски. А и останалата част от носията липсваше. Нямаше риза и елек от туид. Мускулестите му гърди и ръце бяха голи, носеше единствено кожен елек и протектори на ръцете. Дръжката на меча му проблясваше на кръста. С изключение на малък кичур в средата на главата, останалата му коса беше обръсната. На едното му ухо висяха две златни халки. На китката си носеше златна гривна символизираща ранга му на военачалник. В контраст със силното тяло лицето му бе покрито с бръчки, а късата му брада беше напълно бяла. Татуировките по лицето му бяха грифони, чиито нокти се простираха до скулите му. Общото впечатление, което той остави у Старк, беше, че този воин е в състояние да мине през огън и вода невредим и да излезе като победител.

- Това дете е някакъв новак, а не Висша Жрица - каза

- Зоуи не е като другите новаци започна да говори бързо Старк, защото се опасяваше, че воинът можеше да се изпари също така внезапно, както се бе появил. - Допреди два дни тя имаше вампирски татуировки по цялото си тяло. Освен това има и дарба да управлява всичките пет елеменТа Преценяващите очи на воина останаха върху Старк, без изобщо да поглеждат Зоуи, Дарий или Афродита.

- Но сега виждам просто един новак в безсъзнание.

- Душата й се пръсна преди два дни, когато се бореше с паднал безсмъртен. Щом това се случи, татуировките и изчезнаха.

- Тогава я очаква смърт.

Вампирът вдигна ръка и направи жест, с който ги отпращаше, след което се обърна да си тръгне.

- Не! - извика Старк и пристъпи напред.

- Стад анис! — нареди воинът и с невероятна скорост се завъртя, скочи напред и препречи пътя на Старк. - Глупав ли си или просто тъп, момко? Не ще получиш позволение да пристъпиш във владенията на Сгиат, Островът на жените. Ако опиташ, значи се отказваш от живота си без съмнение.

На сантиметри от внушителния воин Старк стоеше непоколебимо и го гледаше в очите:

- Не съм глупак. Аз съм воин на Зоуи и мисля, че мога да я защитя най-добре, като я доведа на този остров, защото е мое право да отнеса своята Висша Жрица при Сгиат.

- Не си разбрал правилно, воине - каза вампирът ведро, но твърдо. - Сгиат и островът й не се подчиняват на правилата на Висшия Съвет. Аз не съм Син на Еребус, аз съм мо банн ри, моята кралица не е в Италия. Независимо че си воин на ранена Висша Жрица, ти нямаш право да влизаш тук. Тук нямаш никакви права.

Старк рязко се обърна към Дарий:

- Вземи Зоуи.

Той предаде Висшата си Жрица на другия воин и отново застана лице в лице с вампира. Вдигна ръката си с дланта напред и докато мъжът го гледаше с подчертано любопитство, той разряза с нокът кожата на китката си.

- Не моля да вляза тук като Син на Еребус. Напуснах Висшия Съвет. Техните правила не струват пукната пара за мен. По дяволите, аз не моля за разрешение да вляза! По силата на правото, което ми дава моята кръв, аз настоявам да видя Сгиат. Имам нещо важно да й кажа.

Вампирът не отмести поглед от очите на Старк, но подуши внимателно въздуха.

- Как е името ти?

- Наричат ме Старк, но мисля, че името, за което питаш, е това, което носех преди да бъда Белязан. МакУолис.

- Остани тук, МакУолис - каза вампирът и изчезна в нощта.

Старк забърса кървищата си ръка с дънките и взе обратно

Зоуи от Дарий:

- Няма да я оставя да умре.

Пое си дълбоко дъх, затвори очи и се приготви да мине през арката и да последва вампира, като разчиташе кръвта на човешките му предни да го защити.

Дарий го хвана за ръката и му попречи да премине:

- Според мен той имаше предвид да го изчакаш тук, за-

щото ще се върне. ^

Старк спря и погледна първо Дарий, а после и Афродита,

която завъртя очи с досада:

- Знаеш ли, трябва да се научиш на малко търпение и на малко „сещай се сам“. Боже, просто почакай няколко минутки. Варваринът ти каза да почакаш тук, не да си тръгваш. Звучеше, сякаш смята да се върне.

Старк изсумтя, отдръпна се на крачка от арката и размести малко Зоуи в ръцете си, за да я хване по-удобно:

- Добре. Ще почакам. Но няма да чакам дълго. Или ще ме пуснат на скапания остров, или няма. Което и от двете да е, искам да приключим колкото може по-бързо е това.

което идва.

Момичето има право — разнесе се женски глас, идващ от тъмнината. - Трябва да се научиш на малко търпение. Старк се изпъна като струна и се обърна към арката:

- Имам само пет дни да я спася. Иначе тя ще умре. Нямам време да се уча на търпение точно сега.

Смехът на жената накара Старк да настръхне.

- Буен, арогантен и нетърпелив - каза тя. - Напомня ми за теб преди няколко века, Сеорас.

- Да, но аз не бях чак толкова млад - отвърна вампирът. Старк се бореше с желанието си да им изкрещи да дойдат и да се покажат пред него, когато те изведнъж сякаш се материализираха от мъглата директно пред арката. Воинът отново беше тук, но Старк изобщо не го погледна. Цялото му внимание бе грабнато от жената.

Тя бе висока, с широки рамене, мускулеста и в същото време женствена. Имаше бръчици в ъгълчетата на големите й красиви очи, в които проблясваше златиста сянка, примесена със зелено — точният цвят на първото зърно от кехлибарената огърлица, която висеше на врата й. С изключение на един канелено-червеникав кичур, дългата й до кръста коса беше изцяло бяла, но въпреки това не изглеждаше стара. Нито пък млада. Старк осъзна, че по някакъв начин му напомняше за Калона. Без определена възраст и в същото време древна. Татуировките й бяха удивителни - мечове със заплетени дръжки и остриета очертаваха силното й и чувствено лице. Той изведнъж осъзна, че никой не е отронил и дума, затова прочисти гърлото си, притисна Зоуи по-близо до себе си и се поклони с уважение:

- Добра среща, Сгиат.

- Защо трябва да те допускам на острова си? попита тя без предисловие.

Старк си пое дълбоко въздух, вдигна брадичката си и срещна погледна й решително, както преди това беше погледнал воина.

- Имам това право заради кръвта, която тече във вените ми. Аз съм потомък на МакУолис. Това значи, че съм част от твоя клан.

Не от нейния, момче. От моя — каза вампирът.

Устните му се закривиха в лека усмивка, която изглеждаше по-скоро опасна, отколкото приветствена.

Старк насочи вниманието си към воина:

- От твоя? Аз съм част от твоя клан? - попита той глупаво.

- Помня, че ти беше по-умен на тази възраст - каза Сгиат.

- Да - изсумтя мъжът. — Млад или не, имам повече мозък.

- Достатъчно умен съм, за да знам, че миналото на човешката ми кръв все още ми дава връзка с двама ви и с този остров - заяви Старк.

- Ти едва си излязъл от пелените, момченце каза воин ът саркастично - По ще са ти прилика игри за ученици, ама такива не се намират на този остров.

Вместо да се подразни, Старк се замисли над думите на мъжа и сякаш записките на Деймиън изплуваха в паметта

У- Точно затова имам право да вляза - каза той. - Нямам никаква представа какво е да си истински воин, но мога да ви кажа, че Зоуи е повече от Висша Жрица. Преди душата й да се разпилее, тя бе започнала да се превръща в нещо, което вампирите никога не са виждали. - Мисълта му продължаваше да тече, парченцата от пъзела започваха да се нареждат. Той видя изненадата в очите на Сгиат и интуицията му подсказа, че е на прав път. - Зоуи беше на път да се превърне в Кралица на елементите. Аз съм неин воин, неин бранител, а тя е моята Аса. Тук съм, за да се науча да защитавам своята Аса. Нали с това се занимавате тук. Учите воините как да защитават своите Аси?

- Те престанаха да идват при мен - каза Сгиат.

Старк си помисли, че само си е въобразил тъгата в гласа й, но когато воинът се приближи леко до нея, сякаш беше така свикнал да откликва на нуждите й, че искаше да отнеме дори този лек дискомфорт от нея, Старк осъзна, че без съмнение е открил отговора и отправи мислено благодарствена молитва към Никс.

- Не, не сме престанали да идваме. Аз съм тук - заяви Старк на древната кралица. - Аз съм воин. Принадлежа към клана МакУолис. Моля ви за помощ, за да защитя своята Аса. Моля те, Сгиат, нека да вляза на острова. И ме научи как да запазя живота на своята кралица.

Сгиат се поколеба за миг, колкото да се спогледа с воина

си, а после вдигна ръка и каза:

Фаилте гу ант Еилеан нан Сгиат... Добре дошъл на острова на Сгиат. Можеш да влезеш.

- Ваше величество, - гласът на Дарий накара всички да замлъкнат. Воинът беше застанал на коляно пред арката, а Афродита стоеше на крачка зад него.

- Говори, воине - каза Сгиат.

-Аз не съм от клана, но също защитавам Аса. Затова моля за разрешение да вляза на острова. Макар да не идвам като новопосветен воин, вярвам, че тук има много неща, които бих могъл да науча, докато се боря заедно със своя брат по войнство в мисията ни да спасим живота на Зоуи.

- А това с теб е човешко момиче, не Висша Жрица. Как е възможно да сте обвързани с воински обет? - попита вампирът.

- Извинявам се, не разбрах името ти. Шоунъс ли беше? -попита Афродита и пристъпи напред до Дарий, като сложи ръка на рамото му.

- Ти глуха ли си или какво, казвам се Сеорас отвърна той.

Старк с изненада установи как устните му се разтегнаха в усмивка.

- Добре, Сеорас - тя имитира акцента му с удивителна точност. — И аз не съм човек. Бях новак и получавах видения. А после изведнъж вече не бях новак. Когато това се случи, поради причини, които не са ми известни, Никс реши да запази дарбата, която ми бе дала. Така че аз съм Пророчицата на Никс. Надявам се, че това, заедно с всичките главоболия и ужас, които виденията ми причиняват, означава, че ще остарея също така грациозно, както вашата кралица. - Афродита млъкна и се поклони на Сгиат, която леко повдигна вежди, но не я порази смъртоносно на секундата, въпреки че според Старк си го заслужаваше. - Така че Дарий е дал обет да бъде мой воин. Ако съм схванала правилно алюзията, което може и да не е така, понеже хич ме няма с образното изразяване, аз съм Аса по някакъв своеобразен начин. Така че Дарий пасва на изискванията ви, със или без кръвна връзка.

Старк чу как Сеорас промърмори „арогантна кучка“ в същия момент, в който Сгиат прошепна „интересно“.

— Фаилте г\! ант Еилеан нан Сгиат, Пророчице и воинът ти - каза Сгиат.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Старк

Без да губи повече време, Старк със Зоуи на ръце. следван от Дарий и Афродита, мина под арката, която водеше към Острова на жените.

Сеорас ги поведе към джип, паркиран зад ъгъла, който не се виждаше от арката. Старк спря зад него. Лицето му сигурно е изразявало изненада, защото воинът се засмя:

- Ти да не би да очакваше, че се придвижваме на шотландски понита?

- За него не знам, но аз точно това очаквах каза Афродита и седна на задната седалка до Дарий. За пръв път съм безкрайно доволна, че не се оказах права.

Сеорас отвори на Старк предната врата и той влезе, като придържаше Зоуи внимателно. Воинът подкара колата и изведнъж Старк осъзна, че Сгиат не е с тях.

- Хей, къде е твоята кралица? — попита той.

- Сгиат не се нуждае от моторизирани превозни средства, за да се придвижва из острова си.

Старк тъкмо се чудеше как точно да формулира следващия въпрос, когато Афродита го изпревари:

- Какво, по дяволите, значи това?

- Значи, че дарбата на Сгиат не е обвързана с никой от елементите. Нейната дарба е този остров. Тя може да управлява всичко на него.

- Мамка му! Да не ми казваш, че може да се телепортира, както в някаква не тъпашка версия на „Стар Трек ? Не че е възможно да има нещо не тъпашко, когато си говорим за „Стар Трек“.

Старк започна да обмисля начин как да й запуши устата, без да вбеси Дарий.

Но старият воин остана напълно невъзмутим от бърборенето на Афродита. Просто вдигна рамене:

Да, може да се каже, че е добра аналогия.

- Ти знаеш за Стар Трек? — извика Старк, преди да успее да се спре.

- Имаме сателити - каза воинът и отново сви рамене.

- А интернет? - попита Афродита с надежда.

И интернетограф - отвърна Сеорас с безизразно лице.

- Значи излизате във външния свят? — попита Старк.

- Да, когато целите на кралицата го изискват.

- Не съм изненадана. Тя е кралица. Обича да пазарува, съответно харесва и интернет - каза Афродита.

- Тя е кралица, обича да бъде информирана за това, което се случва в света около нея — каза воинът с тон, който не допускаше повече въпроси.

Те продължиха да пътуват в мълчание, докато Старк започна да се притеснява от проясняващото се утринно небе. Тъкмо се канеше да каже на Сеорас какво ще се случи с него, ако излезе на слънце без прикритие, когато той му посочи тесния път пред тях:

- Това е Краоб - свещената гора. Замъкът е точно от другата страна на брега.

Поразен, Старк се загледа наляво в изкривените форми на стволовете на измамно тънките дървета, които явно бяха по-здрави, отколкото изглеждаха, защото крепяха над себе си океан от зеленина. Той успя да забележи само части от всичко онова, което изпълваше гората. Пластове от мъх, сенки и късове от мрамора, от който бе изградена арката, които изглеждаха като петна от искряща светлина. А пред всичко това, като сигнален огън, привличащ пътешествениците, стояха две дървета, преплетени в едно. От клоните на това странно единство висяха завързани ленти от ярко оцветен плат, които придаваха странен, допълващ контраст на древните възлести клони.

Колкото повече го гледаше, толкова по-странно се чувстваше.

- Никога не съм виждал подобно дърво. Защо е овързано с този плат? - попита той.

Сеорас натисна спирачката и спря по средата на пътя:

- Това е глог, а онова е самодивско дърво. Израснали са заедно и образуват висящо дърво.

Понеже това бе единственото обяснение, което получиха, Старк го погледна разочаровано.

Висящо дърво?

- Обучението ти го няма никакво, момче. Глогът е дървото на желанията. Всеки възел по него символизира някакво желание. Понякога родители идват тук и пожелават добър живот за детето си. Понякога са приятели, поменава-щи тези, заминали в другия живот. Но най-често са желанията на влюбени двойки, които обвързват живота си и си пожелават щастие. Туй са дървета, отглеждани от Добрия Народ, корени, хранени от тяхната благодат, минаваща от техния свят в нашия.

- Добрия Народ? - Старк изглеждаше раздразнен.

- Елфите. Не знаеш ли откъде идва изразът „да завържеш възел“?

- Това е много романтично - каза Афродита. За пръв път тонът й беше напълно лишен от сарказъм.

Да, жено, ако е наистина романтично, значи е шотландско - каза той и подкара джипа по тесния път покрай дървото на желанията.

Замислен върху идеята със Зоуи да си направят такъв възел, Старк не забеляза замъка, докато Сеорас не спря колата. Едва тогава се огледа и гледката на светлини, отразени от камък и вода, изпълни очите му. Замъкът се намираше на около сто метра от главния път и до него се стигаше по тясна пътека, водеща към каменен мост, който се извисяваше над блатисто поле. Факли, като онези от моста към острова, бяха запалени по продължение на алеята, само че тук бяха три пъти повече осветяваха ярко пътя към замъка и стените на самата сграда.

Между факлите имаше колове с дебелината на човешка ръка. На всеки кол имаше глава с ужасна гримаса и липсващи очи. Ужасяващите неща като че ли се раздвижиха в първия момент, но после Старк осъзна, че това е дългата коса на всеки изсушен скалп, която се поклащаше призрачно от студения вятър.

- Гадост - прошепна Афродита от задната седалка.

- Великият обезглавител - каза Дарий и замлъкна стра-хопочитателно.

-Да, това е Сгиат - беше единственото, което Сеорас каза, но устните му се разтеглиха в усмивка, която останалите видяха в огледалото.

Старк не каза нищо. Погледът му бе привлечен от страховития път към входа. Замъкът на Сгиат беше кацнал на самия ръб на скалата с изглед към океана. Въпреки че виждаше само долната част на замъка, не му беше много трудно да си представи истинското лице, с което се представяше на външния свят свят, който никога няма да получи достъп до нейните владения, дори и заклинанията на кралицата да не бяха достатъчно отблъскващи за досадниците. Замъкът бе направен от сив камък, обсипан с бляскавия бял мрамор, който се срещаше на острова. Пред масивната дървена врата имаше внушителна арка, а след нея се простираше тясна пътечка към входа на замъка.

Изведнъж портите се разтвориха и отвътре наизлязоха много воини, мъже и жени, прекосиха моста и се затичаха към тях. Старк машинално отстъпи назад, а Дарий застана пред него, за да може да го защитава.

- Не търсете опасност там, където я няма - каза Сеорас и махна леко с ръка. - Те просто искат да поздравят с уважение вашата кралица.

Воините, облечени досущ като Сеорас, се доближиха до Старк без никакъв намек за агресия. Дойдоха в колона по двама и носеха кожена носилка.

- Тази традиция показва уважение към падналия в бой. Отговорност на клана е той да бъде върнат в своя дом на Тир на Ног, земята на нашата младост - обясни Сеорас. -Ние никога не изоставяме своите.

Старк се поколеба. Погледна воина и каза:

- Не мисля, че ще мога да я пусна.

- Добре - кимна Сеорас с разбиране. - Не си длъжен. Ти ще застанеш начело. Кланът ще направи останалото.

Понеже Старк продължи да стои неподвижно, Сеорас се доближи до него и хвана ръцете му. Той не смяташе да пусне Зоуи, просто не бе в състояние. Изведнъж видя златната гривна на вожд, която блестеше на ръката на Сеорас. Именно тя докосна нещо в него. С изблик на изненада той осъзна, че се доверява на воина, и му предаде Зоуи. Знаеше, че не я оставя, а просто я споделя.

Сеорас се обърна и постави Зоуи внимателно на носилката. Воините, по шестима от всяка страна, се поклониха с уважение. Тогава водачът им, жена с гарвановочерна коса, каза на Старк:

- Воине, мястото ми сега е твое.

Инстинктивно той се доближи до носилката, а жената отстъпи настрана и той хвана дръжката. Сеорас се движеше пред тях. Старк и останалите воини го последваха като един и понесоха Зоуи към замъка на Сгиат като загинала в бой кралица.

Интериорът на замъка беше огромна изненада, особено на фона на страховитите декорации отвън. Старк най-малкото беше очаквал да е като замък на воини - спартански, мъжествен и въобще нещо като смесица между пещера и мъжка съблекалня. Оказа се, че много греши.

Вътрешността на замъка беше великолепна. Подът бе от гладък, бял мрамор със сребристи нишки. Каменните стени бяха покрити с ярки гоблени, които изобразяваха най-различни неща - от красиви островни пейзажи до бойни полета, колкото красиви, толкова и кървави.

Те преминаха през фоайето, после по коридора и стигнаха до огромно двойно каменно стълбище. Тогава Сеорас махна с ръка и цялата група спря:

- Не можеш да си Бранител на Аса, ако не можеш да вземеш решение. Така че се налага да решиш, момче. Искаш ли да отнесеш кралицата си горе, за да си починеш известно време и да се подготвиш, или искаш да започнеш още сега изпълнението на задачата си?

Старк не се поколеба нито за миг:

- Нямам време за почивка. Започнах да се подготвям за това в деня, когато Зоуи прие обета ми на воин. Решението ми е да започнем веднага.

Тогава отиваме в залата на Фи-анна Фоил - каза Сеорас и кимна леко.

Той се обърна и продължи по коридора, а след него воините, начело със Старк, го последваха.

Афродита ускори крачка, докато се изравни със Сеорас:

Какво точно имаше предвид, като каза, че Старк трябва да изпълни някаква задача?

Не съм се объркал, жено! - отвърна той, почти без да я поглежда. - Просто нарекох мисията му задача и това е.

Афродита изсумтя.

- Млъкни - прошепна й Старк.

Както се предполагаше, тя не му обърна никакво внимание:

- Знам думата, просто не разбрах какво конкретно значеше в случая.

Сеорас стигна до огромна арка с две врати. Старк си помисли, че изглеждат толкова солидни, че ще им трябва цяла армия, за да ги отворят, но воинът го направи само с думи:

- Бранителят ти моли за разрешение да влезе, моя Аса.

Със звук като любовна въздишка вратите се отвориха сами и Сеорас ги поведе в най-поразителната стая, която Старк някога беше виждал.

Сгиат седеше на бял мраморен трон върху триетажен подиум.

Тронът беше невероятен, резбован отгоре додолу със сложни възли, които сякаш разказваха истории или показваха някакви сцени. Но в стъклописа зад Сгиат и нейния подиум вече се виждаше зората и Старк, залитайки, се спря точно пред нахлуващата яркост, спирайки хода на цялата колона и привличайки любопитни погледи от всички воини. Той присвиваше очи срещу светлината и се мъчеше да накара мозъка си да заработи през омарата, която дневните часове предизвикваха в ума му. Афродита пристъпи напред, поклони се ниско на Сгиат и каза на Сеорас:

— Старк е червен вампир. Той е различен от всички нас. Ако се покаже на директна слънчева светлина, ще изгори напълно.

Покрийте прозорците - заповяда Сеорас.

Воините моментално изпълниха заповедта и покриха прозорците с плътни завеси от червено кадифе, които Старк не беше забелязал досега.

Очите му привикнаха към тъмнината в мрачната стая, още преди воините да запалят всички свещи в огромния свещник с формата на дърво. Видя как Сеорас се качи на подиума и зае мястото отляво на своята кралица. Застана там с почти осезаема увереност. Старк осъзна без никакво съмнение, че нищо на този свят, а може би и в следващия, не би могло да преодолее Сеорас и да нарани кралицата му. За миг той изпита силна завист. Искам това! Искам Зоуи да се върне и аз също да съм сигурен, че нищо няма да я нарани повече!

Сгиат вдигна ръка и помилва своя воин леко, но интимно. Тя не гледаше към Сеорас, но Старк не го изпускаше от поглед. Той я гледаше с изражение, което Старк разбираше напълно. Той не е просто бранител. Той е Бранителят. И я обича.

_ Приближете се. Оставете младата кралица пред мен.

Старк кимна. Колоната се придвижи напред и всички се наведоха, като поставиха носилката на Зоуи върху мраморния под в краката на кралицата.

- Не можеш да стоиш на светлина. Какво друго е различното при теб? - попита Сгиат, когато и последните свещи бяха запалени и стаята засвети с топлото жълто сияние на пламъците.

Воините се оттеглиха и сякаш изчезнаха в сенчестите ъгли на залата. Старк обърна поглед към Кралицата и нейния Бранител и й отвърна бързо, без да губи и без това малкото време, с което разполагаше.

_ Налага се да спя през цялото време на деня, до залез слънце. Имам по-силна жажда за кръв от обикновените вампири. Не мога да вляза в частен дом без разрешение. Може да има и други разлики, но не съм червен от достатъчно дълго и не съм ги открил все още.

- Вярно ли е, че си умрял и после възкръснал? — попита

тя.

Да - отвърна той бързо и решително, с надеждата, че тя няма да го разпитва повече по този въпрос.

- Много интересно... - промърмори Сгиат.

- Ден ли беше или нощ, когато душата на кралицата ти се е пръснала? Заради това ли не си успял да я защитиш? — попита Сеорас.

Прозвуча, сякаш воинът изстреля въпроса директно от сърцето си и Старк срещна погледа му смело, като каза истината:

- Не, не беше ден. Не се провалих заради това. Провалих

се, защото допуснах грешка.

- Предполагам, че Жриците от Висшия Съвет са ти обяснили, че пръсната душа е сигурна смърт за една Висша Жрица, а често и за нейния воин. Защо смяташ, че идването ти тук може да промени това? — попита Сгиат.

- Защото, както казах и преди, Зоуи не е просто Висша Жрица. Тя е различна, тя е нещо много повече. И защото не искам да съм просто неин воин. Искам да съм неин Бранител.

- Значи искаш да умреш заради нея.

Сеорас не каза това като въпрос, но Старк кимна:

- Да, бих умрял заради нея.

- Но той е наясно, че ако умре, ще загуби всички шансове да я върне в тялото й - обади се Афродита и двамата с Дарий пристъпиха напред. Това е, което са пробвали другите воини, но никой от тях не е постигнал успех.

- Той иска да използва биковете и древните пътища, за да стигне до Отвъдното, без да умира - каза Дарий.

Сеорас се засмя, но без веселие:

- Не може да очаквате да влезе в Отвъдното, като преследва митове и мълви.

- Над този замък се вее флагът на черния бик - каза Старк.

- Говориш за тара - стар и отдавна забравен символизъм, какъвто е и моят остров - отвърна Сгиат.

Ние си спомнихте за твоя остров - поправи я Старк.

- А биковете не са забравени в Тулса - каза Афродита. -И двамата са били призовани в този свят снощи.

Настъпи внезапна тишина, в която лицето на Сгиат изразяваше неприкрит шок, а воинът й зачака с готовност.

- Разкажи ни - каза той.

Набързо и без никакъв сарказъм, което беше необичайно за нея, Афродита им разказа за Танатос и информацията, която им даде за биковете. После как Стиви Рей е призовала първоначално грешния бик, а през това време Деймиън и останалите са ровели в библиотеката, в резултат на което са открили предсказаната от белия бик кръвна връзка на Старк с острова на Сгиат.

Кажи ми отново какво точно е предсказал белият бик - каза Сгиат.

- Воинът трябва да потърси в кръвта си мост към Острова на жените, а после да се пребори със себе си, за да достигне мястото. Само признаването на едното пред другото ще му позволи да се събере с неговата Жрица. След като се съберат, единствено тя, а не той, ще може да реши дали да се върне или не - цитира Старк.

Сгиат погледна изумено към своя воин:

Белият бик му е дал път към Отвъдното.

Сеорас кимна:

-Да, но само път. Останалото трябва да го постигне сам.

- Обяснете ми! - извика Старк, който не можеше да сдържа отчаянието си повече. - Какво, по дяволите, трябва да направя, за да се добера дотам?

- Един воин не може да отиде в Отвъдното жив - започна Сгиат. - Само Висша Жрица има тази способност и не всяка може да получи достъп дотам.

- Знам това каза Старк през зъби. Но, както и вие казахте, бикът ме пуска.

- Не - поправи го Сеорас. - Позволява ти да стъпиш на пътя, не да влезеш. Не можеш да влезеш там като воин.

- Но аз съм воин! Как тогава да вляза? И какво значи тази част, дето трябва да се преборя със себе си?

- Това е първоизточникът на древните религии. Много отдавна мъжете са могли да служат на богинята и на останалите богове не само в ролята на воини — обясни Сгиат.

- Някои от тях са били шамани — добави Сеорас.

- Добре, значи трябва да стана и шаман, така ли? - попита Старк объркано.

- Има само един воин, който е успял да стане и шаман - каза Сгиат и хвана ръката на Сеорас, за да илюстрира думите си.

- Ти си и двете? - възкликна Афродита. - Е, тогава кажете на Старк как да го направи! Как да стане шаман и в същото време да продължи да е воин?

Сеорас повдигна вежди и устните му потрепнаха в иронична усмивка:

- Всъщност е много просто. Воинът в теб трябва да умре, за да даде началото на шамана.

- Чудесно. При всички положения ще се наложи да умра - каза Старк.

- Само така изглежда - каза Сеорас.

В ума си той почти чу как Зоуи възкликва „О, по дяволите!“

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Стиви Рей

Знаеше, че я очакват куп неприятности, като се върне в училището, но не очакваше Ленобия лично да я чака на паркинга.

- Виж, просто ми трябваше малко време за самата мен. Както виждаш съм добре и...

- По вечерните новини имаше репортаж за нападенията на някаква банда в жилищен квартал. Убили са четирима души. Гърлата им са били разкъсани и част от кръвта им е била източена. Единствената причина, поради която полицията не е по петите ни вече, е, че всички свидетели са категорични, че извършителите са човешки младежи. С червени очи.

Стиви Рей преглътна тежко;

- Били са червените, които останаха в депото. Те са объркали спомените на свидетелите, но понеже все още са просто новаци, не могат да го правят достатъчно добре.

- Не могат да изтрият червените си очи от спомените на хората - каза Ленобия и кимна в знак на съгласие.

Стиви Рей слезе от колата и тръгна към училището.

- Дракона не ги е подгонил, нали?

- Не. Възложих му да се занимава с малки групи новаци, с които да тренира самоотбрана в случай на следваща заплаха от страна на гарвани-демони.

Ленобия, според мен онзи в парка отлетя. Обзалагам се. че вече е на километри от Тулса.

Тя махна с ръка:

~ Дори един е твърде много, но и повече да са, Дракона ще ги намери и ще ги унищожи. И докато Калона и Неферет не ги насъскват към нас, не мисля, че трябва да се тревожим. Много повече се притеснявам за червените.

- Аз също - каза Стиви Рей, нетърпелива да смени темата. В новините са казали, че жертвите са били само частично обезкръвени,така ли?

-Да кимна Ленобия. - И гърлата им са били разкъсани. Не прерязвани или ухапани, както ти или аз бихме се хранили.

Те не са се хранили. Просто са се забавлявали. Обичат да тероризират хората. Това им доставя удоволствие, все едно се друсат.

- Това е напълно неприемливо за Никс - каза Ленобия ядосано. - Тези, от които се храним, трябва да изпитват удоволствие. Точно затова богинята ни е дала способността да споделяме подобни усещания с хората. Не ги измъчваме и тормозим. Оценяваме ги, правим ги свои консорти. Висшият Съвет дори осъжда вампири, които злоупотребяват със силите си върху хората.

- Не си казала на Висшия Съвет за червените, нали?

Не бих го направила, преди първо да го обсъдя с теб. Ти си тяхната Висша Жрица. Но трябва да си наясно, че действията им преминаха границата, отвъд която не могат да бъдат игнорирани или пазени в тайна повече.

Знам, но все още искам да се оправя с тях сама.

Не, само не го прави този път сама.

- Права си. Това, което са направили днес, ми показва колко точно са опасни.

»- Да повикам ли Дракона?

- Не. Няма да ходя сама. Мисля да им дам ултиматум и да могат да дойдат само тези, които се откажат от Мрака. Изведнъж Стиви Рей осъзна какво е казала и се спря, сякаш се блъсна в невидима стена. - О, Боже мой! Това е! Няма как да съм го знаела, преди да срещна бика, но сега го разбирам съвсем ясно. Ленобия, каквото и да е това, което ни възкресява, то ни прави зли и изпълнени с желание за кръв и все неща, идващи от Мрака. Това значи, че той не е нещо ново. Сигурно е толкова древен, колкото легендите за воините и биковете. А зад всичко това стои Неферет. - Тя погледна повелителката на конете в очите и видя в тях страх. - Тя се е забъркала с Мрака. Вече няма никакво съмнение в това.

- Опасявам се. че никога не е имало съмнение - отвърна Ленобия.

- Но как Неферет е открила Мрака? От векове вампирите боготворят Никс.

- Само защото са спрели да го почитат не значи, че е изчезнал. Силите на доброто и злото се движат в непрекъснат танц, без да се съобразяват с прищевките на смъртните.

- Но Никс е Богинята!

Никс е нашата богиня. Не може да вярваш, че има само едно-единствено божество в свят, толкова сложен като нашия.

- Опасявам се, че при така представени неща, не мога да не се съглася с теб въздъхна Стиви Рей. — Но ми се искаше да няма толкова възможности да се избира злото.

- Тогава не би имало възможност да се избира и доброто. Не забравяй, че те са във вечен баланс.

Повървяха известно време мълчаливо.

- Ще вземеш с теб червените новаци, нали?

-Да.

- Кога?

Колкото по-скоро, толкова по-добре.

- Има само три часа до изгрева каза Ленобия.

- Е, аз ще им задам само един прост въпрос, на който да отговорят с „да“ или „не“. Не ми се вярва да отнеме много време.

- А ако кажат не?

- Ако кажат не, ще се уверя, че няма да могат да използват тунелите като свое убежище, и ще се погрижа да ги разделя. Поотделно мисля, че не са чак толкова лоши. - Стиви Рей се поколеба и после добави: - Не искам да ги убивам. Имам чувството, че ако го направя, ще се предам на злото. А не искам Мракът да ме докосва отново.

През мислите й премина картината с Репхайм, напълно излекуван и могъщ, разперил криле.

- Разбирам - кимна Ленобия. - Не съм съвсем съгласна с теб, Стиви Рей, но те разбирам. Планът ти е добър, всъщност. Ако отнемеш убежището им и ги разпръснеш, ще трябва да се тревожат за оцеляването си и няма да имат време да си играят с хората.

- Добре, нека да съобщим на всички червени новаци да ме чакат до хамъра на паркинга. Веднага. Да се разделим, за да ги намерим по-бързо. Аз тръгвам към общежитията.

- Аз ще ида до кафенето. Като идвах насам, срещнах Крамиша. която отиваше там. Първо ще ида при нея, тя винаги знае къде са останалите.

Стиви Рей кимна и Ленобия тръгна нататък, като я остави сама и замислена. Би трябвало да мисли за това, което ще каже на глупавата Никол и бандата й от убийци. Но вместо това тя не можеше да избие Репхайм от главата си.

Да си тръгне от него бе едно от най-трудните неща, които е правила в живота си.

Тогава защо го направи?

- Защото гой отново е добре - каза си тя на глас, после бързо затвори уста и се огледа виновно.

За щастие нямаше никого наблизо. За всеки случай гя продължи да си държи устата затворена и тръгна към общежитията.

Добре, Репхайм беше излекуван. И какво от това'? Да не би да си е мислела, че завинаги ще е ранен?

Не! Не искам Оа е ранен! Мисълта дойде в главата й сама. Но не беше само това, че вече е добре. По-скоро бе това, че Мракът го е излекувал. И го е направил да изглежда...

Стиви Рей прогони тази мисъл, защото не искаше да сги га дотам. Не искаше да признае, дори наум пред себе си, как й изглеждаше Репхайм, като го видя облян от лунна светлина, могъщ и възстановен.

Нервно започна да върти една руса къдрица. В крайна сметка нали бяха Обвързани. Нормално е да й изглежда добре.

Защо Афродита не й въздействаше така?

Ами явно просто не съм обратна! - промърмори тя и отново притисна устата си с ръка, защото мисълта й се изплъзна, без да иска. ^

Стиви Рей хареса начина, по който изглеждаше Репхайм. Беше силен, красив и само за миг тя видя красотата зад маската на звяра. Беше величествен. Беше неин.

Тя изведнъж спря. Всичко това е само заради скапания черен бик! Заради него трябва да е. Преди да се материализира напълно, той каза на Стиви Рей:

Мога да прогоня напълно Мрака. Но ако го направя, ще ми дължиш отплата. Искам от теб да си завинаги обвързана с човечността в това създание там, което ме призова да спася.

Стиви Рей беше отвърнала без никакво колебание:

- Да, ще платя цената.

П явно скапаният бик е напълнил главата й с някакви любовни гадости, затова сега й се случва всичко това.

Но дали бе така наистина? Стиви Рей продължаваше да върти кичура си и да размишлява. Не, нещата между нея и Репхайм бяха започнали да се променят още преди това. Случи се, когато гой се изправи лице в лице с Мрака и пожела да изплати нейния дълг.

Репхайм каза, че тя му принадлежи.

Тази нощ тя осъзна, че е бил прав и тази мисъл я уплаши повече от самия Мрак.

- Е, всички ли сме тук?

Да - каза Далас, а останалите кимнаха.

Онези гадняри са убили хора в Трибюн Лофтс, така ли? - попита Крамиша.

- Да - отвърна Стиви Рей. - Така мисля.

- Гадно. Много гадно.

Не можем да ги оставим да убиват хора просто така заяви Далас. - Та те даже не са бездомници.

Стиви Рей си пое дълбоко дъх:

-Далас, колко пъти да ти казвам, че няма никакво значение дали човекът е бездомен или не. Хората просто не трябва да се убиват.

Извинявам се - каза той. - Знам, че си права, но понякога имам спомени от преди и това ме обърква.

Преди... Думата някак отекна около тях. Стиви Рей отлично знаеше какво имаше предвид той - преди човечността й да бъде спасена от саможертвата на Афродита и да имат възможност да изберат доброто или злото. Тя много добре си спомняше за преди. Но колкото повече дни минаваха и я отдалечаваха от миналото, ставаше все по-лесно и по-лесно да го изхвърли от ума си. Загледа се в Далас и се зачуди дали при него е различно. При него и при останалите, които още не бяха минали през Промяната. Далас често имаше такива подхлъзвания като това отпреди малко.

- Стиви Рей, добре ли си? - попита Далас, понеже очевидно му бе станало неудобно от нейната вглъбеност.

- Да, добре съм. Просто се замислих нещо. Така, ето какво ще направим. Аз ще вляза долу в тунелите на депото, нашите тунели, и ще дам на хлапетата последен шанс за избор. Ако се съгласят, ще могат да останат и ще се върнат тук, за да започнат училище от понеделник. Ако не се съгласят, ще трябва да напуснат и да си намерят друго място, понеже ние си вземаме тунелите обратно и те няма да са вече добре дошли там.

Крамиша се засмя доволно:

Ще се върнем пак в тунелите!

- Да - отвърна Стиви Рей и по радостните реакции на останалите разбра, че е взела правилното решение. Не съм говорила още с Ленобия за това, но не мисля, че би било някакъв проблем. Можем да идваме всеки ден дотук. Нужно ни е да сме под земята и макар наистина да харесвам това училише, вече не го чувствам като свой дом. За разлика от тунелите.

- С теб съм, момиче - каза Далас. Но трябва да се разберем нещо още сега. Няма да ходиш при онези хлапета сама. И аз ще дойда с теб.

- И аз - каза Крамиша. - Не ме интересува какво си разказала на останалите, но знам, че те стоят зад това, че ти едва не изгоря на покрива.

- Да, всички се досетихме - каза Джони Бий. - Вече няма да оставим нашата Висша Жрица да се изправя сама срещу тях.

- Независимо колко е силна и как може да използва елемента си, за да им нарита задниците - добави Далас.

- Няма да ходя сама. Точно за това ви извиках. Ние заедно ще отидем да си върнем тунелите и ако се налага някакви задници да бъдат наритани, ще го направим. Така че, Джони Бий, искам да караш хамъра. Тя му подхвърли ключовете. Момчето се усмихна доволно и ги хвана. - Вземи Ант, Шанън Комптън, Монтоя, Елиът, Софи, Жерарти и Венера. Аз ще взема Далас и Крамиша в колата на Зоуи. Карай след мен, ще спрем на долния паркинг до депото.

- Звучи добре, но как ще успеем да ги намерим? Знаете, че тези тунели долу са като мравуняк — каза Ант.

- И аз си помислих за това каза Крамиша. - И имам идея, ако не възразявате да я споделя.

- Хей, това е една от причините да ви повикам всички. За да си помогнем - каза Стиви Рей.

- Ето каква е идеята ми. Тези преди едва не те убиха, нали?

Понеже й стана ясно, че няма защо да крие това от своите новаци, Стиви Рей кимна.

- Мисля си, че щом са се опитали да се отърват от теб, но неуспешно, биха пробвали и втори път, нали така?

- Вероятно.

- А какво биха направили, ако си мислят, че пак си отишла в тунелите?

- Ще дойдат да ме нападнат - отвърна Стиви Рей.

- В такъв случай използвай елемента си, за да им покажеш, че си там. Можеш да го направиш, нали?

Никога не се бях замисляла за такава възможност -примига Стиви Рей.

- Това е гениално, Крамиша! - възкликна Далас.

- Абсолютно! Сега слушайте и нека да пробвам нещо каза Стиви Рей.

Тя забърза към края на паркинга. Там имаше няколко стари дъба, метална пейка и бликащ фонтан, заобиколен от покрита с лед леха с жълти и пурпурни теменуги. Тя се обърна на север и коленичи пред две от най-големите дървета. Наведе глава и се концентрира.

- Земя, ела при мен - прошепна тя.

Изведнъж земята се затопли и около нея се разнесе ухание на диви цветя и буйна трева. Стиви Рей притисна ръце към земята, която толкова обичаше, и се наслаждаваше на връзката си с нея. Като почувства как топлината и силата на елемента й я изпълниха, тя заговори:

- Да! Познавам те, мога да те почувствам в себе си и себе си в теб. Моля те, направи нещо за мен. Занеси част от тази магия, това чудо, което е смесица от нас двете, в главния тунел под депото. Нека бъде сякаш аз съм там. Нека да бъде толкова силно, че всеки, който се намира в теб, да го усети.

Стиви Рей затвори очи и си представи светеща нишка зелена енергия, която напуска тялото й и се спуска в земята, изпълва тунела точно до старата й стая под депото.

- Благодаря ти, земя. Благодаря ти, че си моят елемент. Можеш да си вървиш.

Когато се върна при групата, всички я гледаха с ококорени очи.

Какво? попита тя неразбирашо.

- Беше невероятно - отвърна Далас с глас, изпълнен с почитание.

- Да, ти цялата бе обвита в зелена светлина и сияеше -каза Крамиша. - Никога не съм виждала такова нещо.

- Беше много яко — каза Джони Бий и останалите кимнаха в знак на съгласие.

Стиви Рей се усмихна, понеже се почувства като истинска Висша жрица:

- Е, поне съм сигурна, че работи.

- Мислиш ли? - попита Далас.

Да - отвърна тя и те се спогледаха така, че стомахът й потрепна. Трябваше да се отърси от това усещане и да се концентрира. - Е, добре, да тръгваме тогава.

Те тръгнаха към колите и Далас сложи ръка на рамото на Стиви Рей. Тя нямаше нищо против да е по-близо до него.

Гордея се с теб, момиче - каза той.

- Благодаря.

Тя протегна ръка през кръста му и я пъхна в задния му джоб.

- И се радвам, че този път ни вземаш със себе си.

Така трябва да постъпя. А и сме по-силни, когато сме заедно.

Той спря и я придърпа към себе си. Наведе се и прошепна на милиметри от устните й:

- Точно така е. По-силни сме, когато сме заедно.

После я целуна с неочаквана собственическа страст. И

преди да го осъзнае напълно, тя го целуваше в отговор. Харесваше й начинът, по който неговото твърдо, познато и нормално тяло я караше да се чувства.

Вие двамата защо не си вземете стая? - извика Крамиша след тях и се вмъкна на задната седалка на колата.

Стиви Рей се изхили, странно замаяна, особено след като мисълта Осъзнай се, ти дори не можеш да се целуваш с другия, премина през главата й.

Далас неохотно я пусна да се отдръпне от него и да седне на шофьорското място. Точно преди и той да влезе, погледите им се срещнаха и той й каза нежно:

- Идеята за стая никак не ми звучи зле.

Стиви Рей усети как се изчервява и отново се изкикоти.

- Чух тази простотия, Далас извика Крамиша от задната седалка. - Затова искам да ви кажа да се концентрирате над лошите, които разкъсват гърла.

- Аз мога да правя няколко неща едновременно изсмя се Стиви Рей отново.

- Както и да е, нека да тръгваме. Имам странно предчувствие.

Стиви Рей изведнъж стана сериозна:

- Странно предчувствие? Да не би да си написала друго стихотворение? Искам да кажа, освен онези двете, които ми показа.

Не. Освен това не говоря за червените,

Стиви Рей се намръщи.

- За какво друго би могла да говориш? - попита Далас.

Крамиша погледна Стиви Рей настоятелно, преди да отговори:

- За нищо. Явно ме е подгонила някаква параноя. А вие двамата се смучете, вместо да се концентрирате над работата, която ни чака.

- Концентрирана съм над нея - каза Стиви Рей и отмести поглед от Крамиша, за да внимава в пътя.

- Да, не забравяй, че моето момиче е Висша Жрица, а те могат да правят много работи едновременно.

Крамиша само изсум гя.

Пътуването до депото беше кратко и мълчаливо. Стиви Рей бе превъзбудена от предупреждението на Крамиша. Тя ■знае за Репхайм. Мисълта се прокрадна в ума й и тя моментално я стъпка.

Крамиша не може да знае за Репхайм. Просто знаеше, че има друг. Никой не знае за Репхайм.

Освен червените новаци в депото.

Обзе я паника. Какво би могла да направи, ако Никол и останалите разкажат за Репхайм? Стиви Рей можеше да си представи сцената. Никол ще бъде жестока и груба. Нейните новаци ще бъдат напълно шокирани и отвратени. Не биха повярвали, че е възможно тя да...

Изведнъж осъзна решението на проблема си и едва не възкликна гласно. Нейните навици не биха повярвали, че е възможно тя да се е обвързала с гарван-демон. Изобщо. Така че тя просто ще отрича. И без това нямаха никакви доказателства. Да, кръвта й може би мирише странно, но тя вече намери обяснение за това. Мракът пи от нея, така че е нормално да мирише по необикновен начин. Крамиша повярва на това, както и Ленобия. И останалите ще повярват. Ще бъде нейната дума, думата на Висшата Жрица, срещу думата на група хлапета, които се опитаха да я убият.

А какво би станало, ако някой от тях действително реши да избере Светлината и остане тук е нея и останалите?

Тогава ще трябва да държи устата си затворена или няма да може да остане, беше мрачната мисъл, която я споходи, докато паркираше пред депото и събираше новаците си.

- Добре, готови ли сте да влизаме? Искам да не ги подценявате - каза Стиви Рей.

Без никакви разговори Далас застана зад нея, а Джони Бий го последва. Останалите тръгнаха след тях, избутвайки настрана решетката, измамно изглеждаща като цимен-тирана, която им осигуряваше лесен достъп до мазето на изоставеното депо на Тулса.

Изглеждаше почти както го бяха оставили. Имаше малко повече боклук, но си беше същото тъмно и студено мазе.

- Виждаш ли? - попита я Далас.

- Разбира се, но мисля да запаля факлите по стените, веднага щом намеря кибрит или нещо такова, за да можете да виждате и вие.

Аз имам запалка - каза Крамиша и взе да рови в огромната си чанта.

- Крамиша, само не ми казвай, че пушиш - каза Стиви Рей и грабна запалката от ръцете й.

- Не, не пуша. Това е глупаво. Но обичам да съм подготвена. А една запалка влиза в употреба от време на време. Например сега.

Стиви Рей започна да се спуска по металната стълба, но Далас сложи ръка на рамото й и я спря:

- Нека аз да сляза пръв. Мен не смятат да ме убиват.

- Откъде знаеш? - възрази Стиви Рей, но го пусна да слезе пръв.

Тя слезе след него, а Джони Бий тръгна плътно след нея.

Накара и двамата да я чакат при края на стълбата, докато се придвижи с пълна увереност през непрогледния мрак до първия от старовремските керосинови фенери, които на-времето бе помогнала да закачат на стари железничарски пирони по извитата стена на тунела. Тя запали фенера и се обърна, за да се усмихне самодоволно на момчетата си:

- Сега е по-добре, нали?

- Добра работа, момиче усмихна й се Далас. После се поколеба и наклони глава леко. - Чуваш ли това?

Стиви Рей погледна въпросително към Джони Бий, който в този момент помагаше на Крамиша да слезе по стълбата.

- Какво да чуя, Далас? - попита го тя.

Той притисна ръка към грубия бетон на стената:

- Това!

Звучеше като хипнотизиран.

Далас, да не се побърка? - каза Крамиша.

Той я погледна през рамо:

- Не съм сигурен, но ми се струва, че чувам бръмченето на електрическите кабели.

Това е нелепо отвърна Крамиша.

- Е, ти винаги си бил много добър с електрическите работи - каза Стиви Рей.

- Да, но никога не съм ги чувал преди. Сериозно. А сега мога да чуя бръмченето на тока през кабелите.

- Може би това е някаква дарба, която имаш и досега не си забелязвал - предположи Стиви Рей.

- Но електричеството не идва от богинята. Как е възможно да има такава дарба? - попита Крамиша и хвърли към Далас подозрителен поглед.

- Защо да не е от Никс? - попита Стиви Рей. - Ако трябва да съм честна, виждала съм и по-странни неща от новак с дарба за електричество. Като... например бял бик, който символизира Мрака.

- Имаш право - съгласи се Крамиша.

- Значи мислите, че може наистина да имам дарба? - възкликна Далас и изглеждаше замаян.

- Разбира се, че може - каза Стиви Рей.

- Ако е така, направи нещо, с което да ни помогнеш каза Джони Бий и помогна на Шанън Комптън и Венера да слязат по стълбата.

- Как бих могъл да помогна?

- Ами, например, опитай се по бръмченето да разбереш дали онези гадняри са използвали електричество тук напоследък - предложи Крамиша.

- Ще проверя - каза Далас и се обърна към стената, притисна длани към бетона и затвори очи. Само след няколко секунди очите му се отвориха и той ахна изненадано. Погледът му се насочи направо към Стиви Рей.

- Да, използвали са електричество. И в момента също използват. В кухнята.

- Значи ето къде отиваме - отвърна Стиви Рей.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Стиви Рей

- Наистина ме вбесяват - каза Стиви Рей и подритна поредната празна бутилка, която се търкаляше наоколо.

- Големи са мърлъовци и гадняри - съгласи се Крамиша.

- Боже, ако ме изцапат, наистина ще се ядосам - изръмжа Венера.

- Мисля, че трябва да се концентрираме - каза Далас.

Той все още държеше ръката си върху бетонната стена.

Колкото повече наближаваха кухнята, толкова по-нетърпе-лив ставаше.

- Далас е прав каза Стиви Рей. - Първо трябва да ги изритаме оттук, а после да се притесняваме за нещата си.

- Все още имаме златната карта на Афродита - каза Крамиша.

- Е, това доста ще ни улесни да пооправим тук - въздъхна с облекчение Венера.

Венера, ще ти е нужно много повече от кредитна карта, за да оправиш гадостта, в която си се превърнала. Ироничният глас се чу от сенките на тунела пред тях. - Виж се, питомна и скучна. А си мислех, че имаш сериозен потенциал да си готина.

Венера и останалите спряха на място.

- Да съм питомна и скучна? - Смехът на Венера бе точно толкова саркастичен, колкото и гласът на Никол. Явно представата ти за готино е изтръгване на гръкляни. Моля те. Това изобщо не може да бъде привлекателно.

- Хей, не се отказвай, преди да си пробвала - каза Никол и отметна одеялото, което покриваше входа на кухнята.

Светлината от вътрешността на стаята я огряваше като в рамка. Изглеждаше по-слаба и по-твърда, отколкото Стиви Рей си я спомняше. Стар и Къртис стояха малко зад нея, а зад тях още поне десетина червенооки ги гледаха злобно.

Стиви Рей пристъпи напред. Гадните червени очи на Никол се откъснаха от Венера и се насочиха към нея.

- О, ти си дошла тук отново да се позабавляваме?

Не смятам да се забавлявам с теб, Никол. А и ти приключи със „забавленията“ - Стиви Рей нарисува кавички във въздуха с хора.

- Ти не можеш да ни казваш какво да правим!

Думите направо изригнаха от Никол. Зад нея Стар и Кър-

тис оголиха зъби и издадоха звук, който приличаше повече на ръмжене, отколкото на смях. Хлапетата зад тях нервно се размърдаха.

И тогава Стиви Рей го забеляза. Висеше от тавана над главите на свирепите хлапета като развълнувано море от черно мастило, призрачно и изпълнено с мрак.

Мрак...

Стиви Рей преглътна порива на паника, който я обзе, и се концентрира върху Никол. Знаеше какво трябва да направи. Трябваше да приключи с това още сега, преди Мракът да е усилил влиянието, което и без това имаше върху тях.

Вместо да отговори на Никол, Стиви Рей си пое дълбоко дъх и се концентрира:

- Земя, ела при мен!

Когато усети земята под краката си и стените около нея да се затоплят, тя насочи вниманието си към Никол.

- Както винаги, не си разбрала правилно, Никол. Не възнамерявам да ти казвам какво да правиш.

Стиви Рей говореше спокойно и логично. От ококорените очи на Никол се досещаше, че сигурно отново е обгърната с тази зелена светлина, която се появи около нея в Дома на нощта точно преди да тръгнат. Тя вдигна леко ръце нагоре, за да привлече повече от вибрациите на енергията, която земята й изпращаше.

- Искам да ви дам право на избор, а после ще посрещнете последиците от решението си. Точно както и всеки от нас.

- А какво ще кажеш да си замъкнете грозните задници обратно в Дома на нощта при онези безгръбначни шибаня-ци, които наричат себе си вампири? - отвърна Никол.

- Никол, никога не съм те харесвала особено. Винаги съм си мислела, че си много тежък случай на тъпанарка. Сега съм убедена в това каза Крамиша и застана от другата страна на Стиви Рей. - И не ми харесва как говориш на нашата Висша Жрица.

- Крамиша, не ми пука какво харесваш и какво не. А тя на мен въобще не ми е Висша Жрица! - изкрещя Никол, пръскайки плюнки.

Адска гадост - намеси се Венера, - Може би трябва да преосмислиш тази работа с имиджа си на зла. Прави те много, много грозна,

- Силата никога не може да е грозна. А аз имам сила заяви Никол.

Стиви Рей нямаше нужда да поглежда нагоре, за да разбере, че Мракът, който се стичаше от тавана на тунела, ставаше по-гъст,

- Добре, достатъчно. Вие явно не можете да бъдете любезни, така че нека да преминем към същността. Всеки от вас трябва да реши сам за себе си. Стиви Рей погледна в очите всеки един от новаците зад Никол, като се надяваше, че ще накара поне някой от тях да се замисли. - Може да изберете Светлината. В този случай избирате доброто и следвате пътя на богинята. Ще можете да останете с нас. Започваме училище в понеделник, но ще продължим да живеем тук, в нашите тунели, където сме обградени от земя и се чувстваме комфортно. Можете да изберете и Мрака.

- Стиви Рей видя как Никол потрепна изненадано, когато чу името му. - Да, аз знам всичко за Мрака. И мога да ти кажа, че да си имаш работа с него по какъвто и да е повод е много голяма грешка. Но ако това е вашият избор, тогава ще трябва да си тръгнете оттук. Поотделно и никога да не се връщате повече.

- Не можеш да ни принудиш! - извика Къртис.

- Мога - отвърна Стиви Рей и вдигна ръце, стиснати в юмруци. А и няма да съм само аз. Ленобия ще съобщи за вас на Висшия Съвет. Ще бъдете официално прогонени от всеки Дом на нощта в целия свят.

- Хей, Никол. Както Венера вече отбеляза, изглеждаш ужасно. Как се чувстваш? - попита изведнъж Крамиша. Тя говореше силно, за да могат да я чуят всички. - Колко от вас напоследък са кашляли и са се чувствали скапано? Тук нямате възрастен вампир от доста време, нали така?

Боже, как можах да забравя за това! - възкликна Стиви Рей към Крамиша, а после отново се обърна към Никол. - Е, колко от вас искат да умрат? Отново и окончателно.

- Явно да си червен новак не е много по-различно каза Далас.

- Да, при всички положения умираш, ако нямаш възрастен наоколо — добави Крамиша самодоволно. — Но вие сте наясно с това, понеже веднъж вече сте умирали. Искате ли го пак?

- Така, нека вече всеки да вземе решение - каза Стиви Рей, която все още държеше вдигнати светещите си в зелена светлина юмруци.

- Повече от ясно е, че няма да ге изберем за наша Висша Жрица! - извика насреща й Никол. - И никой от вас не би го направил, ако знаехте истината за нея - обърна се тя към останалите. С усмивка като на чеширската котка тя каза думите, от които Стиви Рей най-много се страхуваше: - Обзалагам се, че не ви е разказала как спаси един гарван-демон, нали?

- Лъжкиня - отвърна Стиви Рей и срешна погледа на Никол, без да трепне.

Откъде знаеш, че има гарван-демон в Тулса? - попита Далас.

Никол изсумтя:

Той беше тук. Вашата безценна Висша Жрица спаси живота му. Чрез него успяхме да я примамим на покрива. Тя се качи там, за да го спаси отново.

- Това са пълни глупости! - извика Далас.

Той притисна длани към циментовата стена. Стиви Рей усети как косата й се наелектризира.

- О, ти наистина си успяла да ги заблудиш - каза присмехулно Никол.

Достатъчно. Да приключваме с това - заяви Стиви Рей.

- Избирайте. Сега. Светлината или Мрака, кое да бъде?

- Ние вече сме направили своя избор.

Ръката на Никол се мушна под широката й тениска и извади пистолет, който насочи точно към главата на Стиви Рей.

Тя се ужаси за миг, след което чу още две щраквания и видя как Стар и Къртис насочват други два пистолета към Далас и Крамиша.

Ето това вече я вбеси и всичко се разигра много бързо.

- Защити ни, земя - извика Стиви Рей. Тя разпери ръцете си, отпусна юмруците и си представи как земята ги обвива като в пашкул. Въздухът около нея светеше в зелено. И щом бариерата се появи, Стиви Рей видя как мазният, мастилен Мрак, който се спускаше от тавана, започна да се разсейва.

О, по дяволите, не можеш да насочваш това срещу мен!

- извика Далас.

Той затвори очи и се концентрира. Докосна стените на тунела. Чу се пукане. Къртис извика и изпусна пистолета. В този момент Никол нададе див, първичен и силен рев, който беше присъщ по-скоро на разярено животно, отколкото на момиче. И натисна спусъка.

Изстрелите бяха оглушително силни. Звукът отекваше болезнено отново и отново, докато Стиви Рей загуби представа колко на брой са били.

Тя не чуваше виковете на свирепите новаци, когато куршумите рикошираха в бариерата и се забиваха в телата им, но видя Стар да пада и кървав фонтан да бликва от главата му. Още две хлапета се свлякоха на земята.

Настъпи хаос и новаците от кухнята, които не бяха ранени, започнаха да се бутат и да се катерят един върху друг в борбата си да стигнат до тесния проход, който водеше нагоре до главната сграда на депото над тях.

Никол не помръдваше. Тя държеше празния пистолет, гледаше свирепо и се канеше отново да натисне спусъка, но Стиви Рей я спря:

- Не! Достатъчно! ^

Осланяйки се на инстинкта си и на земята, Стиви Рей

затвори светещите си длани точно пред Никол. Земята се разпука и в отсрещния край на кухнята се отвори дупка.

Тръгвай си и никога повече не се връщай - извика тя.

Като отмъстителна богиня Стиви Рей запрати елемента си към Никол, Къртис и останалите, които все още бяха с тях. Силата на земята ги завъртя и ги засили към току-що отворилия се тунел. Никол започна да сипе клетви по неин адрес, а Стиви Рей просто махна с ръка:

- Заведи ги далеч оттук и затвори пътя след тях - каза тя с глас, многократно усилен от мощта на земята. - Ако не вървят, зарови ги живи.

Последната сцена, в която Стиви Рей видя Никол, бе как тя крещи на Къртис да влезе по-бързо в тунела.

После той се затвори и настъпи тишина.

- Хайде - каза Стиви Рей. Без да си дава време да помисли, тя се втурна към кухнята право към ранените и кър-вящи тела, които Никол бе оставила. Бяха петима. Трима, включително Стар, бяха улучени от рикоширали куршуми. Останалите двама бяха стъпкани.

- Всички са мъртви - каза Стиви Рей, макар да й се струваше странно, че гласът й прозвуча спокойно.

- Джони Бий, Елиът, Монтоя и аз ще се отървем от тях -каза Далас и я стисна за рамото.

- Ще дойда с вас - каза Стиви Рей. - Трябва да отворя земята, за да ги погребем. Няма да го правим тук. Не искам да стоят тук, където ще живеем.

- Добре, както прецениш - каза той и докосна лицето й нежно.

Ето, сложете ги в тези спални чували каза Крамиша и си проправи път до телата в кухнята.

- Благодаря, Крамиша - отвърна Стиви Рей и веднага взе чувалите от ръцете й, за да ги разкопчае.

Някакъв шум привлече вниманието им към входа, където стояха Венера, Софи и Шанън Комптън с пребледнели лица. Софи подсмърчаше, но от очите й не се стичаха сълзи.

Идете в хамъра всички - каза им Стиви Рей - и ни чакайте там. Ще се върнем в училището, няма да оставаме да спим тук тази нощ. Става ли?

Трите момичета кимнаха и както се държаха за ръце, изчезнаха в тунела.

- Определено ще имат нужда от помощ тази вечер - каза Крамиша.

- А ти нямаш ли? - попита Стиви Рей.

Не. Аз съм била доброволка в спешното отделение на „Св. Джон“, Виждала съм какво ли не.

На Стиви Рей й се искаше и тя да имаше подобен опит. Притисна устни и се опита да не мисли за това, което прави, докато закопчаваше циповете на спалните чували върху мъртвите. Последва момчетата, които понесоха телата и пъшкаха под тежестта им. Като излязоха навън, тя ги поведе към тъмна част зад железопътните релси. Стиви Рей коленичи и докосна с ръце земята:

Отвори се и пусни тези деца да се завърнат при теб.

Земята потрепна като козината на животно и се разтвори дълбок, тесен отвор.

Хайде, момчета, сложете ги вътре - каза тя.

Те последваха заповедта й мълчаливо и без колебание. Когато и последното тяло изчезна, Стиви Рей се обърна към богинята:

- Никс, знам, че тези хлапета са взели някои грешни решения, но не мисля, че вината е изцяло тяхна. Те са мои новаци и като тяхна Висша Жрица те моля да им покажеш нежност и да им позволиш да познаят покоя, който не успяха да получат тук. — После тя махна с ръка пред себе си. - Затвори се, моля те.

Земята се подчини на нареждането.

Когато се изправи, Стиви Рей се чувстваше поне на сто години. Далас се опита да я докосне, но тя се върна с бърза крачка към депото.

- Далас, ще погледнете ли с Джони Бий дали наоколо не е останало още някое от тези хлапета? Искам да са сигурни, че не са желани повече тук. Аз отивам в кухнята, ще се видим там после, става ли?

-Ти решаваш, момиче - каза Далас и двамата с Джони Бий се отдалечиха.

- Останалите можете да изчакате в хамъра каза им тя.

Всички мълчаливо се насочиха към паркинга.

Стиви Рей се върна в подгизналата от кръв кухня. Крами-ша бе все още там. Беше открила кутия с огромни чували за боклук и тъпчеше отпадъците в тях, като си мърмореше нещо. Стиви Рей не продума. Просто взе един чувал и се присъедини към нея. Когато поприключиха, Стиви Рей й каза:

- Добре, вече можеш да си вървиш. Ще направя някои работи, за да се отърва от тази кръв.

Крамиша хвърли поглед на зацапания под.

- Дори не е попила - каза тя.

- Знам, ще оправя това — отвърна Стиви Рей.

- Хей - погледна я Крамиша. - Може да си Висша Жрица и т.н., но не можеш да оправиш абсолютно всичко.

- Мисля, че една добра Висша Жрица би трябвало да може да оправи всичко.

Мисля, че една добра Висша Жрица не се самонаказва за неща, които са извън нейния контрол.

- От теб би станала чудесна Висша Жрица, Крамиша.

Крамиша изсумтя:

- Аз вече си имам длъжност. Не ми пробутвай повече га-дости. Едва понасям тези с поезията.

Стиви Рей се засмя, макар да не й беше до усмивки:

- Знаеш, че само от Никс зависи.

- Ами, значи с Никс ще трябва да си поговорим. Ще те чакам отвън.

И като си мърмореше нещо под нос, Крамиша тръгна през тунела към изхода и остави Стиви Рей сама.

- Земя, ела при мен отново, моля те каза тя и се обърна с гръб към входа на кухнята.

Когато почувства топлината, която струеше към нея, Стиви Рей протегна ръце и се загледа в окървавения под.

- Като всяко живо нещо, кръвта също се връща при теб. Моля те да приемеш кръвта на тези деца, които не трябваше да умират.

Изведнъж по пода на кухнята се появиха множество пукнатини и цялата алена течност попи в тях. Когато всичко свърши, Стиви Рей усети, че коленете й омекват, и седна на току-що почистения под. И се разплака.

Така я завари Далас. С наведена глава, лицето й покрито с длани, да изплаква мъката, вината и сърцето си. Тя не го чу да влиза. Просто усети ръката му на рамото си, като седна до нея на пода, после я придърпа в скута си и започна да гали нежно косата й, докато я люлееше като момиченце.

Когато плачът й угасна постепенно. Стиви Рей забърса лицето си с ръкав и отпусна глава на рамото му.

- Другите ни чакат отвън. Трябва да тръгваме - каза тя, макар да й бе трудно да се помръдне.

- Не, имаме достатъчно време. Изпратих ги да се прибират с хамъра.

- И Крамиша ли?

Да. Но гя недоволстваше, че трябва да седи у Джони Бий.

За своя изненада Стиви Рей се засмя:

- Обзалагам се, че той не се е оплаквал.

- Не. Мисля, че те се харесват.

- Така ли мислиш?

Тя се отпусна назад и го погледна в очите. Той й се усмихна.

- Да. И явно ставам все по-добър в това да познавам, ко-гато двама души се харесват.

- О, нима. И кого имаш предвид?

- Мен и теб, момиче — каза той и се наведе да я целуне.

Започна нежно, но Стиви Рей не го остави така. Тя не

можеше да обясни точно какво се случи, но каквото и да беше, чувстваше се като запален пламък, излизащ извън контрол. Може би имаше нещо общо с това, че преди малко едва не умря и сега й се искаше да усети любов и топло докосване, за да се почувства отново жива. А може би безсилието, което тлееше в нея, откакто Репхайм й заговори за пръв път, сега избухна в пламъци. И просто Далас беше най-близо. Каквато и да бе причината, Стиви Рей се нуждаеше от Далас, за да потуши пожара в нея.

Тя дръпна тениската му и му прошепна да я свали. С доволно сумтене той я съблече по най-бързия начин. През това време Стиви Рей свали своята блуза и започна да събува ботушите и да разкопчава колана си. Тя усети погледа му и вдигна очи към него, за да види как цялото му лице изразяваше въпрос.

- Искам да го направя с теб, Далас - каза тя задъхано. -Сега.

- Сигурна ли си?

- Напълно кимна тя.

Добре, веднага отвърна той и протегна ръка към нея.

Когато голите им тела се докоснаха, Стиви Рей щеше да експлодира. Точно от това имаше нужда. Кожата й беше свръхчувствителна и където и да я докоснеше Далас, сякаш я изгаряше, но докосването й доставяше удоволствие, защото имаше нужда от него. Имаше нужда да е докосвана, обичана и притежавана, отново и отново, докато отмие от себе си всичко - Никол, мъртвите хлапета, страхът за Зоуи и Репхайм. Преди всичко Репхайм.

Докосването на Далас отпращаше мислите за него. Стиви Рей беше наясно, че все още е Обвързана с него и не би могла да го забрави. Но само в този миг, заради нежната топлина на докосването до приятната, нормална, човешка кожа на Далас, Репхайм изглеждаше някак далечен. Сякаш той си тръгва от нея и я оставя на спокойствие.

- Можеш да пиеш от мен, ако искаш - прошепна Далас на ухото й. Наистина. Аз също го искам.

Той беше върху нея и намести тежестта си така, че вената на врата му да се притисне към устните й. Тя целуна кожата му, докосна я с език и усети пулса и древния ритъм на кръвта му. Стиви Рей посегна и сложи нокът на мястото, където досега беше езикът й. Търсеше точното място, където да пробие кожата. Далас изстена в очакване на това, което щеше да последва. Би могла да му достави удоволствие и да получи такова от него в същото време. Така стояха нещата между партньорите, така трябваше да бъде. Ще стане бързо, лесно, ще бъде истински хубаво.

Ако пия от него, това ще разруши Обвързването ми с Репхайм. Тази мисъл я накара да се поколебае.

Стиви Рей спря, но после отново докосна с острия си нокът кожата му. Една Висша Жрица може да има и съпруг и консорт, помисли си тя.

Но това беше лъжа. Дълбоко в себе си Стиви Рей знаеше, че Обвързването й с Репхайм беше нещо уникално. То не би следвало правилата, които обикновено обвързват вампирите с техните консорти. То беше нещо невероятно силно. И може би поради тази причина тя не можеше да се обвърже с никой друг.

ПЪРВА ГЛАВА

Репхайм

Ако пия от него, Обвързването мис Репхайм ще се разруши.

Усетил е цялата си същност, че това е вярно.

И тогава какво щеше да стане с дълга, който имаше да плати? Дали можеше да поддържа човечността у него, ако между тях вече няма Обвързване?

Нямаше да научи отговора на този въпрос, защото точно тогава иззад тях, сякаш привлечен от мислите й, Репхайм

извика: ^

- Не ни причинявай това, Стиви Рей!

Когато Репхайм усети гнева й, му се искаше да разбере дали е предизвикан от него. Той нарочно насочи мислите си към нея, допускайки кръвната връзка, която ги свързва, да се заздрави.

Още повече гняв. Той се излъчваше от връзката им и яростта й го изненада, макар също така да усети, че тя се опитва да се удържа.

Не, гневът й не бе свързан с него. Нещо друго я ядосваше. Към някой друг беше насочена агресията й.

Той съжали бедния глупак. Ако беше по-низш, щеше да се изсмее иронично и да каже сбогом на нещастника.

Беше време да премахне Стиви Рей от мислите си.

Продължи да лети, да се наслаждава на нощта с мощните си криле, да се отдава на свободата си.

Сега Стиви Рей не му беше нужна. Той бе възстановен. Силен. Беше отново себе си.

Репхайм не се нуждаеше от Червената. Тя беше просто средство, чрез което той постигна спасението си. Дори реакцията й, като го видя отново здрав, доказва, че връзката им вече трябва да бъде прекратена.

Репхайм намали, защото мислите му неочаквано натежаха. Кацна на хълм, покрит със стари дъбове, и се обърна към посоката, от която бе дошъл.

Защо тя ме отхвърли?

Дали се страхуваше от него? Не звучеше логично. Тя го видя здрав и когато се изправи срещу Мрака в магическия й кръг.

Заради нея се бе изправил срещу самия Мрак!

Той разсеяно се протегна и потърка гърба си на мястото, където се съединяваха крилете му. Кожата му беше нежна на допир. Не беше останала и следа от физическата рана. Стиви Рей го бе излекувала напълно от жестокостта на Мрака.А после му обърна гръб, сякаш виждаше в него чудовище, а не човек.

Но аз не съм човек! Тази мисъл направо избухна в ума му. Тя знаеше какъв съм! Защо ми обърна гръб след всичко, през което минахме/

Поведението й искрено го объркваше. Повика го, когато се бореше за живота си. Когато беше ужасена до краен

предел, тя го повика.

Той се отзова, отиде при нея и я спаси.

Обявих я за своя. „

И тогава, със сълзи на очи, тя избяга от него. Да, той видя сълзите й, но не разбра какво е направил, за да ги причини.

С вик на отчаяние той протегна ръце, сякаш за да се отърве дори от мисълта за нея, а луната освети дланите му. Репхайм притихна. Вгледа се в ръцете си така, сякаш ги вижда за пръв път. Имаше човешки ръце. Тя беше държала ръцете му. Той дори я беше носил с тях, макар и само за кратко, когато я свали от покрива. Кожата му не беше много по-различна от нейната. Бе малко по-тъмна, но не много. Ръцете му бяха силни, мускулести...

За Бога, какво му ставаше? Нямаше никакво значение какви са ръцете му. Тя никога нямаше да бъде истински негова. Как изобщо дори си го беше представял? Това бе отвъд всякаква възможност. Дори отвъд най-смелите му мечти.

Непоискани, думите на Мрака проехтяха в съзнанието му:

- Същият си като баща си! И ти като него избираш да се бориш за същество, което никога няма да ти даде това. което най-силно желаеш.

- Баща ми се бореше за Никс - каза Репхайм на глас. -Тя го отхвърли. И сега аз също избирам жена, която ме отхвърля.

Репхайм се устреми към небето. Искаше да докосне луната, този полумесец, който символизираше богинята, разбила сърцето на неговия баща и довела до събитията, при които е бил създаден. Може би ако успее да докосне луната, богинята ще му даде обяснение, някакъв смислен отговор. Защото Мракът беше прав. Това, което най-силно искам, Стиви Рей не може дами го даде.

Това, което искам най-силно, е... любов.

Репхайм не би могъл да каже гласно тази дума, но дори и така тя прогори съзнанието му. Беше заченат с насилие, примесено със страст, страх и омраза. Най-вече омраза.

Крилете му се движеха в нощното небе и го насочваха все по-нагоре и по-нагоре.

Любовта е нещо невъзможно за него. Не би трябвало изобщо да я иска. Не би трябвало дори да си помисля за нея.

Но го правеше. Откакто Стиви Рей докосна живота му, Репхайм започна да мисли за любовта.

Тя му показа доброта, а той никога преди не бе познавал доброто.

Тя беше нежна с него, превързваше раните му и се грижеше за него. Никога никой преди не се е грижел за него. Състрадание... да, тя донесе състрадание в живота му

Той никога не беше познавал смеха, преди да я срещне.

Загледан в луната, той биеше вятъра е кри ле и мислеше за непрекъснатото й бърборене и за начина, по който очите й блестят дори когато той не разбираше с какво я е развеселил.

Стиви Рей го караше да се смее.

Тя сякаш не се вълнуваше за това, че е могъщ син на непобедим безсмъртен. Стиви Рей се държеше с него така, сякаш бе като всеки друг. Всеки друг нормален смъртен, способен на смях, любов и истински емоции.

Но той също беше способен на истински емоции! Стиви Рей го беше научила да ги изпитва.

Дали това не е бил планът й от самото начало? Когато го освободи при абатството, му каза, че трябва да направи избор. Дали това е имала предвид? Да избере живот, в който има смях, състрадание и дори истинска любов?

Ами баща му? Какво ще стане, ако Репхайм избере този нов живот, а Калона се завърне в този свят?

Може би това беше нещо, за което трябваше да се тревожи едва когато се случи. Ако се случи.

Преди да реши какво точно ще прави, той намали скоростта си. Не можеше да докосне луната. Беше невъзможно точно колкото беше невъзможно и създание като него да получи любов. В този момент той осъзна, че вече не лети на изток. Беше обърнал и се връщаше откъдето дойде. Връщаше се към Тулса.

Опита се да не мисли, докато летеше. Опита се да запази мисълта си чиста. Просто искаше да почувства нощта под крилете си. Да усети хладния и сладък въздух с цялото си тяло. ‘

Но Стиви Рей нахлу в мислите му отново.

Тъгата й го достигна. Репхайм знаеше, че тя плаче. Можеше да усети риданията й, сякаш се случват в неговото собствено тяло.

Той полетя по-бързо. Какво ли я е накарало да плаче? Дали беше разстроена заради него?

Репхайм подмина музея без колебание. Тя не беше там. Усещаше съвсем ясно, че е някъде по на юг.

Изведнъж тъгата на Стиви Рей се промени и отстъпи място на нещо, което в първия момент го обърка и когато осъзна какво е, кръвта му кипна.

Страст! Стиви Рей беше в ръцете на друг.

Репхайм не спря да мисли като същество, принадлежащо на два свята, което не беше нито човек, нито звяр. Не искаше да си мисли, че е роден от насилие и е създаден да не познава друго, освен Мрака и яростта, с които да служи на обзетия си от омраза баща. Репхайм не мислеше изобщо. Той единствено чувстваше. Ако Стиви Рей се отдаде на друг, той щеше да я загуби завинаги.

А ако я загуби, светът му ще се превърне отново в същото тъмно, самотно и безрадостно място, каквото беше, преди да я срещне.

Не можеше да го допусне.

Не се обърна към кръвта на баща си, за да я отведе при нея. Направи точно обратното. Дълбоко в себе си призова образа на миловидната индианска девойка, която не бе заслужила да умре в поток от кръв и болка. Концентрира се върху образа на момичето, за което си представи, че би могло да е неговата майка, и се понесе, като остави инстинктът му да го води.

И той го отведе до депото.

Гледката на това място го отврати. Не само защото си спомни за случката на покрива и колко близо до смъртта бе Стиви Рей тогава. Мразеше това място, защото усещаше присъствието й в него и знаеше, че тя е в ръцете на друг.

Репхайм изтръгна решетката на входа и без колебание се спусна в мазето. Следвайки връзката си с нея, той се вмъкна в познатите тунели. Дишането му ставаше все по-учестено. Кръвта му препускаше във вените и подхранваше гнева и отчаянието му,

Когато най-после я намери, видя момчето, което я беше налегнало с очевидна страст. Какъв глупак. Репхайм би трябвало да го отхвърли от нея. Искаше му се. Гарванът-демон в него искаше да го грабне и да го заблъска в стената, докато го пребие и вече не представлява никаква заплаха.

Човекът в него искаше да заплаче.

Преизпълнен с чувства, които нито можеше да разбере, нито да контролира, той замръзна на място и гледаше с ужас и омраза, но също така и със страст и отчаяние. Докато гледаше как Стиви Рей се приготви да пие от кръвта на момчето, Репхайм осъзна две неща с абсолютна сигурност: първо, това, което правеше, можеше да развали Обвързването им, и второ: той не искаше това да се случи.

Без да осъзнава какво прави, той извика:

Не ни причинявай това, Стиви Рей!

Реакцията на момчето беше по-бърза. Той се изправи и избута голото й тяло зад себе си.

- Разкарай се оттук, гаден изрод!

Момчето зае позиция между него и Стиви Рей.

От гледката на някакъв хлапак, който защитаваше неговата Стиви Рей, го заля вълна от собственическа ярост:

- Изчезни, момче. Не ти е тук мястото!

Репхайм се наведе предпазливо и започна да пристъпва бавно към него.

- Какво по...? - извика Стиви Рей, като клатеше глава, и грабна тениската на Да лае от пода.

Стой зад мен, Стиви Рей. Няма да му позволя да се добере до теб.

Репхайм пристъпи към момчето, следвайки движението му назад, докато то дърпаше Стиви Рей със себе си. Видя как очите й се разшириха, щом най-после го зърна.

- Не! — изкрещя тя. — Не може да си тук!

Думите й го пронизаха.

- Но съм тук!

Гневът му беше отвъд точката на кипене. Момчето продължаваше да отстъпва, придържайки Стиви Рей зад себе си. Някакво блещукащо движение привлече погледа му и той се огледа.

От тавана се спускаше черната мъгла на Мрака.

Репхайм обърна вниманието си пак към Стиви Рей и момчето. Не искаше сега да мисли за Мрака. Не допускаше вероятността белият бик да се е завърнал, за да получи остатъка от дълга си.

- Стой там! - извика момчето.

Невероятно, но той махна с ръка, сякаш Репхайм беше някаква досадна птица, влетяла в нечий дом.

- Махни се веднага! Застанал си между мен и нещо, което ми принадлежи!

Репхайм мразеше чудовищния тон в гласа си, но не можеше да се спре. Проклетото момче изчерпваше търпението му.

- Репхайм, просто си върви. Аз съм добре. Далас не ми прави нищо лошо.

- Да си тръгна? Да те оставя? - думите избухнаха от него. - Как бих могъл?

Не би трябвало да си тук! - изкрещя Стиви Рей и изглеждаше, сякаш всеки момент ще се разплаче.

Как бих могъл да не съм тук? Как може да вярваш, че няма да разбера какво се канеше да направиш?

- Махай се!

-Да избягам? Както ти избяга от мен? Не. Няма да го направя, Стиви Рей. Избрах да не постъпя така.

Момчето беше стигнало до стената. Докато прехвърляше погледа си между Репхайм и Стиви Рей, той опипваше зад себе си за нишки, които да се подават от дупката, издълбана там.

- Вие се познавате. Явно е вярно - каза момчето.

- Естествено, че се познаваме, глупако! - Репхайм изсъска отново, макар да мразеше чудовищния си глас,

- Откъде? - момчето изстреля въпроса си към Стиви Рей.

- Далас, мога да ти обясня

-Добре! - каза Репхайм, сякаш тя отговаряше на него, а не на момчето. Искам да ми обясниш какво се случи днес.

Репхайм - извика тя отчаяно, като местеше поглед тук към него, ту към Далас. - Сега не е моментът.

- Вие се познавате.

Репхайм забеляза промяната в гласа на момчето преди Стиви Рей. Тонът му беше станал злобен и студен. Мракът над тях се сипеше в радостно предчувствие.

- Добре, така е, познаваме се. Но мога да ти обясня. Виж,

той...

- През цялото време си била с него?

През цялото време? - намръщи се тя. Не, просто го намерих, когато беше много пострадал. Не знаех, че...

- През цялото това време се държах с теб, сякаш си някаква кралица! Сякаш си истинска Висша Жрица - извика той.

Тя изглеждаше шокирана и обидена:

- Аз съм истинска Висша Жрица. Но както се опитвам да ти кажа, намерих Репхайм, когато беше жестоко ранен, и просто не можех да го оставя да умре.

Като се възползва от предимството, че вниманието на момчето е напълно погълнато от Стиви Рей, Репхайм се приближи още малко.

Мракът над тях се сгъстяваше.

- Той за малко не те уби в магическия кръг! _

- Той беше този, който ме спаси! - изкрещя Стиви Рей. - Ако не беше дошъл да ми помогне, онзи бял бик щеше да ми види сметката.

Думите й не му направиха никакво впечатление.

- Ти си пазила това нещо в тайна. Лъгала си всички!

- По дяволите, Далас! Просто не знаех какво друго да

направя.

- Ти ме излъга, кучка такава! u

- Не смей да ми говориш така! - извика Стиви Рей и го

зашлеви. Силно.

Далас залитна една крачка назад.

- Какво, по дяволите, ти е направил?

- Имаш предвид освен че два пъти спаси живота ми ли.

Нищо!

- Напълно е разбъркал главата ти! - извика Далас. Мракът продължаваше да се спуска като мъгла от тавана,

сякаш бе намерил пролука, и ставаше все по-осезаем. Обви

се около Далас, покри главата и раменете му, а постепенно и цялото му тяло. Изглеждаше като овързан от множество черни змии. Но те не разрязаха кожата му. Той дори не усещаше лъщящата тъма, която го покриваше.

- Съвсем добре съм си с главата. Нищо не ми е правил -каза Стиви Рей.

Изведнъж очите й се разшириха, сякаш едва сега забеляза Мрака. Отстъпи крачка назад, за да не я омърси това, което го обвиваше.

- Далас, слушай ме. Мисли. Познаваш ме. Това не е как-вото ти изглежда.

Репхайм видя ясно промяната, която настъпи в Далас. Отдръпването й от него я предизвика, заедно с влиянието на Мрака, който го обгръщаше.

Направил те е гадна кучка и лъжкиня! Трябва някой да ти набие малко акъл в главата, момиче!

Далас посегна, сякаш се кани да я удари.

Репхайм не се поколеба. Скочи и затвори пространството между тях, като го изблъска от Стиви Рей и застана пред нея.

- Не го наранявай! - извика тя и хвана ръката му, за да не направи нещо на момчето. Той просто е откачил. Не би ме наранил наистина.

- Мисля, че го подценяваш каза й той.

- Определено това й е грешката - ухили се самодоволно Далас.

Репхайм не разбра откъде дойде болката. Просто усети бялата й жега. Тялото му се разтресе. Гърбът му се прегъна в агония. Смътно, като през сив воал, той виждаше Далас, очите му светеха в неестествено яркочервено и държеше една от жиците, които се подаваха от стената.

- Репхайм! извика Стиви Рей.

Тя тръгна към него, но после се спря и се насочи към Далас.

Спри! Пусни го! - извика тя на момчето и дръпна ръката му.

Червените му очи я прободоха.

- Мисля да го изпържа. И тогава, какъвто и извратен кон троя да има върху теб, ще е приключил. Ние с теб можем да сме заедно и няма да кажа на никого какво се е случило тук, поне докато си с мен.

Репхайм осъзна, че Мракът вече не обгражда тялото на момчето. Той се беше просмукал в него. Това увеличаваше всички сили, които то притежаваше.

Осъзна също и без съмнение, че Далас възнамерява да го

убие.

- Земя, ела при мен, нуждая се от теб.

Той чу думите на Стиви Рей през замъгленото си съзнание, сякаш тя е свещ, която се опитваше да достигне до него през гъста мъгла. С огромни усилия той концентрира вниманието си върху нея. Погледите им се срещнаха и думите й достигнаха до него, изведнъж ясни, силни и категорични:

- Защити го от Далас, защото Репхайм ми принадлежи.

Тя махна към Репхайм, сякаш му подхвърли нещо. Така

и беше. Зелената светлина достигна тялото му и прекъсна каквото и да бе това, което Далас пращаше по него. Задъхан, той остана на земята свит на кълбо, сякаш искаше да попие каквото е останало от силата на земята.

Далас се обърна към Стиви Рей:

- Ти току-що каза, че това същество ти принадлежи.

Гласът на момчето беше като смърт. Репхайм притисна

тялото си към земята с надеждата тя да го излекува достатъчно, за да достигне Стиви Рей.

- Да, така е. Трудно ми е да го обясня и разбирам, че си ядосан' Но Репхайм ми принадлежи. - Погледът й се откъсна от Далас и погледна него. - А мисля, че колкото и странно да звучи, аз също му принадлежа.

- Не звучи странно, звучи извратено.

Преди Репхайм да успее да се изправи на крака, Далас насочи пръст към нея. Последва оглушителен пукот и Стиви Рей се озова в средата на ярка, зелена светлина. Веждите й бяха смръщени и тя клатеше глава:

-Опита се да ме нараниш? Ти наистина искаше да ме нараниш, Далас?

- Ти избра това същество пред мен! - изкрещя той.

- И правилно съм постъпила!

- Знаеш ли какво, ако това ти е правилното, не искам да имам нищо общо с него. Искам точно обратното!

Още щом произнесе тези думи, Далас извика, изпусна жицата и падна на колене, превивайки се.

- Далас, добре ли си?

Стиви Рей се доближи колебливо до него.

- Стой настрана от него - изръмжа Репхайм, като едва се изправи на крака.

Вместо да продължи към Далас, Стиви Рей се обърна към Репхайм и го подпря на рамото си.

Добре ли си? Изглеждаш ми малко изпържен.

- Изпържен? - противно на всичко, тя пак го накара да се усмихне. - Какво имаш предвид?

- Това - и тя му посочи едно от перата му, което беше поизгоряло. - Малко си хрупкав по краищата.

-Докосваш го! Сигурно се чукаш с него! По дяволите, радвам се, че ни прекъсна, преди да сме го направили. Не ща да съм втори след някакво чудовище!

- Далас, това е просто... започна Стиви Рей, но когато го погледна, думите й секнаха.

- Да, да. Вече не съм някакъв смотан новак.

Чисто нови червени татуировки с формата на удрящи камшици оформяха лицето на Далас. Репхайм си помисли, че притеснително много приличат на нишките на Мрака, с които белият бик го беше привързал. Очите му светеха в яркочервено, а тялото му някак бе наедряло, издуто от новата мощ, която беше придобил.

- О, Боже! - възкликна Стиви Рей. - Ти си се Променил!

И то по много начини!

- Далас, трябва да ме чуеш. Помниш ли Мрака? Видях го да се просмуква в теб. Моля те, опитай се да помислиш. Не позволявай да те превземе.

Да ме превземе? Мен? Как може да казваш това, докато стоиш до подобно същество? По дяволите, повече не смятам да слушам лъжите ти. И ще се постарая никой повече да не ти вярва.

Той изсъска последните си думи, изпълнени с омраза и гняв.

После се изправи и потърси отново жиците, от които извличаше сила преди малко. Стиви Рей придърпа Репхайм към себе си, отдръпна се назад, така че да излезе през вратата, и каза:

- Земя, затвори този изход, моля те.

- Не! - изкрещя Дал ас.

Репхайм видя как той се опита да сграбчи жицата и да я насочи към тях, но в този момент земята пред вратата се срути и затвори изхода, спасявайки ги от гнева на Мрака.

- Можеш ли да вървиш? попита Стиви Рей.

-Да, не съм толкова зле. Или поне вече не. Земята ми помогна да се оправя.

Той сведе поглед към нея. Тя стоеше, обгърната от ръцете му, малка, но горда и могъща.

- Добре тогава. Да се измъкваме оттук - каза тя и се забърза по коридора. - Има друг изход от кухнята. Той ще е вън за нула време, така че трябва да сме си тръгнали дотогава.

- Защо просто не затвори и другия изход?

Тя го погледна видимо подразнена:

Какво, и да го убия? О, не. Той не е толкова лош, Репхайм. Просто откачи, защото Мракът обърка мислите му, а и защото разбра за нас.

За нас...

Репхайм искаше да остане така и да се наслаждава на думата, която ги свързваше, но нямаше как. Не разполагаха с достатъчно време за такива неща.

- Не, Стиви Рей. Мракът не просто обърка мислите му. Далас избра неговата страна.

Той очакваше, че тя ще спори, но не стана така.

-Да, чух го какво каза отвърна тя и наведе тъжно глава.

Изкачиха се тихо по стълбата и тъкмо минаваха през мазето, когато дочуха някакъв звук през открехнатата врата. Тъкмо си помисли, че му звучи познато, когато Стиви Рей ахна:

- Той взе колата!

Тя изтича навън, а Репхайм я следваше по петите.

- Отврат! Какво ще правим сега? - извика Стиви Рей.

Репхайм погледна хоризонта, на който мракът вече отстъпваше място на зората.

- Трябва да се върнеш в тунелите.

- Не мога, Ленобия и останалите ще са тук много скоро, като видят, че не съм се прибрала до изгрев слънце.

- Аз ще си тръгна - каза той. Ще се върна в музея. Тогава ти ще можеш да останеш в тунелите и приятелите ти да те намерят. Ще бъдеш в безопасност.

- Ами ако Далас иде право в Дома на нощта? Ще им разкаже за нас.

Репхайм се поколеба само за миг.

- Тогава направи каквото трябва. Знаеш къде ще бъда.

Той се обърна и се накани да си тръгне.

- Вземи ме с теб.

Думите й го накараха да замръзне. Не се обърна към нея.

- Много скоро слънцето ще изгрее.

Нали си излекуван вече?

-Да.

И си достатъчно силен, за да летиш и да ме носиш? -Да.

- Тогава ме вземи с теб в музея. Надявам се, че там има мазе.

- Ами приятелите ти, останалите новаци?

- Ще се обадя на Крамиша и ще й кажа, че Далас си е загубил ума, че съм в безопасност, но не в тунелите, и че ще й обясня всичко утре.

_ Когато разберат за мен, ще изглежда, сякаш си избрала мен пред тях.

- Това, което избирам, е малко време да помисля как да

се оправя с гадостта, която Далас смята да ми сервира. -След миг продължи с по-мек тон. - Освен ако не искаш да идвам с теб. Можеш да си тръгнеш и да не ти се налага да се разправяш с това, което предстои. ^

- Аз твой консорт ли съм или не? - попита Репхайм, преди да може да се спре.

- Да, ти си мой консорт.

Не осъзнаваше, че е притаил дъх, докато не изпусна силна въздишка на облекчение. После разтвори ръце и ги протегна към нея.

- Тогава би трябвало да дойдеш с мен. Ще се погрижа да си необезпокоявана, докато е ден.

- Благодаря ти - отвърна тя и се намести в ръцете му.

Той я притисна здраво към себе си и полетя в утринното

небе.

Стиви Рей беше права. В имението имаше мазе. Беше с каменни стени и пръстен под, но изглеждаше неочаквано удобно и сухо. С въздишка на облекчение тя се настани на пода, облегна се на каменната стена и извади телефона си. Репхайм остана там, не особено сигурен какво да прави, докато тя се обаждаше на Крамиша.

Далас се побърка... сигурно заради електричеството Му се е размътил мозъкът...изрита ме от колата на Зи по пътя към Дома на нощта... не, добре съм... сигурно ще се върна утре вечер.

Репхайм се чувстваше като натрапник, затова излезе и я остави да поговори с приятелката си насаме. Върна се на мястото, където бе направил импровизираното си гнездо, и закрачи нервно.

Беше уморен. Въпреки че вече бе напълно излекуван, надбягването с изгрева и носенето на Стиви Рей изчерпаха силите му. Би трябвало да си легне и да поспи, докато не се стъмни. Стиви Рей не би напуснала мазето преди залез.

Тя не би могла да го направи.

През деня е твърде уязвима. Това важи и за останалите червени, така че Далас няма да е заплаха за нея дотогава. Но ако някой човек й налети?

Бавно, той събра одеяла и картонени опаковки, които беше натрупал, и започна да ги носи до мазето. Когато направи последния си тур, навън бе съвсем светло. Стиви Рей беше приключила с телефонния си разговор и се бе свила в ъгъла. Той я зави с одеяло и се настани до нея. Не толкова близо, че да се докосват, но не и толкова далече, така че първото нещо, което види, като се събуди, да е той. Застана между нея и вратата. Ако някой се опита да влезе, трябваше да преодолее първо него, преди да стигне до нея.

Последната му мисъл, преди да заспи, беше, че напълно разбира непрестанната ярост и невъзможността на баща си да намери покой. Ако Стиви Рей го беше отхвърлила сега и го бе отблъснала от себе си, целият му живот завинаги щеше да бъде подчинен на загубата й. Осъзнаването на тази мисъл му причини повече ужас, отколкото перспективата да се изправи отново лице в лице с Мрака.

Не искам да живея в свят, в който тя не е смен. Напълно изтощен от чувствата, които трудно разбираше, той заспа.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Старк

Знам, че мога да умра, ако отида в Отвъдното, но не искам да живея в този свят без нея. - Старк успя да се въздържи и да не закрещи, но не съумя да прикрие напрежението в гласа си. - Така че просто ми покажете какво трябва да направя, за да открия Зоуи, и ще го направя.

- Защо искаш Зоуи да се завърне? попита Сгиат.

Старк прокара ръка през косата си. Изтощението, което

го налегна с настъпването на деня, опъваше нервите и разбъркваше мислите му, така че той изстреля единствения отговор, който умореният му ум успя да формулира:

- Защото я обичам.

Кралицата сякаш въобще не реагира на това заявление. Вместо това го изучаваше със замислено изражение.

- Усещам, че си бил докоснат от Мрака.

- Да - кимна Старк, макар твърдението й да го обърка. Но когато избрах да бъда със Зоуи, избрах Светлината.

- Добре, но дали би я избрал и ако трябва да изгубиш това, което най-силно обичаш? - попита Сеорас.

- Чакайте малко. Цялата работа с ходенето на Старк в Отвъдното е, за да може там да защити Зоуи и да я върне обратно. Ясно ли е ? — намеси се Афродита.

- Да, тя ще може да реши дали да се върне, ако душата й се събере в едно. Ако избере да се върне, той няма да я загуби обясни Сеорас.

- Моят бранител иска да каже, че Зоуи ще бъде различна, когато се върне от Отвъдното каза Сгиат. - Какво би станало, ако промяната я поведе по път, който се отдалечава от Старк?

- Аз съм неин воин. Това няма да се промени и аз ще остана с нея заяви той.

- Да, момко, като воин, сигурно, но не и като неин любим.

Старк усети как стомахът му се свива.

- Бих умрял, за да я върна обратно. Без значение какво ще стане после каза той решително.

- Най-силните ни емоции понякога се определят само от личността, която носим дълбоко в себе си - каза кралицата. - Страст и милосърдие, великодушие и обсебеност, любов и омраза. Всички те често са много близки. Ти казваш, че обичаш кралицата си достатъчно, за да умреш за тази емоция. Но ако тя престане да те обича в отговор, какъв цвят ще придобие светът ти?

Черен. Думата изплува мигновено в съзнанието му, но той знаеше, че не бива да го казва.

За щастие голямата уста на Афродита го спаси:

- Ако Зи не иска повече да е със Старк, това ще е много кофти за него. Това е пределно ясно. И не означава, че той ще се обърне към Тъмната страна. И знам, че разбирате какво имам предвид, понеже сте наясно със „Стар Трек“. Както и да е, не е ли вярно, че дали Старк ще направи, или няма да направи нещо в някакъв измислен сценарий, в който Зоуи го зарязва, си е само работа между тях двамата? Богинята ми е свидетел, че не обичам да звуча като кучка, но вие сте просто кралица, а не богиня. Има неща, които не можете да контролирате.

Старк притаи дъх в очакване кралицата да взриви Афродита на части, но вместо това тя просто се засмя и лицето й придоби неочаквано момичешки вид:

Радвам се, че не съм богиня, Пророчице. Малкото парченце от света, който контролирам, ми е предостатъчно.

- Тогава защо се интересувате толкова много от това, което Старк би или не би направил? - попита Афродита, макар Дарий да й хвърляше многозначителни погледи да

млъкне. _ ,

Сгиат и нейният воин се спогледаха и Старк забеляза

Сеорас да кимва едва доловимо, сякаш двамата току-що са

постигнали някакво съгласие.

- Балансът между Светлината и Мрака може да се наруши и заради някое дребно действие. Макар Старк да е само един, действията му са в състояние да засегнат мнозина -

каза Сгиат.

- А този свят не се нуждае от още един могъщ воин, заел

страната на Мрака - добави Сеорас.

Знам това и никога повече няма да заема страната на Мрака - заяви Старк. - Видях как душата на Зоуи се пръсна заради едно-единствено действие, така че разбирам какво

имате предвид.

- Тогава преценявай действията си внимателно - каза кралицата. - И в Отвъдното, и в този свят. И помисли над това - младите и наивните смятат, че любовта е най-мощната сила във вселената. Тези от нас, които са по-големи, да кажем, реалисти, са наясно, че волята на една-единствена личност, подсилена от неподкупност и целеустременост, може да бъде по-могъща от цяло сборище влюбени романтици.

- Ще го имам предвид. Обещавам.

Старк едва чуваше собствените си думи. Би се заклел да отреже собственоръчно ръката си, ако това е, което Сгиат иска да чуе, за да му даде възможност да стигне до Отвъдното.

Сякаш прочела мислите му, тя поклати тъжно глава.

- Добре тогава. Нека изпълнението на задачата ти започне. Призовете Сеол не Ги.

Чуха се някакви странни звуци. Подиумът пред кралицата се разтвори и една плоча от ръждивокафяв камък се

издигна от пода. Тя беше висока до кръста му, достатъчно дълга и широка, та да може възрастен вампир да легне на плоската й повърхност. Той забеляза, че камъкът бе покрит със сложни плетеници и че от двете страни на пода имаше две бразди, извити почти като лък. Те бяха по-дебели в единия си край, а тънките части завършваха с остри краища.

Изведнъж Старк осъзна две неща:

Браздите изглеждаха като масивни рога.

Камъкът не беше точно ръждив цвят. Беше бял мрамор, изцапан с нещо. С кръв.

- Това е Сеол не Ги, седлото на духа - каза Сгиат. - Това е древно място за преклонение и жертвоприношения. Толкова древно, че спомените ни не достигат до онези времена. Той е път към Мрака и Светлината, към белия и черния бик, от които идва силата на бранителите.

- Преклонение и жертвоприношения? - възкликна Афродита и се приближи. - Какви точно жертвоприношения имате предвид?

- Зависи от задачата на воина, нали така? - отвърна Сеорас.

- Това не е отговор заяви Афродита.

- Напротив, девойко - каза бранителят и й се усмихна непреклонно. - И ти го знаеш, независимо дали си в състояние да го признаеш или не.

-Аз нямам нищо против жертвоприношението - каза Старк. - Само ми кажете какво или кого. - И той хвърли бегъл поглед към Афродита, без значение, че от това Дарий настръхна. - Ще принеса в жертва каквото се налага, без никакво колебание.

- Себе си ще трябва да пренесеш в жертва, момко - каза Сеорас.

- Според мен ще помогне това, че той е по-слаб през деня. Ще бъде много по-лесно за душата му да се отдели от тялото - обясни Сгиат на Сеорас така, сякаш Старк изобщо не беше при тях.

- Имаш право. Повечето воини се съпротивляват на напускането на тялото. Ако си слаб, тази част би станала по-лесно - съгласи се Сеорас.

Е, какво трябва да направя сега? Да намеря някоя девица? - Този път Старк не погледна към Афродита, понеже тя очевидно не пасваше на описанието.

- Ти ще си жертвата, воине. Кръвта на друг не би свършила работа. Това е твоята мисия, от началото докрай. Все още ли си така нетърпелив да започнеш, Старк? — попита Сгиат.

- Да - отвърна той без колебание.

Тогава легни на Сеол не Ги, млади МакУолис. Твоят вожд ще източи част от кръвта ти и ще попаднеш между живота и смъртта. Камъкът ще приеме жертвата ти. Белият бик повели и ти ще бъдеш приет. Белият бик ще води душата ти към Отвъдното. От теб зависи да намериш вход и да влезеш и нека богинята се смили над душата ти.

- Добре. Ясно. Нека да започваме.

Но Старк не тръгна директно към Сеол не Ги. Вместо това той коленичи до Зоуи. Без да обръща внимание, че всички в залата го наблюдаваха, той я целуна нежно, а после прошепна:

- Идвам за теб. Този път няма да пропусна.

После се изправи и застана върху масивния камък. Сеорас се беше преместил пред самия олтар. Срещна решително погледа на Старк и извади от ножницата на кръста си остър кортик.

- Чакайте малко!

Афродита започна да тършува в огромната кожена чанта с металически цвят, която мъкнеше от Венеция.

На Старк сериозно започна да му писва от нея.

- Афродита, не е сега моментът.

- О, мамка му, най после! Знаех си, че не мога да загубя нещо толкова голямо и миризливо.

Тя извади вързопче, пълно с кафяви клонки и иглички, и щракна с пръсти на един от воините, стоящи по края на стаята, като жестът й я правеше да изглежда по-царствена,

отколкото Старк би признал на глас. Широкоплещестият тип на практика изприпка при нея, за да отнесе вързопчето.

Преди да започнете кървавата баня, някой трябва да запали тези неща около Старк.

- Какво, по дяволите, е това? попита той и поклати глава, сякаш за пореден път се чуди дали тя случайно не е умствено увредена.

Афродита завъртя очи с досада:

- Бабата на Зоуи е казала на Стиви Рей, която пък каза на мен, че горящият кедър е някакво много мощно магическо средство за защита според чероките и е свързано с пътуването на душите в Отвъдното.

- Кедър? попита Старк.

Да. Трябва да го вдишаш и той ще последва душата ти в Отвъдното. А сега си затвори устата най-после и се приготви да кървиш.

Афродита се обърна към Сгиат:

- Смятам, че бихте определили баба Редбърд като шаман. Тя е мъдра и е посветена на индианските практики за духа на земята и т.н. Каза, че кедровите клонки ще му помогнат.

Воинът, на който тя подаде кесийката, се загледа в кралицата. Тя сви рамене и кимна:

Няма и да попречи.

Запалиха огън и сложиха в него кедровите иглички. Афродита се усмихна, поклони се леко на Сеорас и каза:

- Добре, а сега започвайте.

Старк преглътна думите, които искаше да изкрещи на дразнещата го Афродита. Трябваше да се концентрира. Напомни си да вдишва кедъра, защото баба Редбърд си разбираше от работата. Старк сложи ръка на челото. Искаше му се да може някак да изтрие тази мъгла, която денят спускаше над съзнанието му.

- Не се съпротивлявай. Трябва да се чувстваш зле, за да напуснеш тялото си. Това е доста неестествено състояние за един воин. - Сеорас насочи острието към една част от камъка. - Съблечи се и легни тук.

Старк съблече пуловера си, след това тениската, която носеше отдолу, и накрая легна гол върху камъка.

- Виждам, че вече си бил белязан - каза Сеорас и посочи розовия белег със счупена стрела, който стоеше отляво на гърдите му.

- Да, белязан съм за Зоуи.

- Сега отново ще бъдеш белязан за нея.

Старк се стегна и легна на окървавения камък. Би трябвало да е хладен, но като докосна мраморната повърхност, топлината й започна да се прокрадва към него. Тя се излъчваше от самия камък като от туптящо сърце.

- О, ти вече го усещаш - каза древният бранител.

Горещо е - каза Старк и вдигна поглед към него.

- То живее за тези от нас, които са станали бранители.

Имаш ли ми доверие, момко?

Старк примига изненадано на въпроса, но без колебание

отвърна:

- Да.

-Ще те закарам на място, което предхожда смъртта. Трябва да ми се довериш, за да можеш да стигнеш до него.

- Доверявам ти се.

И това беше самата истина. Имаше нещо в древния воин, което отекваше дълбоко в сърцето на Старк. Да му се довери беше най-естественото нещо. ^

- Това няма да бъде приятно за никой от нас, но е необходимо. Тялото трябва да освободи духа. Само болката и кръвта могат да направят това. Готов ли си?

Старк кимна. Притисна ръцете си към топлата повърхност на камъка, пое си дълбоко дъх и вдиша от кедъра.

- Чакай! Преди да го прободеш, му кажи нещо, което би могло да му помогне. Не го оставяй просто да се вее като глупак из Отвъдното. Ти си шаман, помогни му и той да стане такъв - намеси се за пореден път Афродита.

Сеорас я погледна, а после отмести очи към кралицата. Старк не виждаше Сгиат, но накара устните на воина да се разтеглят в усмивка.

-Добре, ето какво ще кажа на вашия приятел, Когато една душа иска да знае какво е да си добър, а аз имам предвид истински добър за безкористни цели, то е когато най-същностното от нас дава път на желанието за любов, мир и хармония. Това предаване е мощна сила.

За мен прозвуча твърде поетично, но Старк си пада по четенето. Сигурно вече има представа за какво става дума.

-Афродита, би ли ми направила услуга? - попита Старк.

- Може би.

-Спри. Да говориш. - После се обърна към Сеорас. -Благодаря за съвета, ще го запомня.

Воинът го погледна в очите:

Трябва да свършиш тази работа сам, момко. Аз не мога да ти помогна. Ако не си в състояние да понесеш тежестта, няма да можеш да минеш през портата, още по-малко да докараш нещата до успешен завършек.

- Няма да помръдна каза Старк.

- Ритъмът на сърцето, което усещаш в Сеол не Ги, ще те отведе в Отвъдното. Но обратния път, ах, обратния път ще трябва да намериш сам.

Старк кимна и разпери ръцете си върху мраморния камък, за да приеме с треперещото си тяло колкото се може повече от топлината, която той излъчваше.

Сеорас вдигна острието и прониза Старк толкова бързо, че движенето на ръката му бе неуловимо за очите. Първоначалната болка от раната, която се простираше от кръста до долната част на гръдния кош, беше не по-силна от парене.

Вторият прорез беше почти еднакъв с предишния, но стигаше до лявата страна на гръдния му кош.

И едва тогава се появи болката. Тя го изгаряше. Кръвта му изтичаше като лава и капеше по мраморния олтар. Сеорас работеше с острия като бръснач кинжал от едната страна на тялото на Старк до другата, докато кръвта му не стигна до ръба на камъка, сякаш се събираше в ъгъла на окото на гигант. Тя се поколеба там и най-сетне се изля през ръба

надолу като плач от червени сълзи по плетениците, изпълвайки рогообразните жлебове.

Старк никога не беше изпитвал подобна болка.

Дори и когато умря.

Дори и когато възкръсна и мислеше само за кръв и насилие.

Дори когато едва не загина от собствената си стрела.

Болката, която бранителят му причиняваше, беше отвъд физическото. Изгаряше тялото му, но също така раздираше и душата му. Агонията беше неописуема. Беше като вълна, която не може да избегне, която го заливаше все повече и повече. Докато не започна да се дави в нея.

Машинално той започна да се бори. Знаеше, че не може да помръдне, но все още се бореше да остане в съзнание.

Ако се отпусна, ще умра.

- Довери ми се, момко. Спри да се бориш.

Сеорас стоеше над него и се навеждаше отново и отново, за да разреже кожата му, но гласът му беше като далечна котва, трудно доловима, но носеща упование:

- Довери ми се...

Старк направи своя избор. Всичко, което трябваше да направи, е да го последва. ^

- Доверявам ти се - едва прошепна той.

Светът стана сив, после ален, а накрая черен. Единственото, което все още усещаше, беше паренето от болката и изтичането на кръвта му. Двете някак се смесиха и той се озова извън тялото си, потъвайки към камъка, покапвайки по резбованите му страни и отмивайки се в рогата.

Заобиколен единствено от мрак и болка, Старк започна да се бори с паниката, но само след миг ужасът му беше заменен от вцепенение и той се почувства малко по-добре. Всъщност този мрак не беше толкова лош. Най-малкото бе, че болката си замина. Всъщност тя изглеждаше по-скоро като спомен...

- Не се предавай, глупако! Зоуи се нуждае от теб!

Гласът на Афродита? Боже, колко досадно! Дори разделен от тялото си, пак трябваше да я търпи.

Отделен от тялото си. Успях!

Въодушевлението, което последва това прозрение, бързо беше заменено с объркване.

Беше извън тялото си.

Не можеше да вижда нищо. Нито да чувства. Тъмнината беше абсолютна.

Старк нямаше представа къде се намира. Душата му се мяташе като птица, хваната в клетка, блъскаше се в нищото.

Какво му каза Сеорас? Какъв съвет му даде?

...да се предадеш е могъща сила.

Старк спря да се бори и успокои духа си. Някакъв бегъл спомен се прокрадна през непрогледния мрак, този на душата му, която се изливаше в едно с кръвта му в двата жлеба, оформени като рога.

Рога.

Старк се фокусира върху единственото реално нещо в мислите си и си представи, че грабва тези рога.

Създанието изплува от абсолютния мрак. Беше друг вид черно, различен от този, в който бе потопен досега. Бе черен като небето по новолуние, като езеро през нощта, като почти забравен сън.

Приемам жертвоприношението ти, воине. Погледни ме и ела, ако се осмеляваш.

- Осмелявам се! - извика Старк, като прие предизвикателството.

Бикът го нападна. Осланяйки се на инстинкта си, Старк не побягна. Не подскочи. Вместо това се изправи лице в лице срещу бика. Крещейки от гняв, ярост и страх, Старк се затича към него. Създанието наведе масивната си глава, сякаш се канеше да наниже Старк на рогата си.

Не! Той скочи към бика и с фантастично движение го хвана за рогата. В този момент създанието вдигна глава и Старк се претърколи върху тялото му. Имаше чувството, че се гмурка в морето от много висока скала. Някъде зад себе си в черната, бездушна бездна, той чу гласа на бика: Браво, Бранителю...

Последва експлозия от светлина точно преди да се изтърколи на едно утъпкано парче земя.

Старк се изправи бавно и се замисли колко е странно, че макар да беше просто дух, бе запазил усещанията на тялото си.

Пред него имаше горичка, много подобна на тази пред замъка на Сгиат. Имаше дори дърво на желанията пред нея, украсено с безброй ленти от плат. Докато ги гледаше, те промениха цвета си и заблестяха като украса на коледна елха.

Отвъдното - това сигурно беше входът към владенията на Никс. Нищо друго не би могло да е така магично.

Преди да пристъпи напред, Старк се огледа зад себе си, мислейки си, че не може да е било толкова лесно, и очакваше огромният черен бик да се появи отнякъде и този път наистина да го изкорми.

Но зад него беше само черното безвремие, от което преди малко дойде. Ако не беше достатъчно зловещо, парчето земя - малък полукръг от червен прахоляк - би му напомнило за Оклахома. В центъра му един блестящ меч бе забит наполовина.

Хвана с две ръце меча и успя да го издърпа, а после машинално избърса чистото острие в дънките си. И тогава осъзна, че както Сеол не Ги, целият беше оцветен от кръв.

Той избърса внимателно острието, защото поради някаква причина не му беше приятно да мисли за кръвта, която го е опетнила, а после обърна внимание на гледката пред себе си. Беше стигнал целта си. Усещаше го с ума, със сърцето и с душата си.

- Зоуи, тук съм. Дойдох за теб - каза той и пристъпи напред, но се натъкна на бариера, твърда като стена. — Какво, по дяволите...? — промърмори той и се отдръпна назад.

Последва взрив на бяла светлина, която напомни на Старк за зловещата картина на врата на фризер, която се отваря и разкрива мъртва плът. Той продължи надолу и гледката, която се изправи пред него, го ужаси до дъното на душата му.

Старк се взираше в самия себе си.

В първия момент си помисли, че стената сигурно е огледална, но не се виждаше тъмният мрак зад него, а другото му аз се хилеше самодоволно насреща му. Старк определено не се усмихваше. После заговори, като отхвърли всякакви предположения за огледала и рационални обяснения:

- Да, мамка му, ти си. Ти си аз. За да влезеш тук, трябва да ме убиеш, което няма да се случи, защото аз не си падам много по умирането. Това, което ще се случи, е, че аз ще ти наритам задника и ще ти видя сметката.

Старк стоеше безмълвен и взрян в себе си, отсрещното му аз се насочи към него и замахна с меча, като остави кървава диря по ръката му.

- Да, явно ще е още по-лесно, отколкото си мислех - каза той и замахна с меча повторно.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Афродита

- в къщата свети, но няма никого - каза Афродита, като размаха ръка пред отворените, но невиждащи очи на Старк.

Наложи се да отдръпне ръката си бързо, защото точно тогава Сеорас замахна и направи още един разрез върху тялото на Старк.

- Той вече прилича на хамбургер. Нужно ли е да продължаваш? — попита Афродита,

Не че със Старк особено се обичаха, но това не значеше, че й бе приятно да гледа как го кълцат на парчета.

Сеорас като че ли не я чу. Беше напълно концентриран

върху момчето пред него.

- Те са свързани в своята мисия - каза Сгиат.

Тя беше напуснала трона си и се доближи до Афродита.

- Но вашият бранител е в съзнание и душата му е в тялото - каза Дарий.

- Да. Съзнанието му е тук. Но той е концентриран върху момчето и усеща сърцето и дишането му. Сеорас отлично знае колко близо се намира Старк до смъртта във всеки един момент. Ако наклони везните прекадено много в едната посока, душата му ще се завърне в тялото. А ако ги наклони в другата, той ще умре.

- А как ще разбере кога да приключи с това?

Афродита неволно потрепна, когато острието на Сеорас

разряза плътта на Старк за пореден път.

- Старк или ще се събуди, или ще умре. И в двата случая ще е резултат от действията на самия Старк, а не на моя бранител. Това, което той прави, е да позволява на момчето да действа според своя собствен избор. Сгиат говореше на Афродита, но погледът й не изпускаше Сеорас. - Вие би трябвало да направите същото.

- Да го порежем? - Афродита се намръщи на кралицата, която се усмихна в отговор, но не откъсна очи от бранителя си.

- Казваш, че си Пророчица на Никс, така ли?

- Аз съм Пророчица, не просто го казвам.

- Тогава използвай дарбата си, за да помогнеш на момчето.

- Бих го направила, стига да имах поне някаква бегла представа как да стане това.

- Афродита, може би трябва да... започна Дарий и дръпна Афродита за ръката, за да я отведе от Сгиат, очевидно притеснен, че тя притиска кралицата прекадено много.

- Не, воине. Не трябва да я отдалечаваш. Едно от нещата, които ще научиш като воин на силна жена, е, че нейните думи често ще я поставят в опасност, от която няма как да я предпазиш. Но понеже думите са си нейни, последиците също остават за нея. - Сгиат най-сетне погледна към Афродита. Използвай силата на думите си като острие и потърси сама отговорите. Истинската Пророчица се нуждае от много малко напътствия, а силата, контролирана от мъдрост и търпение, трябва да те научи как да я използваш правилно. - Кралицата вдигна ръка и направи жест към останалите вампири в залата. - Покажете на Пророчицата и нейния бранител стаята им. Дайте им възможност да се освежат и да си починат.

Без да каже нищо повече, Сгиат се завърна на трона си и не откъсна поглед от Сеорас.

Афродита стисна устни и последва червенокосия гигант, чиито татуировки представляваха заплетени спирали, направени от малки сапфирени точици.

Върнаха се обратно до стълбището и се качиха на горния етаж, където стените бяха украсени с мечове, проблясващи на светлината от факлите. Стигнаха до малко единично стълбище, което водеше към дървена врата. Воинът я отвори и с жест ги покани да влязат.

Нали ще ме повикате веднага, ако със Старк нещо се промени? - попита Афродита, преди той да затвори вратата.

- Да - отвърна воинът с неочаквано нежен глас и ги остави сами.

Мислиш ли, че устата ми може да ми докара неприятности? - попита тя Дарий.

- Естествено — отвърна той и вдигна вежди.

- Виж какво, не се шегувам — намръщи му се тя.

- Нито пък аз.

- Но защо? Защото казвам, каквото мисля ли?

- Не, красавице моя. Защото използваш думите си като кинжали, а острите кинжали често създават проблеми.

Тя изсумтя недоволно и седна на огромното легло.

- Ако думите ми са като кинжали, защо, по дяволите, ме харесваш?

Дарий седна зад нея и хвана ръката й:

- Забрави ли, че кинжалът е любимото ми оръжие?

Афродита го погледна в очите и се почувства уязвима,

въпреки нежния му тон.

- Сериозно питам. Аз съм кучка. Не би трябвало да ме харесваш. Не мисля, че повечето хора ме харесват.

- Тези, които те познават, те харесват. Поне истинската ти същност. А това, което аз изпитвам към теб, е много отвъд харесването. Обичам те, Афродита. Обичам силата ти, чувството ти за хумор, загрижеността, която показваш към приятелите си. Обичам и това, което е пречупено в теб и едва сега започва да се излекува.

Афродита примига, за да спре сълзите си, но не отмести поглед от него.

- Всичко това ме прави все пак ужасна кучка.

- Всичко това те прави каквато си. Той вдигна ръката й към устните си и я целуна нежно. - Също така те прави достатъчно силна, за да откриеш как да помогнеш на Старк.

- Но аз не знам как да му помогна!

- Ти използва дарбата си, за да установиш отсъствието на Зоуи, както и на Калона. Не можеш ли да използваш същото нещо, за да усетиш какво става и със Старк?

- Всичко, което направих за тях, беше да проверя дали душите им са в телата си. Ние вече сме наясно, че Старк също не е там.

- Значи не е нужно да го докосваш, както направи с тях.

- Да ги последвам по същия път, така ли? въздъхна Афродита.

- Поне опитай.

Тя вдигна поглед към него и стисна ръката му силно.

- Наистина ли мислиш, че ще успея?

Вярвам, че има много малко неща, които не би успяла да направиш, щом веднъж си си наумила.

Афродита кимна, стисна ръката му отново и стана. Събу кожените си ботуши и се върна обратно на леглото.

- Нали ще ме защитаваш, докато ме няма? - попита тя своя воин.

- Винаги - отвърна Дарий.

Той застана отстрани на леглото, напомняйки за начина, по който Сеорас стоеше до трона на своята кралица. Извличайки сила от увереността, че сърцето и тялото й винаги ще са на сигурно място с Дарий, тя затвори очи и се застави да се отпусне. После си пое три пъти дълбоко дъх и концентрира мислите си върху богинята.

Никс, аз съм, Афродита. Твоята Пророчица. За малко да добави „или поне така ме наричат всички“, но се спря. Като си пое отново дълбоко дъх, продължи: Моля за твоята помощ. Вече знаеш, че не съм достатъчно наясно с пророческите истории, така че няма да те изненада да чуеш, че не знам как да използвам дарбата си, за да помогна на Старк. Но той се нуждае от помощта ми. Искам да кажа, момчето лежи разрязано в единия свят, а душата му странства в другия, опитвайки се да използва поезия и древни вярвания, за да помогне на Зоуи. Да си остане само между нас, но понякога ми се струва, че той е повече мускулест и красив, отколкотоумен. Определено има нужда от помощ. Така че, Никс, моля те, покажи ми как да му помогна.

Отдай ми се, дъще.

Гласът на Никс прозвуча в ума на Афродита като трепета на ефирни, копринени завеси, прозрачни, безплътни и невъобразимо красиви.

Да! Отговорът на Афродита дойде незабавно. Тя отвори сърцето, душата и съзнанието си за своята богиня.

И изведнъж усети полъха от гласа на Никс.

Сега ще съзреш владенията ми.

Душата на Афродита се понесе към Отвъдното. Беше неописуемо красиво, в безкрайни вариации на зелено, ярки цветя, които се люлееха на въображаема музика, проблясващи езера. Афродита мярна диви коне с периферното си зрение, както и полет на паун. Навсякъде в тези владения душите блещукаха, танцуваха, смееха се и се обичаха.

Тук ли идват душите на мъртвите? - попита тя с благоговение.

Понякога.

Как така понякога? Искаш да кажеш, ако сме били добри?

Афродита имаше неприятното усещане, че ако добротата е критерият за попадане на това място, то тя никога няма да го покрие.

Смехът на Никс беше като магия.

Аз съм твоя богиня, дъще. Не съдник. Доброто е разностранен идеал. Ето виж едно лице на доброто.

Афродита забави ход и се озова в удивително красива гора. Тя примига от изненада, като осъзна колко й напомня на гората около замъка на Сгиат. Влезе навътре и седна на килим от мъх, точно под балдахин от клони.

- Чуй ме, Зоуи. Можеш да го направиш!

Гласът на Хийт принуди Афродита да се огледа и да потърси Зоуи. Тя беше толкова бледа, почти прозрачна. Крачеше непрестанно в кръг и изглеждаше адски зловещо, а Хийт я наблюдаваше с неописуемо тъжно изражение.

Зоуи! Най-после! Добре, слушай ме сега. Трябва да събереш душата си в едно и да се върнеш в тялото си.

Без да дава някакви признаци, че я е забелязала, Зоуи избухна в сълзи, но не спря да крачи.

- Не мога, Хийт. Мина твърде много време, не мога да събера душата си. Не помня много неща, не мога да се концентрирам. Единственото, което знам, е, че си го заслужавам.

О. мамка му, Зоуи! Престани да дрънкаш глупости и слушай внимателно!

Не е вярно, че го заслужаваш каза Хийт и пристъпи към нея, сложи ръце на раменете й и се опита да я задържи на едно място. - Можеш да го направиш, Зо. Трябва. Ако успееш, ще можем да сме заедно.

Яко! Те не могат да чуят и една шибана дума от мен!

В такъв случай, дъще. може би за разнооорази е, трябва ти да слушаш.

Афродита потисна отчаяната си въздишка и направи това, което богинята я посъветва, макар да се чувстваше като че наднича в нечия спалня.

- Наистина ли, Хийт? - Зоуи се загледа в него и за миг изглеждаше по-скоро като себе си, отколкото като този откачен призрак, който не можеше да стои на едно място. - Ти би останал тук?

Тя му се усмихна колебливо и тялото й се размърда неспокойно в ръцете му.

Той се наведе и я целуна нежно.

- Скъпа, където си ти, там искам да съм и аз. Завинаги.

С болезнен стон тя се отскубна от ръцете му.

- Съжалявам, съжалявам - каза тя и отново започна да крачи. - Не мога да се спра.

- Така е, защото трябва да събереш разпръснатите части на душата си. Не можеш да си с мен, ако не го направиш, Зо. Просто ще продължиш да крачиш, докато изгубиш цялата си душа и изчезнеш напълно.

- Аз съм виновна за смъртта ти. Заради мен си тук, без да принадлежиш на това място. Как е възможно още да ме обичаш?

Тя отметна дългата коса от лицето си и започна да обикаля в кръг около Хийт, без да спира дори за миг.

Не си виновна ти! Калона ме уби. Както и да е, какво значение има къде сме, независимо дали живи или мъртви, щом сме заедно?

- Наистина ли мислиш така?

- Обичам те, Зоуи. От първия ден, в който те видях. И ще те обичам винаги. Заклевам се. Ако събереш душата си отново, ще сме заедно завинаги.

- Завинаги прошепна тя. - И ще ми простиш?

Скъпа, изобщо няма какво да ти прощавам.

С видими, огромни усилия, Зоуи спря за миг на едно място.

Тогава заради теб ще се опитам да го направя.

Тя разпери ръце и отметна глава назад. Бледото й тяло започна да грее с лека колеблива светлина и тя започна да изрежда имена.

Афродита се понесе извън гората с такава скорост, че стомахът я сви,

О, не, по-бавно, ще повърна.

Лек ветрец я обгърна и прогони замайването й. Когато се раздвижи, вече не й се виеше свят, но беше ужасно объркана.

Добре, нищо не разбрах. Зоуи ще събере душата си в едно, но ще остане тук с Хийт, вместо да се върне в тялото си, така ли?

В едно от вероятните разклонения на бъдещето, да.

Афродита се поколеба, а после неохотно попита:

Но щастлива ли ще бъде така?

Да. Зоуи и Хийт ще са много щастливи да бъдат завинаги заедно в Отвъдното.

Афродита се почувства много тъжна, но все пак трябваше да продължи.

Значи може би трябва да остане тук. Ще ни липсва. Афродита потисна неочакваното желание да заплаче, но после продължи. Ще бъде много жалко за Старк, но щом и е писано да остане тук, нека така да бъде.

Това, което е писано на някого, се променя от неговия избор. Това е само едната версия на Зоуи и нейното бъдеще. Както и всеки избор на взетите в Отвъдното решения могат да променят бъдещето на земята. Ако Зоуи избере да остане, очаква ни е то това бъдеще:

Афродита се озова пред сцена, която й беше ужасно позната. Стоеше в средата на полето от последното й видение. Както и преди, тя беше сред хората, които горяха. Хора, вампири и новаци. Тя отново изпита болката от огъня, заедно с агонията, която съпровождаше видението. Както и тогава, Афродита погледна нагоре и видя Калона да стои пред тях, само че този път Зоуи не беше с него, за да каже или направи онова, което тогава го унищожи. Този път там беше Неферет. Тя крачеше до Калона и наблюдаваше горящите хора. После започна да прави странни движения с ръце и Мракът избухна около нея. Извирайки от нея, той се разпростираше към полето и загаси огъня, но не отне болката.

- Не, няма да ги убивам! - Тя насочи пръст към Калона и сноп черни нишки се плъзнаха към него и обвиха тялото му. - Помогни ми да ги направя свои.

Калона се подчини. Афродита се концентрира върху него и черните нишки, които опасваха цялото му тяло, станаха видими. Те се гърчеха и го караха да потрепва. Той простена и Афродита не разбра дали беше от болка или от удоволствие. Усмихна се зловещо на Неферет и разпери ръце, за да приеме Мрака.

- Както пожелаеш, богиньо моя.

Обвит с мрачните нишки, Калона пристъпи напред и застана пред нея, а после падна на колене и преклони глава. Неферет се наведе, близна кожата на Калона и с жадна свирепост, от която Афродита настръхна, проби кожата му със зъби и пи от него. Мрачните нишки се разтрепериха и станаха още повече.

Напълно отвратена, Афродита отмести поглед и видя Стиви Рей да се появява на полето.

Стиви Рей?

До нея се раздвижи нещо черно и Афродита осъзна, че това е гарван-демон. Вървяха един до друг, толкова близо, сякаш са заедно.

Какво, по дяволите, значеше това?

Гарванът-демон разпери кри ле и ги обви около Стиви Рей, сякаш я прегръщаше. Тя въздъхна и се приближи още повече до съществото. Афродита беше толкова потресена от това, че изобщо не забеляза откъде се появи индианското момче. Беше си просто там, точно пред гарвана-демон.

Въпреки болката и ужаса, които й причиняваше видението, тя не можеше да не забележи колко красив бе индианецът. Беше полугол е поразително тяло и дълга, гарваново-черна коса, в която бяха вплетени птичи пера. Беше висок, мускулест и невероятно готин.

Той избута гарвана-демон и подаде ръка на Стиви Рей:

- Приеми ме и той ще си отиде.

Стиви Рей се отдръпна от прегръдката на гарвана-демон, но не пое протегната ръка на момчето.

- Не е толкова просто - каза тя.

Все още на колене пред Неферет, Калона изкрещя:

- Репхайм! Не ме предавай отново, сине мой!

След думите на безсмъртния гарванът-демон нападна индианеца. Двамата се сбиха жестоко, а Стиви Рей стоеше, без да помръдне, гледаше гарвана-демон и плачеше отчаяно.

- Не ме изоставяй, Репхайм. Моля те, не ме изоставяй -проплакваше тя.

На хоризонта зад тях Афродита първоначално си помисли, че вижда изгряващото слънце, но след като го погледна повторно, осъзна, че не е слънцето, а огромен бял бик, който се покатери върху трупа на черния, загинал в опит да спаси днешния свят.

Видението приключи. Никс изпрати на Афродита лек ветрец, за да успокои треперещата й душа.

О, богиньо! - прошепна тя. - Не. моля те, не. Изборът, направен от някакво момиче, може ли да наруши баланса между Светлината и Мрака в целия свят? Как изобщо е възможно това?

Помисли, че твоят избор на доброта отвори пътя на цял нов вид вампири, каквито преди това не бяха съществували.

Червените? Но те вече съществуваха, преди аз да направя каквото и да било.

Да, но пътят към тяхната човечност беше затворен, преди да направиш своята саможертва. Твоят избор го отвори за тях. А не си ли и ти просто едно момиче?

О, мамка му. Разбрах. Зоуи непременно трябва да се върне.

Тогава Хийт трябва да напусне владенията ми. Това е единственият начин Зоуи да избере да се върне в тялото си, ако успее да събере душата си в едно.

Как да го убедя да си тръгне?

Единственото, което можеш да направиш, е да им дадеш информация, дъще моя. Изборът трябва да си остане техен. На Хийт, Зоуи и Старк.

Изведнъж Афродита се понесе обратно. Отвори очи и примига от болка, опитвайки се да се фокусира през мъглата и кървавите си сълзи.

- Ти се завърна при мен!

Афродита се изправи. Беше замаяна, а главата й пулсираше от болка, която вече доста добре познаваше.

-Изпий това, красавице моя. Трябва да се подкрепиш след подобно пътешествие.

Дарий й поднесе бокал и й помогна да отпие от него.

- Трябва да стигна до Старк - каза тя, след като изпи виното.

- Но очите ти... трябва да си починеш.

- Ако сега тръгна да си почивам, има вероятност целият шибан свят да иде по дяволите. Буквално.

- Тогава ще те заведа при Старк.

Афродита се чувстваше замаяна и слаба, но решително се подпря на своя воин и се върна във Фи-анна Фоил, къде-то почти нищо не се бе променило. Сгиат не откъсваше очи от своя бранител, който бавно и методично нанасяше удари по Старк с острието си.

Афродита реши да не губи време и отиде право при Сгиат:

- Трябва да говоря със Старк. Веднага.

Сгиат я погледна и по треперещото й тяло и кървавите очи се досети какво се е случило.

- Използвала си дарбата си?

- Да. И трябва да кажа на Старк нещо, иначе ще стане много зле. За всички. Много, много зле.

Кралицата кимна и направи жест към Афродита да я последва към Сеол не Ги.

- Имаш само минута. Говори ясно и бързо. Ако го задържиш тук прекалено дълго, ще загуби пътя си към Отвъдното и няма да може да се завърне там, докато не се възстанови от днешното си пътуване, а трябва да си наясно, че възстановяването ще му отнеме седмици.

- Разбрах. Имам само един шанс. Готова съм.

Сгиат докосна ръката на своя бранител. Беше като ласка, но предизвика бурна реакция в тялото му. Спря се точно преди да нанесе поредния удар. Погледът му остана върху Старк, но с дрезгав глас попита:

- Мо бапн ри? Кралице моя?

Повикай го обратно. Пророчицата трябва да говори е него.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Старк

Очите на Сеорас се затвориха, сякаш тези думи го нараниха, но когато ги отвори, каза просто:

- Добре, жено, както искаш. - После постави свободната си ръка на челото на Старк. Чуй ме, момче, трябва да се върнеш.

Старк залитна назад, инстинктивно вдигайки меча си, така че случайността и рефлексите му бяха тези, които отклониха смъртоносния удар на Другия, който беше самият той и все пак не напълно.

- Защо го правиш? - извика Старк.

- Казах ти вече. Единственият начин да минеш оттук е да ме победиш, а аз не искам да умирам.

Двамата воини се въртяха в кръг бавно и внимателно.

- За какво, по дяволите, говориш? Ти си аз. Ако аз мога да вляза вътре, как така ще умираш?

- Аз съм част от теб. Онази, не много добрата част. Или пък ти си част от мен. Добрата ми половина. И дори ми е гадно да го казвам. Не се дръж като шибан глупак. Не е като да не знаеш за мен. Спомни си, преди да се вречеш на онази добродушна кучка. С теб се знаем много добре.

Старк се загледа в червеното на очите и суровото изражение на лицето пред него. Усмивката я имаше, но напе-реността му беше станала жестока и правеше чертите му близки и чужди едновременно.

- Ти си лошото в мен.

- Лошо? Зависи на коя страна си, нали така? А от тази страна, на която съм аз в момента, хич не ми изглежда да

съм много ЛОШ - засмя се Другият. - Лош е дума, която изобщо не може да опише целия ми потенциал. Лошото е лукс. Светът ми е изпълнен с неща, които са отвъд въображението ти.

Старк започна да клати глава в желанието си да отрече това, което чува, и концентрацията му пропадна. Другият нападна отново и успя да го рани повторно по ръката.

Старк вдигна меча си, изненадан, че не усеща болка.

- Не боли много, нали? Засега поне. Така е, защото мечът ми е прекадено остър, за да причинява болка. Но погледни, ти кървиш. Сериозно. Скоро няма да можеш да вдигнеш този меч изобщо. И тогава ще бъде свършено с теб. Ще ме лишиш от себе си веднъж завинаги. Или може би ще си поиграем. Какво ще кажеш да те одера жив, да те кълцам парче по парче, докато не се строполиш в краката ми като окървавена плячка?

С периферното си зрение Старк успя да види топлината, която се отделяше от двете му кървави рани, нанесени от Другия. Той беше прав. Скоро всичко щеше да приключи.

Трябваше да се бие. И то сега. Ако още веднъж се поколебаеше и продължеше само да се защитава, определено щеше да умре. „

Инстинктивно Старк тръгна напред, нападайки огледалното си изображение, но той с лекота успя да блокира всяка атака. А после като кобра нападна отново, промушвайки меча си през защитата на Старк, и нанесе удар по бедрото му.

- Не можеш да ме победиш. Знам всичките ти движения. Аз съм всичко, което ти не си. Тази тъпотия с добротата те е направила слаб. Затова и не можеш да защитиш Зоуи.

Любовта те е направила слаб. ^

- Не! Любовта ми към Зоуи е най-доброто, което съм

имал в живота си.

Е, поне знаеш, че ще е и последното, можеш да си... Старк се върна в тялото си. Отвори очи и видя Сеорас надвесен над него.

- Не! Трябва да се върна! - извика той. Чувстваше сякаш тялото му гори. Болката беше неописуема. Първият му инстинкт бе да се размърда.

- Не, момко, не трябва да се движиш каза Сеорас.

Дишаше накъсано и полагаше невероятни усилия да остане неподвижен.

- Върнете ме обратно - настоя той. Трябва да се върна обратно.

-Старк, слушай ме. - Афродита се надвеси над него. - Ключът е в Хийт. Трябва да откриеш него, преди да намериш Зоуи. Кажи му да се оттегли. Той трябва да остави Зоуи, иначе тя никога няма да се върне тук.

- Какво? Афродита?

Тя хвана ръката му и се надвеси плътно над него. Той успя да види ясно кървавите й очи и го удари прозрението, че е имала видение.

- Повярвай ми. Намери Хийт. Той трябва да си тръгне. Ако не го направиш, няма кой да спре Неферет и Калона. Това ще е краят за всички нас.

Ако ще се връща, трябва да го направи сега - каза Сеорас.

- Върни го - каза Сгиат.

Ярките цветове около Старк започнаха да посивяват и той започна да се връща обратно.

- Чакай! Кажи ми нещо. Как... как да се преборя със себе си? - едва успя да изпъшка той.

О, това е лесно. Воинът в теб трябва да умре, за да даде началото на шаман.

Старк не разбра дали думите на Сеорас бяха отговор на въпроса му, или се появиха от собствените му спомени, но нямаше време да мисли за това. За по-малко от секунда бранителят вдигна острието и го прекара близо до клепачите на Старк. След миг отново беше лице в лице със себе си, сякаш никъде не бе ходил. Макар и малко дезориентиран, заради последната рана, нанесена му от Сеорас, Старк осъзна, че се движи по-бързо, умът му започна да схваща и вече се защитаваше по-лесно. Сякаш последният разрез бе разкрил геометрична закономерност от линии на поражение към сърцето на Другия, която Старк досега не бе познавал, и може би затова и Другият не я познаваше. Ако беше така, то Старк имаше някакъв шанс, макар и доста минимален.

- Мога да правя това цял ден. А ти не. Мамка му, колко лесен съм бил за побеждаване.

Червенооката версия на Старк се засмя арогантно.

В този момент Старк нападна, следвайки линията, която болката и необходимостта му разкриха, и докосна с острието си ръката на Другия.

- Мамка му! Явно все нещо можеш. Не го очаквах.

- Да, това е един от проблемите ти. Много си арогантен.

Старк забеляза колебанието, което премина през очите на огледалния му образ, и изведнъж го обзе прозрение. Тази мисъл беше толкова естествена, че докато вдигаше меча си в защита, зърна линиите на поражение през цялото му тяло.

- Не, не ти си арогантен. А аз.

Изведнъж огледалният образ започна да се размива, Старк осъзна, че е на прав път, и настъпи.

- Аз също съм егоистичен. Така убих ментора си. Бях прекадено себичен, за да допусна някой да ме победи.

- Не! - изкрещя червеноокият Старк. - Не беше ти, аз бях.

Виждайки пролуката, Старк нападна отново.

- Грешиш и много добре го знаеш. Ти си лошото в мен, но все още си част от мен. Един воин не би могъл да го признае, но шаманът в мен започва да го разбира.

Докато говореше, Старк продължаваше да настъпва неуморно.

Ние сме арогантни. Понякога сме гадни. Имаме много сприхав нрав и когато сме раздразнени, си изливаме някъде злобата. „

Думите на Старк сякаш засегнаха нещо в Другия и той отвърна на удара с почти невъзможна скорост, нападайки Старк с изумителни умения и всепоглъщащо желание за мъст.

О. Богиньо! Дано голямата ми уста да не е оплескала пак нещата.

Докато се защитаваше, Старк осъзна, че реагира твърде предсказуемо, твърде рационално. Единственият начин да победи Другия беше да направи нещо, което той изобщо нямаше да очаква.

Трябва да му дам възможност да ме убие.

Когато той нападна, Старк осъзна, че това е шансът му. Престори се, че се оставя открит отляво. Без да се замисля, Другият се хвана в клопката и нападна така, че за миг остана по-уязвим от Старк. Той използва грешката му и с ярост, на каквато не предполагаше, че е способен, удари черепа на Другия с дръжката на меча си.

Другият падна на колене. Пъшкайки, той едва държеше меча си.

А сега ме убий, влез в Отвъдното и намери момичето.

- Не. Сега те приемам, защото независимо колко съм мъдър или колко добър съм успял да стана, ти винаги ще си част от мен.

Червените очи на Другия срещнаха кафявите на Старк. Той изпусна меча си и с едно бързо движение се хвърли напред, нанизвайки се на меча на Старк, така че дръжката достигна до гърдите му. Другият падна близо до Старк.

Стомахът го сви. Себе си! Беше убил себе си! Поклати глава и осъзна ужасната действителност.

- Не! - заплака той. - Аз...

Червеноокият Старк се усмихна многозначително и през окървавените си устни прошепна:

Ще се видим отново, воине. По-скоро, отколкото предполагаш.

Старк го положи върху коленете му и извади меча си от гърдите му.

Времето спря, когато божествената светлина от владенията на Никс огря меча, който проблесна е кървавото си, но все пак красиво острие и заслепи Старк, точно както последната рана, която му нанесе Сеорас, замъгли зрението му. И сякаш в един кратък миг древният бранител застана зад тях и тримата се загледаха в проблясващото острие на меча.

Сеорас заговори, без да отмества очите си от дръжката:

Да, за теб е наречен бранителският меч, момче, изкован в гореща кръв, използван само в защита на честта, вдигнат от мъж, избран да пази една Аса, бани ри, кралица. Острието му е обточено до такава острота, която срязва без болка, и Бранителят, който носи това острие, ще удря без жалост, страх и благост онези, които искат да осквернят великото ни потекло.

Старк взе меча като хипнотизиран и остави светлината да заиграе в скъпоценните камъни по дръжката му.

- Петте кристала съставляват непрекъснатия пулс на би-ещото сърце на бранителя, ако той е избран да защитава честта по-напред от живота. - Сеорас замълча и най-после откъсна поглед от меча. — Ти ли си този воин, момчето ми? Ще бъдеш ли истински бранител?

- Искам да бъда - отвърна Старк, опитвайки се да застави меча да бие в едно със сърцето му.

- Значи трябва винаги да постъпваш с чест и да пращаш враговете си на по-добро място. Ако можеш да правиш това като бранител, а не като момче, ако имаш чиста кръв, душа и ум, ще откриеш най-големия ужас в лекотата, с която приемаш и изпълняваш този вечен дълг. Но знай, че няма връщане назад, защото такъв е законът. Забрави за воинската ярост, злоба, предубеждение и мъст. Само твоята непоколебима вяра в честта може да ти бъде награда. Няма гаранция, че ще получиш любов, щастие или облага. Ние не оставяме нищо след себе си. — В очите на Сеорас Старк видя безгранично примирение. — Ще носиш дълга си вечно. Сега знаеш истината. Решавай, синко.

Образът на Сеорас изчезна и времето започна отново да тече. Другият беше на колене пред него и го гледаше с очи, пълни със страх и примирение.

Умри с чест. Когато Старк изрече тези думи наум, дръжката на меча му запулсира в ритъма на собственото му сърце. Той хвана дръжката с двете си ръце, за да се наслади на усещането.

Изведнъж тежестта на острието сякаш оживя и изпълни Старк с невероятна и изненадваща сила. Без колебание и емоция той изписа дъгата на лунния сърп с финалния си удар, забивайки острието в Другия, разсичайки го надве.

Тялото изчезна с дълбока въздишка.

Ехото от бруталното му действие отекна в него с пълна сила. Изпусна меча и падна на колене.

- Богиньо! Как е възможно да съм воин на честта след това, което направих?

Старк се строполи задъхан на земята. Погледна раните си, като очакваше да види разкъсана плът и много, много кръв. Но нямаше нищо такова. По тялото му нямаше нито една рана. Единствената кръв, която видя, беше попила в земята зад него. Единствената рана, която му остана, беше споменът за това, което току-що направи.

Сякаш се движеше сама, ръката му отново хвана меча. При спомена за смъртоносната рана, която току-що нанесе, тя потрепна, но той стисна здраво меча, търсейки успокоение в отекващия ритъм на сърцето си.

- Аз съм Бранител прошепна той.

А с думите дойде и приемането на истината и пълното й осъзнаване. Не ставаше дума за убиването на лошата половина от него, а за контролирането й. Това трябва да може един истински бранител. Той не отрича жестокостта, но умее да я владее с чест.

Старк наведе глава и я подпря на меча си.

- Зоуи, кралице моя, бани ри ши, реших да приема и да следвам пътя на честта. Това е единственият начин да бъда воина, от който се нуждаеш. Заклевам се пред теб.

След като Старк положи своя обет, портата, зад която започваха владенията на Никс, изчезна, заедно с меча. Старк остана сам, обезоръжен и паднал на колене пред дървото на желанията.

Той се изправи на крака и веднага се запъти към гората. Единствената му мисъл беше, че трябва да я намери. Неговата кралица, неговата Зоуи.

Но колкото повече наближаваше гората, толкова повече забавяше крачка и накрая спря.

Не. Отново грешеше. ^

Не Зоуи трябваше да намери първо, а Хийт. Колкото и досадна да е Афродита, той знаеше, че виденията й са истински. А какво, по дяволите, му беше казала тя? Нещо за Хийт, който трябва да се махне, за да може Зоуи да се върне. Старк се замисли. Колкото и болезнено да беше за него, разбираше, че видяното от Афродита е истина. Зоуи е с Хийт, откакто се помни. Видя го да умира, това пръсна душата и. Ако можеше да се възстанови и да остане тук с него...

Старк се огледа и както когато се свърза с меча си, започна да вижда.

Владенията на Никс бяха невероятни. Гората започваше точно пред него, но той усещаше колко просторна е тя. И че този свят се простира далеч отвъд нея. С чисто сърце си призна, че тук може да намери покой за душата си. Въпреки всичко, пред което беше минал, за да стигне дотук, и макар да знаеше, че мисията му далеч не е приключила, Старк искаше да навлезе в гората и да се потопи в мира и спокойствието, които тя излъчваше. Като добавим към това и присъствието на Зоуи, той беше готов да остане тук цяла вечност.

Така че, да, ако Зоуи и Хийт се съберат тук, тя би избрала да остане. Старк потърка с ръка челото си. Колкото и да му беше трудно да го признае, а тази мисъл буквално разбиваше сърцето му, Зоуи обичаше Хийт повече, отколкото

обичаше самия него. ^

Старк потрепна. Любовта на Зоуи към Хийт нямаше значение! Тя трябва да се върне, поне видението на Афродита показваше това. И ако Хийт не беше въвлечен в това, той лесно би я убедил да се върне. Такава беше тя, загрижена много повече за приятелите си, отколкото за самата себе

си.

Точно затова се налагаше Хийт да я изостави.

Трябваше да го намери и да го убеди да напусне единственото момиче, което някога е обичал. Завинаги.

Мамка му.

Невъзможно.

Но също толкова невъзможно беше да се пребори и със самия себе си и да приеме всичко, което това водеше след себе си.

Така че мисли, по дяволите! Мисли като бранител, а не като глупав хлапак.

Ще намери Зоуи. Правил го е и преди. А като я открие, Хийт ще е с нея.

Погледът му попадна върху дървото на желанията. Това тук беше много по-голямо от онова в Скай, а парцалчетата, завързани за масивните му клони, променяха цвета и дължината си, развявани от топлия ветрец.

Дървото на желанията приемаше мечти и желания за любов.

А той обичаше Зоуи.

Старк затвори очи и се замисли колко много я обича и колко му липсва.

Времето минаваше... минути, може би часове. Не се случваше нищо. Не усещаше и най-дребния намек за това къде може да се намира тя. Изобщо не успяваше да я усети.

Не можеш да се предадеш. Мисли като бранител.

И така, любовта не можеше да го заведе при Зоуи. Тогава какво? Какво беше по-силно от любовта?

Той примига от изненада, защото знаеше отговора. Той му беше даден едновременно с титлата бранител.

- За бранителя честта е по-силна от любовта - каза той на глас.

Едва го изрече и точно над него от дървото на желанията се провеси златиста лента. Тя хвърляше металически отблясъци и напомни на Старк за гривната, която Сеорас носеше на китката си. Лентата се отвърза от дървото и се понесе навътре в гората. Без да се колебае, Старк я последва.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Хийт

Зоуи ставаше все по-зле. Просто не беше честно. Сякаш си нямаше достатъчно гадости на главата така или иначе. А сега се случи и това с пръсването на душата й и тя започна да се изплъзва. От него и от всичко. В началото беше малко по малко. Сега вече набираше скорост като лавина. Колкото по-навътре в гората навлизаха, пазейки се от това, което ги дебнеше навън (вероятно Калона), тя започна да се променя все по-бързо. И той не можеше да направи абсолютно нищо. Тя не би го послушала. Изобщо не би се спряла на едно място. Буквално.

Виждаше я пред себе си. Макар почти да бягаше между дърветата по зеления мъхест килим, не беше достатъчно бърз за нея. Тя вървеше все по-напред и по-напред, понякога прошепваше думи, носещи се във въздуха наоколо, понякога плачеше тихо, но никога не спираше, винаги беше в движение.

Струваше му се, че я вижда как се изпарява.

Трябваше да направи нещо. Той беше наясно, че всичко това се случваше, зашото душата й не беше цяла. Опита се да говори с нея, опита се да я убеди да събере парчетата от личността си и да се върне в тялото си. Не беше съвсем наясно с цялата тази история с Отвъдното, но колкото повече време беше тук, толкова повече неща научаваше, без някой да му ги казва. Те сами изникваха в ума му.

Боже, колко беше странно да мисли за себе си като за мъртъв. Но не беше страшно или ужасно, защото не се чувстваше мъртъв. Чувстваше се като самия себе си, само че на друго място. Хийт се почеса по главата. Мамка му, много беше трудно да го осмисли, но не беше никак трудно да осъзнае, че Зоуи не беше мъртва и мястото й не бе тук.

Хийт въздъхна. Понякога и той имаше чувството, че мястото му не е тук. Не че не му харесваше. Но Зоуи не беше никак добре, а те не можеха да напуснат гората, без Калона или който и да е там да ги подгони, а може би дори да ги убие отново. Ако това е възможно. Но като изключим тези неща, тук щеше да е добре.

Но просто добре.

Сякаш духът му търсеше нещо друго. Нещо, което не можеше да намери тук.

- Просто си мъртъв от прекалено скоро, това е.

Хийт подскочи изненадано. Зоуи стоеше пред него, движейки се напред-назад, а очите й бяха потънали в скръб.

- Зо, мила, изкарваш ми акъла, като изскачаш така неочаквано пред мен. - Той се опита да обърне всичко на шега. - Сякаш ти си призракът, а не аз.

- Извинявай... извинявай... - промърмори тя и започна да се движи в кръг около него. - Просто те ми казаха, че не си щастлив, защото си мъртъв отскоро.

- Кои са те?

- Останалите, които са нещо като мен - каза тя и махна с ръка към вътрешността на гората.

Хийт пристъпи по-близо до нея, за да вървят успоредно един до друг.

- Мила, не помниш ли, че вече говорихме за тях. Те са частици от теб. Затова се чувстваш толкова объркана сега. Следващия път като говорите, кажи им да се върнат обратно в теб. Така нещата ще се оправят.

Очите й бяха огромни и блуждаещи.

Не, не мога.

- Но защо?

Зоуи избухна в сълзи:

Не мога, Хийт. Мина твърде много време. Не мога да събера душата си. Не си спомням много неща, не мога да се концентрирам. Единственото нещо, което знам със сигурност, е, че си го заслужавам.

- Не е вярно!

Хийт отново пристъпи към нея, хвана я за раменете и я принуди да го послуша. В този момент с периферното си зрение забеляза златиста панделка, която отклони вниманието му от Зоуи.

Този миг беше достатъчен за нея, за да се раздвижи отново.

Трябва да вървя! - проплака тя. Не мога да спирам, Хийт. Това е единственото, което мога да правя.

Преди да успее да я спре, тя му се изплъзна и бледото й тяло се понесе като перце на вятъра навътре в горичката.

- Ах, мамка му.

Той тръгна след Зоуи. Тя трябваше да го изслуша. Трябваше да й помогне. Изведнъж спря на място. Проблемът беше, че всъщност не знаеше как да й помогне.

-Нямам представа какво да направя! - извика той и блъсна с юмрук кората на едно покрито с мъх дърво. Не знам какво да направя! — Хийт блъсна дървото още веднъж, без да обръща внимание на болката. Не! Знам! Какво! Да! Направя!

На всяка дума той удряше дървото отново и отново, до-като кожата му се разкъса и миризмата на собствената му кръв се разнесе около него.

Изведнъж някаква сянка закри слънцето. Изтривайки кървящата си ръка в мъха, той вдигна поглед.

Мрак. Криле. Попиваха светлината на богинята.

С разтуптяно сърце Хийт се наведе и сви юмруците си пред гърдите в отбранителна позиция. Но атака не последва.

Това, което последва, бяха прошепнати мисли, които сякаш се процеждаха от сенките наоколо и потъваха в кръвта му.

Тя ще остане тук с теб завинаги, но първо трябва да е цяла.

Хийт примига от изненада:

- Кой е там?

Използвай ума си, нищожен човеко.

- Добре, така мисля да направя - каза той и се загледа в реещата се сянка.

Дали беше Калона? Не можеше да види добре през клоните.

Кажи й да събере частите от душата си в едно и тя ще се съгласи да остане тук, в свещената гора, с теб.

- Това го разбрах. Само не знам как може да го направи.

Отговорът е във връзката й с теб.

- Нашата връзка? Но аз не знам как...

Изведнъж Хийт осъзна, че всъщност знаеше как да използва връзката им. Трябваше просто Зоуи да го изслуша, а той винаги е успявал да го направи дори когато се държеше като пълен идиот, пиеше, пушеше трева и правеше простотии в училище, а тя се опитваше да го зареже. Винаги е успявал да спаси положението и да останат заедно.

Хийт се усмихна доволно. Това беше! Забравил за крилатия Мрак, той хукна след Зоуи и светлината на богинята се разля отново върху гората. Тяхната връзка беше ключът. Тя бяха заедно, независимо от всичко, което се случваше в живота им. Връзката все още си я имаше. Тя доведе Зоуи при него дори след смъртта му. Именно нея ще използва. Щом Зоуи осъзнае, че могат да са заедно и че ще й е хубаво с него тук, тя ще събере душата си. А после, срещу каквото и да трябва да се изправят, ще го направят заедно. Не би трябвало да е толкова трудно. Неговата Зо беше голяма работа.

Той се затича още по-бързо след нея, но някакъв шепот

го спря:

- Хийт!

- Какво, по дяволите...?

- Насам!

Той се обърна, видя златистата лента, заплетена в корените на самодивско дърво, и примига от изненада, когато момчето се показа.

- Старк! Какво, по...

Ш-т! Зоуи не трябва да знае, че съм тук.

Хийт се доближи до дървото.

- Какво, по дяволите, правиш тук? - Без да даде на Старк възможност да отвърне, той продължи. - А, мамка му! И ти си мъртъв, така ли? Зоуи никога няма да го преживее!

- Говори по-тихо! Не, не съм мъртъв. Дойдох да защитавам Зоуи, за да може да се върне обратно в тялото си, където й е мястото. - Старк замълча за миг, а после добави.

- Знаеш, че си мъртъв, нали? и

- Човече, не може да бъде! Мъртъв ли съм? - каза Хиит иронично. - Добре, че дойде да ме осветлиш. Направо не знам какво щях да правя без теб.

А знаеш ли, че душата на Зоуи се е пръснала?

Преди Хийт да успее да отговори нещо, двамата видяха Зоуи да се приближава и Старк се скри зад дървото. Хийт тръгна напред да я пресрещне и прикри Старк с тяло.

- Ти не ме последва този път. Винаги ме следваш.

Тялото й се тресеше напред-назад, докато се опитваше да

стои на едно място.

- Идвам, Зо. Знаеш, че никога няма да те изоставя. Просто си много по-бърза от мен.

- Значи не ме изоставяш?

Хийт докосна бузата й и му стана неприятно, че тя изглеждаше толкова слаба и несигурна. Напълно нетипично за нея.

- Не, не те изоставям. Върви напред, аз ще те стигна.

Тя се поколеба и му стана ясно, че възнамерява отново да започне онези влудяващи обиколки около него, от които му се завиваше свят, а и щеше да се доближи прекалено до мястото, където се криеше Старк.

Хей, може би ще ти е приятно да се движиш бързо. Защо не потичаш нататък, а после да се върнеш пак тук? Ако нямаш нищо против, аз ще поостана малко, за да си почина.

- Извинявай.... извинявай... Забравих, че се нуждаеш от почивка, забравих...

Тя се понесе бързо напред, а Хийт извика след нея:

- Не се отдалечавай прекалено. И не забравяй да се върнеш.

- Няма. Не мога да те забравя - отвърна тя и без да го поглежда, изчезна в сенките.

Старк се показа иззад дървото. Гласът му беше изпълнен с ужас:

Мамка му, по-зле е, отколкото предполагах.

Хийт кимна мрачно:

Да, знам. Пръсването на душата тотално я е объркало. Не може да спре да се движи, не може да мисли. С нея става нещо. Нещо много, много лошо.

Все още загледан след нея, Старк каза:

- На Висшия Съвет споменаха, че точно това ще се случи с нея. Ще се превърне в Каоиник Ши. Не мъртва, но не и жива, ще се скита в света на духовете без душа. Това вече започва да се случва и ще става все по-лошо. Никога няма да може да намери покой, никога.

- Значи трябва да й помогнем да събере душата си. Мисля, че мога да го направя. И, приятелче, не че искам да съм гаден, но не виждам с какво ще си й от полза. Ако искаш да свършиш нещо, излез навън и наритай задника на онази гад, дето ни държи тук като в капан. Ти се справи с него, аз ще се оправя със Зоуи.

Хийт тръгна да се отдалечава, но Старк го задържа:

- Да, можеш да й помогнеш да събере душата си, като й кажеш, че ще останете тук заедно, но ако го направиш, ще видиш сметката на всички, които Зоуи обича в реалния свят.

Хийт се обърна и погледна решително Старк:

- Не е много яко да ми говориш такива неща. Просто я остави. Знам, че я обичаш, но честно ти казвам, ти я познаваш едва отскоро. Аз съм с нея от години. Разбирам, че ще ти липсва, но ще й бъде много добре тук с мен. Ще бъде щастлива.

- Не става дума за любов. Става дума за правилно решение. Давам ти думата си на бранител, че казвам истината. Ако Зоуи не се върне в тялото си, светът, какъвто го познаваме аз и ти, ще бъде унищожен.

- Какви са тези бранителски глупости?

Старк си пое дълбоко дъх:

- Става дума за чест.

Нещо в гласа на Старк накара Хийт да погледне на него с други очи. Момчето се беше променило. Изглеждаше някак по-едър, по-зрял, не така наперен. Изглеждаше тъжен. Много тъжен.

- Виждам, че ми казваш истината.

Старк кимна:

- Афродита имаше видение. Видя как помагаш на Зоуи да събере душата си. Успя, като й обеща да останеш с нея тук. Така че тя не се превърна в Каоиник Ши. Остана тук с теб. Завинаги. Но без Зоуи, нямаше кой да спре Неферет и

Калона. ^

- И те превземат света — довърши вместо него Хийт.

- Да, превземат света потвърди Старк.

Хийт го погледна в очите:

- И ще трябва да я изоставя.

Няма да бъде сама. Аз съм неин воин, неин бранител. Давам ти думата си, че ще се погрижа тя винаги да е защитена.

Хийт кимна и отмести поглед от Старк, опитвайки се да овладее емоциите си. Искаше му се да побегне, да настигне Зоуи и да се увери, че тя ще остане с него тук завинаги. Но после погледът му се върна отново на Старк и осъзна с абсолютна сигурност, че Зоуи би била нещастна, ако приятелите й загинат. Това чувство би било по-силно от любовта й към него, по-силно от любовта й към когото и да било. И ако наистина я обича, ще трябва да я остави.

Струваше му се, че ще повърне, но се постара да се стегне и да звучи колкото се може по-нормално:

- Как ще й помогнеш да събере душата си след като си тръгна?

- Не можеш ли да й кажеш, че ще останете заедно и след това да си тръгнеш?

Хийт изсумтя:

- Приятел, няма да съм груб с теб, понеже не си мъртъв и не си много наясно с душите и т.н., но няма начин Зоуи да събере душата си, ако я излъжа. Просто няма как да стане.

- Добре, добре. Предполагам, че си прав. - Старк прокара ръка през косата си. - В такъв случай не знам как бих могъл да го направя, но ще го направя. Налага се. Ако ти си достатъчно силен, че да я напуснеш, значи аз ще съм достатъчно силен, за да намеря начин да я върна.

- Добре, имай предвид нещо. Зоуи не обича разни прия-телчета да я спасяват. Тя обича сама да се грижи за себе си. В най-добрия случай трябва просто да се отдръпнеш и да я оставиш да свърши работата.

- Ще го запомня - кимна тържествено Старк.

- Добре. Хайде да тръгваме.

Двамата тръгнаха към мястото, където Зоуи изчезна в сенките.

Ще се скрия, докато се сбогувате. Не искам да ме вижда, преди да си тръгнеш,

Хийт не се престраши да каже нищо, защото гласът му можеше да го издаде. Така че просто кимна.

- Разкажи ми за това, което спомена - страшното, което ви държи тук вътре.

Хийт се закашля:

- В началото си помислих, че е Калона, но странното нешо, което се случи днес, ме кара да мисля, че не е той. Останах е впечатление, че онова нещо отвън се опитва да ми помогне да спася Зоуи.

- Но да останете тук, нали?

- Да, именно. Това беше основната идея.

- Значи Калона ти каза как да направиш така, че Зоуи никога да не напусне Отвъдното и никога да не се върне в тялото си - каза Старк. - Затова е изпратен тук.

- И почти успя да го постигне, като ме използва. Шибан задник. Сякаш не му е достатъчно, че ме уби! - Хийт погледна Старк в очите. Значи затова си тук. Искам да кажа, за да ме накараш да се разкарам, а после да нариташ задника на Калона, за да може Зоуи наистина да се върне обратно с теб.

- Да, точно затова съм тук.

- Успех с наритването на безсмъртния задник, приятел.

- Мислих за това и единственото, което трябва да правя, е да го държа настрана от Зи достатъчно дълго, за да събере душата си. После ще може да се върне обратно в тялото си, където Калона не може да я нарани. Или поне точно сега не може.

- Не. Извинявай, че обърквам плановете ти, но ако е само за това, Зоуи не се нуждае от защитата ти.

Старк го погледна въпросително.

- Много е просто. Зоуи е в безопасност в тази гора. Гадната твар не може да влезе тук. Има нещо специално около това място. Сякаш цялата магия на земята произтича оттук. Все едно е някаква Суперземя. Не го ли усещаш?

- да, Суперземята е готино място, където да се скриеш. Усещам особена сила тук от самото начало. Затова и знаех, че тя ще избере да остане с теб.

- Само че докато е тук, тя не може да се върне в тялото си. Така че отново ти пожелавам успех срещу Калона. Гадният задник ме уби. Надявам се ти да се справиш по-добре. И ако успееш, наритай го и заради мен, и заради Зоуи.

Ще го направя. И, Хийт, искам да ти кажа нещо... аз не бих могъл да направя това, което.ти правиш. Не бих бил толкова смел, за да я напусна.

Хийт го погледна в очите и сви рамене:

- Да, защото я обичам повече, отколкото ти.

- Постъпваш правилно. Това ти прави голяма чест - каза Старк.

- Трябва да знаеш, че в положението, в което се намирам, честта не значи абсолютно нищо. Любовта ми към Зо е това, което ме движи. Винаги е било така и винаги ще бъде.

Те вървяха мълчаливо известно време, вглъбени в своите мисли, и следваха Зоуи, а думите на Хийт Любовта ми към Зо е това, което ме движи. Винаги е било така и винаги ще бъде, се въртяха в главата на Старк, докато е изненада не установи, че го е разбрал. Не че това направи нещата по-лесни, но поне поносими.

Откриха я в малко сечище навътре в гората. Обикаляше в кръг около висок кедър, който изглеждаше поразително красив, но доста не на място около останалите дървета в широколистната гора. Миризмата му изпълваше въздуха наоколо. Двамата се приближиха внимателно, така че Зоуи да не може да ги види. Старк кимна към няколко скали с човешки ръст, покрити с мъх, зад които мислеше да се скрие, а Хийт спря и подуши въздуха.

Много странно - прошепна той. - Чудя се какво прави този кедър тук.

- Кедър? Ето какво било каза Старк.

-Да. Има един огромен кедър между старата къща на Зоуи и моята. Изглежда почти като този и мирише по същия начин.

- Бабата на Зоуи е казала да запалят кедрови клонки около тялото ми, докато съм тук, в Отвъдното. Афродита ги

донесе в чантата си. Запалиха ги точно преди душата ми да се отдели. - Изведнъж той погледна Хийт. - Дървото е знак. Означава, че следваме правилния път.

Хийт отвърна на погледа, но не каза нищо дълго време.

- Надявам се това да е добър знак, но трябва да знаеш, че той не прави нещата за мен по-лесни ни най-малко.

- Да, ясно ми е.

- Така ли? Защото съм на път да изоставя единственото момиче, което някога съм обичал, макар да знам, че тя се нуждае от мен.

- Какво очакваш да ти кажа, Хийт? Че не искам да се налага да i?o правиш? Така е. Че предпочитам да не беше мъртъв и душата на Зоуи да беше цяла и единственият ми проблем да е как да се преборя с ревността си към теб и онзи задник Ерик?

- Няма нужда да ревнуваш от Ерик. Зо никога няма да бъде с тип, който се държи собственически с нея. Нека този

тип момчета да не те тревожат. „

- Ако си я върна жива и цяла, няма да допусна никои

мъж да ме тревожи повече - каза Старк.

- Когато - заяви Хийт тържествено. Старк го погледна въпросително. - Когато си я върнеш жива и цяла. Не „ако“. Няма да я изоставя, ако не си сигурен в това, което пра- Да така е, прав си. Когато си я върна. Сигурен съм, че

постъпвам правилно. И двамата постъпваме правилно. За съжаление при всички случаи Зоуи ще бъде наранена.

- Да, така е - отвърна Хийт и погледна към нея. - Но нищо не е толкова лошо, колкото това, което й се случва в момента.

Хийт се приведе напред и се удари последователно по двете рамена, както правеше, преди да излезе на терена по време на мач. После си пое дълбоко въздух и вдигна глава,

за да погледна Старк за последно.

- Направи всичко възможно тя да е убедена, че не искам да плаче и да страда за мен. Напомни й, че е много непривлекателна, когато плаче и подсмърча.

- Непременно.

- А като стана дума за това, най-добре си вземи носни кърпички. Не преувеличавам. Зоуи наистина много под-смърча, като се разплаче.

- Добре, ще се погрижа.

Хийт протегна ръката си към Старк:

- Грижи се за нея.

Старк стисна здраво предмишницата му в типичния вам-пирски поздрав:

- Като воин на воин ти давам дума.

- Добре, понеже ще ти държа сметка за това обещание, когато се видим следващия път.

Хийт пусна ръката на Старк, пое си отново дъх и пристъпи напред. Опита се да не мисли за това, което ще последва.

Загледа се в Зоуи и в сянката, която беше останала от нея. Замисли се за момичето, което обичаше от дете. Пред очите му се сменяха картини, виждаше неравната подстрижка, която сама си беше направила в четвърти клас. Усмихна се при спомена за детските им години в началното училище, когато коленете й бяха вечно ожулени. А после едно лято той замина със семейството си на почивка, остави я непохватна кльощавелка, а като се върна, видя, че се е превърнала в млада богиня. Неговата млада богиня.

- Хей, Зо - каза той и пристъпи към нея.

- Хийт! Тъкмо се чудех къде си. Аз... реших да спра тук, за да можеш да ме настигнеш. Липсваше ми.

- Много си бърза, Зо. Бързах колкото можах, но чак сега те настигам.

Той я хвана за ръка и забеляза, че кожата й е плашещо хладна.

Как се чувстваш, мила?

- Не знам. Някак ми е странно. Замаяна съм. Знаеш ли какво ми е, Хийт?

- Да, мила, знам. - Той спря, но задържа ръката й, така че да я принуди и тя да спре. - Душата ти се е пръснала. Ние сме в Отвъдното, Зо, спомняш ли си?

Огромните й тъмни очи го погледнаха и за миг тя изглеждаше като преди.

- Да, сега си спомням и мога да ти кажа, че е ужасно като

кравешко ако! ^

Очите му се замъглиха от сълзи, но той примига и се

усмихна.

- Толкова си права! Но знам как да оправим нещата.

- Наистина ли? Това е чудесно, но може ли да ги оправиш, докато аз... се разхождам, понеже просто не мога да стоя на едно място.

Вместо да я пусне, Хийт сложи ръце на раменете й и я притисна към себе си, като я застави да го погледне в очите.

- Трябва да събереш всички части от душата си и после да се върнеш в тялото си. В реалния свят. Трябва да го направиш за приятелите си. За Старк, за баба ти. Зо, дори заради мен трябва да го направиш.

Тялото й трепереше, но той забеляза как тя прави усилие да се задържи на едно място.

_ Не и без теб, Хийт. Не искам да се връщам в реалния

свят без теб.

- Знам, мила - каза той нежно. - Но понякога се налага да правим неща, които не искаме. Както аз сега. Не искам да те изоставям, но е време да тръгвам.

Очите й станаха огромни и тя хвана ръцете му със своите.

- Не можеш да ме оставиш, Хийт! Ако си тръгнеш, аз ще умра.

Не, мила. Ще се случи точно обратното. Ще събереш душата си и ще живееш.

- Не, не, не! Не можеш да ме изоставиш. - Зоуи се разплака. - Не мога да съм тук без теб.

- Точно това се опитвам да ти кажа и аз, Зо. Ако не съм тук, ти ще се върнеш там, където ти е мястото, и ще сложиш край на това жалко, призрачно съществуване, което водиш в момента.

- Добре... не. Не. Ще събера душата си. Само остани тук. Остани с мен. Всичко ще е наред, ще видиш. Обещавам, Хийт.

Той знаеше, че тя ще му каже нещо такова, затова беше готов е отговора си, но това не попречи на сърцето му да се разбие.

- Не става дума за мен и теб, Зо. Става дума за това, което трябва да направя. Време ми е да напусна този свят.

За какво говориш, Хийт? Не те разбирам - изхлипа тя.

- Знам, че не го разбираш, мила. Аз също не го разбирам напълно, но го чувствам - като каза това, го обзе усещането, че постъпва правилно, а това го успокои и болката в сърцето му стана почти поносима. Умрях твърде бързо. Искам живота си, Зо. Искам да имам избор.

- Съжалявам, Хийт, вината беше моя. Не мога да ти върна живота.

- Никой не може, Зо. Но ако си тръгна, ще мога да имам друг живот. Ако остана, все едно никога не съм живял, нито пък ти.

Зоуи спря да подсмърча, но сълзите продължаваха да се стичат от очите й, мокреха бузите й и падаха надолу, сякаш беше излязла в дъждовен ден.

- Не мога. Не мога да продължа без теб.

Хийт я потупа леко и се насили да се усмихне:

Да, можеш. Щом аз мога, значи и ти можеш. Защото всеки знае, че ти си по-умна и по-силна от мен. Винаги си била.

- Не, Хийт - прошепна тя.

- Искам да запомниш нещо, Зо. То е много важно и ще има смисъл, когато събереш душата си отново. Ще си тръгна оттук, за да получа шанс за друг живот. Ти ще бъдеш могъща и известна Висша Жрица. Което значи, че ще живееш милион години. Пак ще се срещнем. Може и след сто години. В следващия ми живот. Обещавам ти, Зоуи Редбърд, отново ще бъдем заедно.

Хийт я придърпа в обятията си и я целуна - опита се да й покаже, че любовта му е безгранична. Когато най-сетне се реши да я откъсне от себе си, му се стори, че в ужасения й поглед видя разбиране.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Калона

- Ще те обичам вечно. Зо.

После се обърна и се отдалечи от единствената си истинска любов.

Въздухът пред него се разтвори като завеса и той пристъпи от един свят в друг.

Напълно разбита, Зоуи се залюля към кедровото дърво. Безмълвна като мъртвец, със сълзи, стичащи се по лицето й, тя продължи да обикаля в кръг.

Калона не знаеше откога е във владенията на Никс.

Първоначално почувства неописуем удар, с който Мракът, обуздан от Неферет, го издърпа внезапно от тялото му. Телесно и духовно той не осъзнаваше нищо, освен страхопочитанието и ужаса от това да се върне в Нейното владение.

Не беше забравил красотата на това място. Магията и очарованието на Отвъдното.

Но той беше различен, когато неговият дом беше тук.

Беше воин на Светлината, защитаваше Никс срещу всичко, което Мракът може да направи, за да застраши баланса в света и да донесе зло, болка, себичност и отчаяние, от които черпеше силите си.

От безброй векове Калона защитаваше богинята срещу всичко, освен срещу себе си.

Ирония на съдбата е, че Мракът беше използвал именно любов, за да го провали.

Още по-голяма ирония е, че веднъж паднал. Светлината също използва любов, за да го хване в плен.

Запита се дали е възможно любовта да му причини нещо по-лошо от това, което досега му е донесла.

Не обичаше Неферет. Използва я, за да се освободи от земния си затвор, а после, за да му го върне, тя го използва за своите цели.

А дали обичаше Зоуи?

Не би искал да е причината за нейното унищожение, но чувството за вина не беше любов. Съжалението също не беше любов. Тези емоции не бяха достатъчно силни, за да пожелае да пожертва свободата си заради нея.

Придвижваше се внимателно из владенията на богинята и прочисти ума си от мислите за любов и клопки, за да може да се фокусира върху задачата си.

Първата стъпка беше да открие Зоуи.

Втората бе да се увери, че тя няма да може да се завърне на земята и така той да изпълни обета, който даде на Неферет, и да освободи тялото си.

Откриването на Зоуи не беше никак трудно. Трябваше просто да се концентрира, а Мракът насочи душата му право към нея.

Момчето, което уби, също беше там. Беше му странно да го гледа как я успокоява, опитва се да й вдъхне увереност и някак инстинктивно да я поведе към свещената гора на богинята. Това място беше толкова чисто, че докато съществува балансът между Мрака и Светлината, никакво зло не може да проникне вътре.

Калона познаваше добре тази гора. Именно в нея за пръв път осъзна любовта си към Никс. Преди ужасния миг, в който избра да я напусне, тук беше единственото място, където намираше малко покой.

Опита се да влезе отново, за да последва Зоуи и Хийт и да изпълни обета си пред Неферет, но не успя да премине бариерата. Опитът го остави без дъх и му напомни твърде добре за начина, по който се чувстваше, пленен в земята.

Този път магията на земната стихия просто го отхвърли, без да го пленява.

Беше прекадено обвързан е Мрака, за да бъде допуснат до тази гора.

Калона очакваше Никс да се появи до него всеки момент. Да го обвини, че влиза като натрапник, и отново да го прогони от владенията си.

Но това не се случи. Явно Неферет беше права. Ако Никс бе забранила на тялото и на душата му да пристъпват в този свят, на мига самият Еребус щеше да се изправи пред него и с всичките си правомощия на неин воин да го изрита оттук.

Така че на Калона му бе разрешена тази свобода, този скапан избор, даден му от богинята, да може да се завърне и да зърне това, което най-силно желае, но да не може да го получи.

Познатият гняв се разгоря в него.

Видя Зоуи и момчето. Не му беше трудно да се досети, че ако просто положи усилия да ги задържи в гората достатъчно дълго, ше е изпълнил задачата си.

Зоуи малко по малко се изпаряваше. Превръщаше се в Каоиник Ши и като такава, нямаше начин да се завърне в тялото си.

Той изпита неприятно, болезнено чувство, че тя ще се превърне в създание, пленено между двата свята, без душа, нито живо, нито мъртво, неспособно да намери покой.

Чувства отново! Дали някога ще се освободи от това? Да. Трябва да има начин. Вероятно Неферет беше права. Вероятно ще се случи, ако се отърве от Зоуи. Тогава ще бъде свободен от всички чувства, които тя провокираше у него - вина, страст и тъга от загубата й.

Макар да си каза това наум, Калона знаеше, че няма да се отърве от тези чувства, ако я остави да се скита тук като сянка. Вината от това ще го преследва вечно.

Калона размишляваше над това, докато наблюдаваше от външната страна на гората как Хийт се опитваше да успокои Зоуи, макар спокойствието да бе непостижимо за нея.

Той я обича, а и тя него. Калона се изненада, че не изпита нито гняв, нито ревност при тази мисъл. Ако животът й не се бе обърнал така, тя щеше да прекара един невинен, земен, щастлив човешки живот с това момче.

Изведнъж Калона осъзна как едновременно би могъл да се отърве от Зоуи и да изпълни обета си към Неферет.

Тя би могла да остане тук с момчето, а това ще я направи щастлива и ще потуши напълно чувството му за вина заради нейната смърт. Ще бъде тук, във владенията на Никс, заедно с детската си любов, а Калона ще се върне на земята свободен от връзката си с нея. На практика за нея ще бъде добре да остане, осъзна той. Няма да познае отново земните болка и тревога. Това изглеждаше напълно задоволително решение.

Калона изхвърли от ума си мисълта какво би било за него да изгуби единственото момиче, което в цели два живота му напомня за невъзможната му любов към богинята и го кара да изпитва чувства.

Вместо това той се концентрира върху момчето. Хийт беше ключът. Неговата смърт причини пръсването на душата й и заради него тя не можеше да събере душата си в едно. Глупав човек! Не осъзнава ли, че само той може да я освободи от чувството за вина и дай помогне да събере душата си?

Не, разбира се, че не го осъзнава. Той беше просто момче. При това не от най-проницателните. Някой трябва да му помогне, за да осъзнае ролята си.

Но момчето беше в гората, а Калона нямаше как да влезе там. Затова той обикаляше и наблюдаваше, докато момчето изпадна в ярост и той използва нишка от тази бурна емоция, за да му прошепне, да го насочи към правилния път.

Доволен, Калона се оттегли към края на гората в очакване. Момчето щеше да помогне на Зоуи да събере душата си, но тя не би го напуснала, не й ако той е пътят, по който тя е постигнала единство. Единствено въпрос на време е, докато земното й тяло загине без душа.

Тогава той би могъл да се завърне в тялото си и обетът му към Неферет ще е изпълнен. А после, помисли си Калона със зловеща усмивка, ще се погрижа Тси Сгили никога повече да няма контрол върху мен.

Старк

Старк видя как Хийт пристъпи от един свят в друг. За миг не можеше да се помръдне, дори за да отиде при Зоуи.

Оказа се прав, Хийт наистина беше по-смел от него. Старк се наведе леко и прошепна:

- Бъди с Хийт, Никс. И нека някак отново да се срещнат със Зоуи. - Устните му се разтеглиха в усмивка и той добави: - Дори това да ми причини големи проблеми в бъдеще.

После вдигна глава, забърса очите си и излезе иззад скалата, като се насочи към Зоуи с бърза крачка.

Тя изглеждаше наистина зле. Косата й се развяваше от вятъра, който като че ли й нашепваше нещо, докато крачеше в кръг. Без да вижда все още Старк, тя вдигна ръка, за да отметне косата от лицето си, и той забеляза, че е започнала да става прозрачна.

Буквално изчезваше малко по малко.

- Зоуи, аз съм.

Звукът от гласа му й подейства като токов удар. Тя подскочи и се завъртя към него.

- Хийт!

- Не. Аз съм, Старк. Аз... съжалявам за Хийт измърмори той и се почувства глупаво, но не знаеше какво друго да каже.

- Той си отиде.

Тя погледна с празен поглед към мястото, където Хийт стоеше точно преди да изчезне, а после започна да обикаля в кръг. Очите й попаднаха на Старк.

Тя го разпозна и се олюля за миг, спря и обви ръце около себе си.

Старк! - Зоуи не спираше да клати глава. - Не, не и ти, не!

Той се досети какво си е помислила и моментално се доближи до нея, придърпа вдървеното й тяло в прегръдките си и я притисна силно.

Не съм мъртъв. - Той изрече думите бавно и внимателно, като я гледаше в очите. - Разбираш ли, Зоуи? Аз съм

тук, но тялото ми е добре. То е в реалния свят, заедно с твоето. Никой от нас двама ни не е мъртъв.

За миг тя почти се усмихна. Отпусна се в ръцете му и се остави да я задържи на едно място.

Толкова ми липсваше - промърмори тя.

После се отдръпна леко и го разгледа внимателно.

- Ти си моят воин.

- Да, аз съм твоят воин. И винаги ще бъда.

С лека въздишка тя започна отново да крачи.

Той тръгна с нея, без да е напълно сигурен как да спечели доверието на тази призрачна и странна версия на Зоуи. Спомни си, че Хийт й говореше сякаш е съвсем нормална, така че без да обръща внимание на обърканите й думи и че не може да спре на едно място, той взе ръката й, сякаш са тръгнали на обикновена разходка в гората.

Тук е много хубаво.

- Предполага се да е спокойно.

- Според мен е така.

- Не, не и за мен. Никога повече няма да мога да намеря покой. Загубих тази част от себе си.

Той стисна ръката й:

- Точно затова съм тук. Ще те защитавам, за да събереш частите на пръснатата си душа в едно, а после ще се върнем вкъщи.

Тя не го погледна.

- Не мога. Върни се без мен. Аз трябва да остана тук и да чакам Хийт.

- Зоуи, Хийт няма да се върне тук. Той се върна към живота. Ще бъде прероден. Ще се появи отново, но в реалния свят.

- Не може да е там. Той е мъртъв.

Добре, виж сега. И аз не съм много добър в обясненията за неща с Отвъдното и т.н., но от това, което разбрах, Хийт си тръгна, за да може душата му да се прероди в следващ живот. Така ще можете да се срещнете пак, Зоуи.

Тя спря и се загледа в него, после поклати глава и закрачи отново.

Старк стисна устни, за да не изрече това, което го разкъсваше вътрешно - че не го обичаше достатъчно, че тя би събрала душата си, за да бъде с Хийт, но не и с него.

Старк мислено разтърси себе си за раменете. Тук не ставаше дума само за любов. Знаеше го още когато Сеорас го попита дали би рискувал живота си за Зоуи, дори да знае, че ще я загуби.

Ще остана с нея, беше отвърнал Старк.

Като неин воин, да, но не и като неин любим, отвърна му Сеорас.

Може би не като неин любим.

Старк се загледа отново в Зоуи. Тя беше напълно разбита. Татуировките й ги нямаше. Душата й беше разкъсана. Тя губеше себе си. Все още виждаше добротата и силата й, но тя вече не беше същата като преди. Но дори и с разбита душа, тя бе неговата кралица, неговата банн ри ши.

Но знай, че няма връщане назад, защото такъв е законът. Забрави за воинската ярост, злоба, предубеждение и мъст. Само твоята непоколебима вяра в честта може да ти бъде награда. Няма гаранция, че ще получиш любов, щастие или облага.

Старк беше неин бранител, независимо от всичко. Беше свързан с нея с връзка, много по-силна от всяка любов - честта.

Зоуи, трябва да се върнеш. Не заради Хийт, не заради мен. Трябва да се върнеш, защото така е правилно.

- Не мога. Не е останало достатъчно от мен.

- Затова имаш нужда от помощ. Твоят бранител е тук. Той целуна пръстите й и й се усмихна. Изведнъж си спомни нещо. - Афродита ме накара да запомня едно стихотворение за теб. Написано е от Крамиша. Те със Стиви Рей смятат, че е нещо като указание, което може да ти бъде от помощ.

- Афродита... Крамиша... Стиви Рей... - прошепна Зоуи колебливо, сякаш едва сега си спомня тези имена. - Те са мои приятелки.

- Да, точно така. - Старк отново стисна ръката й. Стори му се, че може да мине през нея. - И така, ето го стихотворението:

Меч с две остриета

С едната страна унищожава

А с другата освобождава

Аз съм твоят гордиев възел

Ще ме разплетеш ли или ще ме унищожиш?

Следвай истината и ще ме намериш по вода

Пречисти ме с огън

Никога вече не ме заравяй под земята

Въздухът ще ти прошепне

Онова, което духът вече знае,

Че дори разбито,

Всичко е възможно,

Ако вярваш.

И тогава и двамата ще бъдем свободни.

Когато Старк приключи да рецитира, тя спря за миг, кол-кото да го погледне в очите, и каза:

- Но в това няма никакъв смисъл.

После започна да крачи отново, но той стисна здраво ръката й и я задържа:

- Напротив, има. То се отнася за теб и Калона. Той трябва да направи нещо, за да се освободи оттук. Помниш ли, че двамата сте свързани? .

- Не, вече не сме — каза тя бързо. - Той развали тази връзка, когато счупи врата на Хийт.

Адски се надявам да е така, помисли си Старк, но на глас каза:

- Да, но част от това пророчество вече се е сбъднало. Ти се придържаше към истината и го намери по вода. Следващата част казва, че трябва да го пречистиш през огън. Какво според теб значи това?

- Не знам! - извика Зоуи. Макар да виждаше, че това я ядосва, Старк се зарадва да види оживление в бледото й лице. - Калона не е тук. Няма и огън. Не знам какво може да значи!

Старк продължаваше да държи здраво ръката й.

- Калона е тук. Той дойде след теб. Просто не може да влезе в гората. - А после, без никаква рационална мисъл, той изрече следващите думи, сякаш дойдоха директно от сърцето, а не от ума му, — Огънят ме доведе тук. Поне усещането беше точно като за огън.

Зоуи го погледна и с най-обикновен тон изрече думите, които промениха хода на живота му:

- В такъв случай стихотворението сигурно се отнася за теб и Калона, а не за мен и Калона.

- Какво имаш предвид с това? Как така за мен и Калона?

- Ти също дойде във Венеция. Знаеше истината за чудовищната същност на Калона още преди аз да го разбера. Минал си през огън, за да дойдеш тук. Следващият ред сигурно значи нещо за теб, ако се замислиш над него.

- Двойно заострен меч... - каза той. Шотландският меч беше двойно заострен. С него той унищожаваше и освобождаваше. Знаеше истината за Калона, когато го последва във Венеция заедно със Зоуи. Огнената болка от раните, нанесени му от Сеорас, го доведе тук, на място, което му напомняше за земята, макар да се намираше в Отвъдното. А Зоуи беше пленена тук и трябваше да бъде освободена. Той последва това, което духът му знаеше за честта, за да завърши успешно мисията си.

- О, мамка му! Изведнъж парченцата от пъзела започнаха да се подреждат. - Права си, стихотворението се отнася за мен.

- Хубаво, значи ти показва как да бъдеш свободен - каза Зоуи.

- Не, Зи, показва ми как да освободя и двама ни. Мен и Калона.

Загрижените й очи се спряха върху него за миг, преди да се стрелнат бързо встрани.

Да освободиш Калона? Не разбирам.

А аз разбрах - каза той мрачно, като си спомни за смъртоносния удар, който нанесе на Другия, за да го освободи.

- Има много начини да бъдеш свободен. - Той я дръпна за ръката и я обърна към себе си. — Аз вярвам в теб, Зоуи. Дори и с пръсната душа, ти все още носиш моя обет. Ще те защитавам и докато притежавам някаква чест, няма да допусна да ти се случи нищо. Вярвам, че всичко е възможно. Това значи да си бранител - преди всичко чест.

Той вдигна ръката й и я целуна, а после я поведе директно към края на гората.

- Не. Не. Не можем да излизаме оттук каза Зоуи.

- Точно там трябва да отидем, Зи. Всичко ще е наред, вярваш ли ми?

Старк продължи да върви, докато гората започна да се разрежда.

- Дали ти вярвам? Не. Тук не става дума за доверие. Старк, не можем да излезем оттук. Никога. Там има лоши неща. Той е навън.

Зоуи дърпаше ръката си силно, опитвайки се да смени посоката.

- Зи, ще ти кажа някои неща много бързо. Знам, че концентрацията ти е нарушена, но трябва да ме изслушаш. — Той почти я влачеше след себе си към края на гората. - Аз вече не съм ти просто воин, аз съм твой бранител. А това значи огромна промяна за нас двамата. Най-важната част от нея е, че съм свързан с теб по много по-силен начин - чрез честта си. Не мога да допусна да ти се случи нещо. Не мога да ти кажа каква е промяната за теб. - Краят на гората се показа пред тях. Старк спря и следвайки вътрешния си импулс, застана на коляно пред кралицата си. Но вярвам, че сто процента си способна да се справиш. Зоуи, ти си моята Аса, мо банн ри, моята кралица. Трябва да събереш душата си в едно, иначе никой от нас няма да се измъкне оттук.

- Старк, плашиш ме.

Той се изправи на крака. Целуна ръцете й, после челото и накрая каза:

- Е, Зи, само гледай, защото едва сега започвам. - Той й отправи типичната си наперена усмивка. - Каквото и да стане, поне успях да стигна дотук. Ако се върнем, ще можем да кажем на надутите пуяци от Висшия Съвет: „Казахме ли ви!“.

После той размести клоните на две дървета и излезе извън границата на гората.

Зоуи остана вътре, но задържа клоните разтворени, за да вижда Старк.

- Старк, върни се!

- Не мога, Зи, има нещо, за което трябва да се погрижа.

- Какво? Не разбирам.

Трябва да наритам задника на един безсмъртен. За теб, за мен и за Хийт.

- Но ти не можеш да победиш Калона!

- Сигурно си права, Зи. Но ти можеш. Вярвам в това.

Старк разпери ръце и извика към небето:

Хайде, Калона! Знам, че си тук! Ела да се пребориш с мен. Само така ще се увериш, че Зоуи няма никога да се завърне, защото докато съм жив, ще се боря за нея!

Небето над него започна да посивява. Мрачни нишки като черен пушек се плъзгаха надолу и постепенно придобиха форма. Най-напред се появиха крилете му. Огромни, черни и разперени, те закриха златистия блясък на божественото слънце. После се появи и тялото на Калона. По-масивно, по-силно и по-опасно, отколкото Старк си го спомняше.

Докато кръжеше над него, Калона се усмихна:

- Значи си ти, момче. Пожертвал си се, за да я последваш тук. Работата ми е приключена. Твоята смърт я пленява тук като в капан. Всичко стана по-лесно, отколкото си го представях.

-Грешиш, задник такъв. Аз не съм мъртъв. Жив съм и ще си остана такъв. Както и Зоуи.

Калона присви злобно очи:

- Зоуи няма да напусне Отвъдното.

Отново грешиш и аз съм тук, за да ти го докажа.

- Старк! Върни се обратно! - изкрещя Зоуи от вътрешността на гората.

Калона се обърна към нея. Звучеше тъжен, почти сърцераздирателен:

За нея щеше да е много по-лесно, ако беше оставил човека да изпълни волята ми.

- Точно това ти е проблемът, Калона. Страдаш от божествен комплекс. Само защото си безсмъртен не значи, че ще се разпореждаш тук. А в конкретния случай си в голяма грешка.

Бавно, Калона върна погледа си към Старк. Кехлибарените му очи бяха изпълнени с гняв:

Ти си този, който греши, момче.

- Не съм момче - отвърна Старк със същия тон.

- За мен винаги ще си момче. Незначителен, слаб, смъртен.

- Което значи, че грешиш за трети път. Смъртен не значи слаб. Ела тук да ти го докажа.

- Добре. Нека болката, която това ще причини на Зоуи, да тежи на твоята душа, не на моята.

- Именно, понеже нямаш навика да носиш отговорност за лайната, които забъркваш!

Както Старк предполагаше, тези думи го изкараха от равновесие:

- Не си позволявай да говориш за миналото ми! изрева той.

Калона протегна ръка, от гърчещите се нишки Мрак извади копие, което проблесна зловещо, и скочи на земята.

Вместо да се приземи точно пред Старк, масивните му криле го понесоха напред и надолу, разрязвайки земята в перфектна окръжност около Старк. Под краката му земята потрепери и се разпадна, сякаш адът се отвори под него. Старк започна да пропада надолу.

Падна на дъното и останал без дъх, се опита да се изправи, но зрението му бе замъглено. Над него се разнесе ироничен смях.

- Някакво малко, слабо момче се опитва да си играе с мен. Това дори не е забавно - каза Калона.

Арогантен. Той е по-арогантен дори отколкото аз бях преди.

С мисълта за това, което е бил преди, но вече е превъзмогнал, Старк си пое дълбоко въздух. Зрението му се проясни точно навреме, за да види ярката светкавица, която прониза мрака между Калона и него. Шотландският меч се появи забит в земята.

Старк стисна дръжката и почувства мигновено топлината и пулса на собственото си сърце, щом мечът запя в тон с кръвта му.

Погледна Калона и забеляза изненадата в кехлибарените му очи.

- Казах ти, вече не съм момче.

Старк се хвърли напред без колебание, стискайки меча с двете си ръце, идеално концентриран в геометричните линии на поражение, които се сливаха над тялото на Калона.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Зоуи

Изпитах невъобразим шок, когато Калона се появи над Старк. Гледката ми върна спомена за всичко, което се случи в последния ден, преди светът ми да избухне и смъртта, отчаянието и вината да ме погълнат. Кехлибарените му очи срещнаха моите и аз застинах от тъгата, която видях в тях, както и от спомена за предишните пъти, когато вярвах, че виждам в тях човечност, доброта и дори любов.

Но грешах, грешах ужасно.

Заради тази моя грешка Хийт плати с живота си.

После Калона се обърна към моя воин, който го предизвикваше.

Не! О, Богиньо! Накарай го да замълчи. Нека да се върне обратно при мен.

Но Старк сякаш нарочно дразнеше Калона. Не би замълчал. Не би побягнал. Когато Калона се приземи, ме обзе истински ужас. Крилете му изрязаха дупка в земята и Старк пропадна в мрака.

Изведнъж осъзнах, че Старк също щеше да умре заради мен.

-Не!

Безмълвният вик отекна в мен, където беше съвсем празно и безнадеждно. Трябваше да бягам, да продължа да се движа, да избягам от това, което се случваше там.

Не можех да го понеса. Не беше останало достатъчно от мен, което да понесе това.

Но ако не направя нещо, Старк ще умре.

-Не!

Този път гласът ми не беше призрачен, безмълвен вик. Този път бе моят собствен глас, а не онова далечно и ужасно гъргорене, което се носеше от устата ми.

- Старк. Няма. Да. Умре.

Усетих думите и се насладих на тяхната позната форма и цялост, излязох от гората и се насочих към черната дупка, в която беше изчезнал моят воин.

Когато стигнах до нея, погледнах надолу и видях Старк и Калона един срещу друг. Старк държеше огромен меч с двете си ръце, а Калона - копие.

Изведнъж осъзнах, че това не е просто дупка в земята, а арена. Калона бе направил арена с гладки стени, по които никой не можеше да се покатери.

Беше хванал Старк в клопка. Той не би могъл да избяга, дори да реши да ме послуша. Не би могъл да спечели. А Калона не би се задоволил да го понашляпа малко. Или много. Калона щеше да го убие.

Вцепенението започна да ме задушава. Не можех да стоя на едно място, затова обикалях в кръг около арената, наблюдавайки как Старк напада безсмъртния.

Със зловещ ироничен смях Калона блъсна меча с копието си и с мълниеносна скорост, на която Старк по никакъв начин не би могъл да реагира, той зашлеви лицето му с ръка. Старк падна на земята, като стискаше главата си с ръце, сякаш се опитваше да потуши болката.

Бранителски меч това е смехотворно. Значи си въобразяваш, че можеш да си един от тях? - каза Калона, докато Старк дойде на себе си и се изправи отново срещу него.

От ушите, носа и устата му течеше кръв и се спускаше на струйки по врата му.

- Не си въобразявам, аз съм бранител.

- Не е възможно. Знам миналото ти, момче. Видях те да приемаш Мрака. Кажи това на бранителите и да видим после дали ще те искат още.

Единственият, който може да отмени бранителския ми обет, е моята кралица. А тя е наясно с мен и моето минало.

Гледах как Старк напада отново. С презрителна подигравка Калона отклони меча с копието си. Този път удари Старк с юмрук, който счупи носа и скулите му и го метна по гръб.

Притаих дъх и гледах безпомощно, очаквайки Калона да нанесе смъртоносен удар.

Но безсмъртният не направи нищо, освен да се засмее, докато Старк се гърчеше от болка в краката му.

- Зоуи не е кралица. Не е достатъчно силна. Тя е просто едно крехко момиче, което допусна душата й да се пръсне заради смъртта на някакъв човек.

- Грешиш. Зоуи не е никак слаба. Тя е загрижена! А относно момчето, това е една от причините да съм тук. Трябва да ми изплатиш дълга за живота му.

- Глупак! Само на Зоуи може да бъде изплатен такъв дълг.

С тези думи Калона сякаш вдигна копието си и разсече мъглата от вина, която ме обви от мига, в който видях Хийт да умира. Изведнъж всичко се проясни пред мен.

Може да не се виждах като кралица, но Старк вярваше в мен. Хийт вярваше в мен. Стиви Рей и дори Афродита вярваха в мен.

Не загрижеността за другите ме правеше слаба, а по-скоро изборът, който бях направила заради тази загриженост.

Допуснах любовта да пръсне душата ми веднъж, но докато гледах как Калона си играе е моя воин, моя бранител, аз избрах честта да ме излекува.

И най-после взех своето решение.

Обърнах гръб на арената и се доближих до гората на богинята. Блокирах безпокойството, което ме дърпаше навътре, без да ме води на конкретно място, и се заставих да остана спокойна. Разперих ръце и се концентрирах най-напред върху последния дух, който ме напусна.

- Бриджит! Нуждая се от силата си!

Червенокоската се появи пред мен. Изглеждаше като самата богиня, огнена и изпълнена с мощ и вяра. каквито аз не притежавах.

- Не - поправих се аз. - Мощта и вярата са си мои, просто ги бях загубила за малко.

- Готова ли си да ги приемеш обратно?

- Готова съм.

- Е, време беше.

Тя пристъпи напред и ме обгърна с ръце, придърпа ме към себе си в интимна прегръдка. Аз също я прегърнах и тя се стопи при допира с кожата ми. Усетих как ме изпълни вълна от сила - чиста сила.

Едно на нула казах аз. Стегни се и действай, момиче.

Отново разперих ръце. Този път останах на място, а желанието да се движа, да търся, да бягам, мина покрай мен безобидно като пролетен дъжд.

- Нуждая се от радостта си!

Деветгодишната ми версия не се материализира пред мен. Тя излезе от гората, подскачайки. Със смях се хвърли в ръцете ми. Хванах я и тя потъна в душата ми.

С усмивка разперих ръце отново. Радостта и силата ми помогнаха да приема обратно последната част от душата си - състраданието.

- Ая, искам да се върнеш при мен - извиках към гората.

Индианската девойка пристъпи грациозно между дърветата.

- А-де-ле, сестро. Радвам се да чуя, че ме викаш.

- Мога честно да кажа, че се радвам да си част от душата ми. Приемам те, Ая. Напълно. Ще се върнеш ли?

- Аз винаги съм била тук. Просто трябваше да ме повикаш.

Прегърнах я и отново възвърнах душата си.

- А сега нека да видим кой е слабо момиче - казах и се върнах на арената при Калона.

Стигнах до ръба и погледнах надолу. Старк отново беше на колене. От тази гледка сърцето ми се сви. Моят бранител изглеждаше ужасно. Устните му бяха подути и разцепени на няколко места. Носът му беше счупен и от лицето му течеше кръв. Лявото му рамо бе смачкано и безформено, а ръката му висеше немощно. Красивият меч лежеше на земята, но далеч, така че да не може да го стигне. Виждах, че костите на единия му крак и коляното са счупени, но той се опитваше да се изправи на крака, надявайки се да достигне меча си.

Калона беше вдигнал копието си, сякаш преценяваше тежестта му.

- Потрошен бранител на момиче с пръсната душа. Изглежда, двамата перфектно си подхождате - каза той.

Това адски ме вбеси.

- Нямаш представа колко ми е писнало от глупостите ти, Калона - извиках.

И двамата се обърнаха към мен. Не отместих поглед от Калона, но почувствах доволната усмивка на Старк.

- Връщай се в гората, Зоуи - каза Калона. - Там е най-добре за теб.

- Знаеш ли какво мразя най-много? Мъже, които ми казват какво да правя.

Да, кралице моя, Хийт каза същото.

Сега усещах усмивката в гласа на Старк и трябваше да погледна към него. В изтерзаното му лице видях колко се гордее с мен и очите ми се напълниха със сълзи.

Моят воин... - прошепнах аз.

Това беше достатъчно за Калона.

Трябваше да се върнеш в гората - чух го да казва. Видях как очите на Старк се разшириха и когато погледът ми се върна обратно на Калона, той замах на с копието си назад като древен бог. Засили го с такава сила и скорост, че просто не можех...

- Не! - извиках аз. - Ела при мен, въздух! - Хвърлих се на арената, като разчитах въздухът да омекоти падането ми. Въпреки всичко вече беше късно.

Копието на Калона прониза Старк в гърдите. То премина през тялото му и куките в края на острието се захванаха за

Гръдния му кош и го хвърлиха назад с такава мощ, че той бе забоден в далечната стена на арената със страшна сила.

Приземих се на земята и се затичах към Старк. Погледите ни се срещнаха. Той беше още жив!

“ Не умирай! Не умирай! Мога да го оправя, не може да няма начин.

Колкото и да бе невероятно, той се засмя:

- Точно така. Моята кралица няма да допусне нищо да я пръсне отново. Вземай дълга си и да се връщаме вкъщи.

Старк затвори очи и е усмивка на уста тялото му потрепна. Кървави балончета излязоха от раната на гърдите му и изведнъж тялото му застина неподвижно. Моят воин беше мъртъв.

Този път, макар отново да видях смъртта на някого, когото обичам, не се поддадох на ужаса и болката. Този път държах духа плътно до себе си, вместо да го хвърлям в атака. Извличах сила от него и се оставих да ме водят инстинктите, а не болката, вината и отчаянието.

Калона поклати глава:

- Искаше ми се това да бе свършило по друг начин. Ако ме беше послушала, ако ме беше приела, нямаше да се стигне дотук.

- Радвам се да чуя, че си съгласен е мен, защото това ще свърши по друг начин - казах.

Преди да тръгна към него, взех меча на Старк. Беше по-тежък, отколкото очаквах, но все още бе топъл от ръката на Старк и тази топлина ми даде сили да го вдигна.

Усмивката на Калона беше почти мила:

- Няма да се бия с теб. Това е подаръкът ми към теб, Зоуи. Сбогом. Ще ми липсваш и често ще мисля за теб.

Той разпери огромните си криле.

- Въздух, не му давай да отлети.

Напълно разперените му криле бяха лесни за улавяне и един мощен поток от въздух го притисна към стената на арената в зловещо отражение на последната поза на Старк.

Доближих се до него и без колебание забих меча на Старк в гърдите му.

- Това е за Старк. Знам, че няма да умреш, но си струва да го направя казах аз. - Знам, че гой би го оценил.

Очите на Калона блеснаха застрашително:

Не можеш да ме държиш тук вечно. А когато най-после ме освободиш, ще те накарам да си платиш.

- О, я да видим. Както каза Старк, грешиш. Отново. Тук правилата са малко по-различни и вероятно бих могла да те задържа завинаги, стига да исках да се превърна в Лудата отмъстителка. Само че веднъж вече играх ролята на луда и не ми се занимава с това повече. А и искам да се прибирам. Така че ето какво ще направиш: ще ми платиш дълга си за убийството на моя консорт Хийт Лък, като ми върнеш обратно Старк. После двамата с него се прибираме вкъщи. И не ми пука ти къде ще ходиш.

Ти си луда. Не мога да възкресявам мъртвите.

- В този случай мисля, че можеш. Тялото на Старк е на сигурно място на земята, заедно е моето. Сега сме в Отвъдното, но тук са само душите ни. Ти си безсмъртен, което значи, че можеш да вземеш частица от безсмъртния си дух и да го споделиш с моя бранител. И да го ми го върнеш обратно. Веднага. Защото ми дължиш отплата. Разбра ли? Изисквам да изплатиш дълга си, а времето за плащане току-що настъпи.

- Не притежаваш силата, с която да ме заставиш - каза Калона.

Тя не, но аз да.

Безплътните думи се понесоха около нас. Разпознах гласа на Никс и се огледах с очакване да я видя. Калона се взираше през рамото ми с изражение, което напълно промени лицето му. Отне ми известно време да го разгадая. Гледал ме е със страст, със собственическо чувство и дори с нещо, което той наричаше любов. Но това не беше вярно. Никога не ме е обичал. Калона обичаше Никс.

Проследих погледа му и се обърнах, за да видя богинята, застанала до тялото на Старк. Беше положила ръка на главата му.

- Никс! - Гласът на безсмъртния звучеше отчаяно, но и изненадващо младежки. - Богиньо моя!

Никс вдигна очи от тялото на Старк, но не погледна Калона. Вместо него се взря в мен и цялото ми същество се изпълни с радост.

- Добра среща, Зоуи.

Усмихнах се доволно и сведох глава.

-Добра среща, Никс.

- Справи се добре, дъще моя. Накара ме отново да се гордея с теб,

- Отне ми твърде много време. Съжалявам за това.

Погледът й беше изключително мил:

- Както винаги, трябва да искаш прошка от себе си, не от мен.

- Ами аз? - простена Калона. - Ще ми простиш ли някога?

Богинята най-после го погледна. Очите й бяха тъжни, но устните й бяха стиснати в мрачно изражение, а думите й прозвучаха безчувствено:

Ако някога си заслужиш прошката, тогава може да ме помолиш за нея. Не и преди това.

Никс вдигна ръка от главата на Старк и насочи пръст към Калона. Мечът изчезна от гърдите му и той падна на земята.

- Ще платиш на моята дъщеря дълга си, а после ще се завърнеш към реалния свят и обстоятелствата, които те очакват там, И знай, че и на душата, както и на тялото ти, вече е забранено да пристъпват моите владения.

Без повече да го поглежда, Никс му обърна гръб. Тя се наведе и целуна устните на Старк, а после въздухът около нея проблесна и тя изчезна.

Калона се изправи на крака и аз отстъпих назад, като вдигнах ръце и се приготвих да използвам вятъра, за да се боря с него. Погледите ни се срещнаха и видях, че той плаче.

- Ще направя това. което тя ми заповяда. С изключение на един-единствен път, винаги съм й се подчинявал - каза той.

Калона се доближи до тялото на Старк и аз го последвах.

Вдъхвам ти живот от моя дъх. Живей с него и приеми малка частица от моето безсмъртие, с което си плащам за човешкия живот, който отнех. ^

И после, за моя огромна изненада, Калона повтори действието на Никс и целуна Старк.

Тялото му потрепна. Той вдиша и издиша трудно.

Преди да успея да го спра, Калона сложи ръка на рамото му и издърпа копието от гърдите му.

Старк се загърчи в агония и падна на земята.

- Ах ти, гадняр такъв! - Изтичах към Старк и сложих главата му в скута си. Той дишаше тежко, но все пак дишаше. Вдигнах поглед към Калона. Не се учудвам, че тя отказа да ти прости. Ти си жесток и безсърдечен. И въобще си абсолютно сбъркан.

Когато се върнеш в реалния свят, стой далеч от мен. Там Никс няма да може да дотича да те спасява.

- Колкото по-далече съм от теб, толкова по-добре.

Калона разпери криле, но преди да полети, нишки от

Мрак, лепкави и остри, се процедиха от черните стени на арената и катраненочерния прахоляк под краката ни. Докато все още гледаше към мен, те оплетоха тялото му и прерязаха плътта му. Малко по малко покриха цялото му тяло, докато не остана нищо, освен кръв, мрак и кехлибарени очи. Тогава нишките на мрака стигнаха до очите му и се гмурнаха в тях. Аз изкрещях от ужас, щом те откъснаха от него нещо, което бе толкова ослепително светло, че трябваше да затворя очите си пред неговата яркост. Когато ги отворих отново, тялото на Калона беше изчезнало заедно с арената, а аз и Старк седяхме насред гората.

ТРИЙСЕТТА ГЛАВА

Зоуи

- Зоуи, Какво се случи? - попита Старк и се опита да изправи потрошеното си тяло.

- Ш-т, всичко е наред. Калона си тръгна. В безопасност сме.

Погледите ни се срещнаха и напрежението в него изчезна. Той се отпусна в скута ми.

- Ти отново си цяла, душата ти вече не е пръсната.

- Да, така е. - Докоснах нежно бузата му на едно от малкото места, което не беше наранено. - Този път ти изглеждаш пръснат.

- Не, Зи. Докато с теб всичко е наред, и аз ще съм добре.

Той се закашля и от огромната рана на гърдите му изхвърча кръв. Затвори очи и лицето му се изкриви в агония.

О, богиньо, ранен е толкова тежко!

Положих усилия да говоря спокойно:

- Добре, чудесно, но не изглеждаш много добре. Така че какво ще кажеш да се връщаме в телата си? Те ни очакват с нетърпение, нали?

Той отново потръпна от болка. Дишаше плитко и болезнено.

- Ти трябва да се връщаш — каза той. — Аз ще те последвам, след като си почина малко.

Обзе ме паника:

- 0, не, няма да те оставя тук. Просто ми кажи какво да направя, за да те върна обратно.

Той примига няколко пъти и после устните му се разтеглиха в типичната му наперена усмивка:

Аз всъщност не знам точно как да се върна.

- Не знаеш? Старк, питам сериозно.

- Сериозен съм. Нямам ни най-малка представа.

- Как се добра дотук?

- Чрез болка.

Изсумтях:

- Е, поне няма да е трудно да намерим обратния път. Поне болка имаш, колкото искаш.

Да, но при тялото ми има древен воин, който се грижи да го държи на границата между живота и смъртта. Не знам как да му кажа, че е станало време да се събудя. Ти как ще се върнеш?

Дори не се бях замисляла затова. Отговорът беше толкова естествен, колкото дишането:

- Ще последвам духа си. Той ще ме заведе там. където принадлежа. В тялото ми.

- Направи го. Той замълча за миг, защото го обзе поредната вълна нетърпима болка. И след като си почина малко, аз ще направя същото.

- Не, ти нямаш връзка с елемента дух, както аз. При теб няма да се получи.

- Хубаво е, че все още имаш връзка с елементите си. Питах се дали ще е така, след като татуировките ти изчезнаха.

- Изчезнали са?

Огледах ръцете си и забелязах, че нямах никакви татуировки. Всички ли са изчезнали? Дори онези по лицето ми?

Остана само полумесецът отвърна той. После отново се сгърчи от непоносимата болка. Затвори очи и продължи. - Ти тръгни и се прибери. Аз някак ще се оправя. Когато не съм толкова уморен. Не се тревожи. Няма да те изоставя.

- О, по дяволите. Няма да загубя още един с такова абстрактно обяснение от рода на „ще се видим отново някога“. Това вече не работи.

Той отвори очи.

- Тогава ми кажи какво да направя, кралице моя. И ще го направя.

Игнорирах тази част с кралицата. Чух го да ме нарича така и по-рано, когато говореше с Калона. Зачудих се дали е било преди или след като безсмъртният започна да блъска главата му, но после се фокусирах върху репликата „ще го направя“. Значи ще направи каквото му кажа... Но какво, по дяволите, да му кажа да направи?

Погледнах го отново. Беше толкова тежко ранен, много по-зле, отколкото когато едва не се уби със собствената си стрела.

Но тогава се възстанови много бързо. Налагаше му се, защото аз също бях ранена.

Спомних си цялата лекция, която Дарий ми изнесе, когато поисках да дам на Старк да пие от мен, за да се излекува по-бързо. Каза, че връзката между воина и Жрицата е толкова силна, че понякога той може да усеща чувствата й. Загледах се в нараненото му лице. Дарий каза, че един воин може да получи много от своята жрица. А чрез кръвта й би могъл да получи директно енергия.

А Старк сега се нуждаеше точно от това. Енергия, за да се завърне в тялото си.

Този път няма да му се наложи да се оправи сам, а, слава на богинята, аз не бях ранена.

Хей, знам какво трябва да направиш.

Очите му се отвориха и видях в тях ужасна болка.

Кажи ми. Ако съм в състояние, ще го направя.

Усмихнах се:

- Искам да пиеш от мен.

Изглеждаше изненадан и през ужасната болка отново се появи наперената му усмивка:

О, това ли искаш? Сега? Когато тялото ми е съвсем извън строя? Яко.

Не бъди такъв. Точно защото тялото ти е извън строя, затова искам да го направиш.

- Щях да ти променя мнението, ако бях здрав - ухили се

той самодоволно.

Поклатих глава и завъртях очи с досада:

- Ако беше здрав, щях да те напляскам.

Опитах се да го наместя колкото се може по-нежно.

- Извинявай, извинявай, ако те заболя - казах аз, след като той изохка.

Легнах до него и се опитах да го придърпам към себе си, за да поема колкото се може повече от неговата болка.

- Добре, сега ми помогни да се завъртя на по-добрата си страна.

По-добрата страна? Не знаех дали да се засмея, или да избухна в сълзи. Помогнах му да се обърне на страната, от която нямаше счупено рамо, и застанахме е лице един към друг. Присламчих се малко по-близо до него. Зачудих се дали да не порежа ръката си и да му дам да пие от нея, за да му е по-лесно.

- Не. Не така. Ела по-близо до мен, Зи. Болката е без значение. - Той замълча за миг, а после добави - Овен ако не искаш от моята кръв. Искаш ли я?

- От кръвта ти? - Осъзнах какво ми казва и примигах от изненада. - Дори не я забелязах. - Виждайки кривото му изражение, бързо се поправих. — Искам да кажа, забелязах. че си целият окървавен, но не я подушвам. - Учудено докоснах с пръст кръвта от устните му. - Не изпитвам жажда, определено.

- Сигурно защото тук са само душите ни.

Мислиш ли? Тогава дали ще стане изобщо нещо, ако пиеш от мен?

Погледите ни се срещнаха.

- Ще стане, Зи. Връзката ни е отвъд физическото. Ние сме свързани чрез душите си.

- Добре, надявам се да е така - казах и се почувствах

малко нервна.

Единственият, когото бих допуснала да пие от мен, беше Хийт. Моят Хийт. Отпратих мислите си за него и сравнението със Старк, но не можех да отрека един очевиден аспект на случващото се. Да дадеш на момче да пие от теб си има и сексуална страна. Приятно е. Даже много. Така е замислено да бъде.

Но стомахът ми се свиваше нервно.

- Хей, просто се отпусни и доближи врата си до мен.

Хвърлих поглед на потрошеното тяло на Старк.

Разбирам, че си нервна, но предвид колко съм ранен, не би трябвало да се притесняваш от нищо. Изведнъж изражението му се промени. Или не си точно нервна. Да не би да си размислила?

- Не - казах аз бързо. Аз не си променям мнението. Не бих си променила мнението и за теб, Старк. Никога.

Доближих се до него, колкото се може по-внимателно. Отметнах косата си и доближих врата си до устните му, очаквайки с напрежение захапването.

Но той ме изненада. Вместо острите му зъби усетих топлината на устните му, които целуваха нежно врата ми.

Успокой се, кралице моя.

От дъха му ме побиха тръпки. Колко ли време беше минало, откакто някой ме бе докосвал? В реалния свят сигурно са минали само дни, но тук, в Отвъдното, сякаш бяха векове.

Старк ме целуна отново. Езикът му докосна кожата ми и той изстена. Според мен този път не беше от болка. Без да се колебае повече, зъбите му се врязаха в кожата ми. Заболя ме, но в момента, в който устните му се затвориха около раната, болката бе заменена с удоволствие и то такова, че беше мой ред да застена.

Искаше ми се да протегна ръка към него и да притисна тялото си в неговото, но се въздържах, за да не му причиня болка.

Твърде скоро устните му се отделиха от кожата ми. Гласът му вече звучеше доста по-добре:

- Знаеш ли кога за пръв път осъзнах, че ти принадлежа?

Дъхът му докосваше нежно кожата ми и от това ме побиха тръпки.

Кога? попитах задъхано.

- Когато се срещнахме в клиниката в Дома на Нощта, още преди да мина през Промяната. Помниш ли?

Помня - Разбира се, че помнех. Бях гола и заплашвах, че ще му наритам задника с помощта на елементите, докато стоях между него и Дарий.

Устните му отново се доближиха до кожата ми.

- Изглеждаше като кралица-воин, изпълнена е божествен гняв. Мисля, че някъде тогава осъзнах, че винаги ще ти принадлежа, защото ти ме достигна въпреки всичкия Мрак, с който бях обгърнат.

Старк, прошепнах, погълната от чувствата си към него. - Този път ти ме достигна. Благодаря ти. Благодаря ти, че ме последва.

Без да казва нищо, устните му бяха отново върху кожата ми и този път пи от мен доста по-продължително.

Отново първоначалната болка бе заменена с удоволствие. Затворих очи и се концентрирах върху силната горещина, която препускаше през тялото ми. Не можех да се въздържа и да не го докосна, да прокарам ръка през кръста му и да усетя мускулите по гърба му. Исках още, исках го по-близо до себе си.

Той се отдръпна от мен, очите му бяха потъмнели от страст.

Е, Зоуи, попита той задъхано. - Съгласна ли си да ми дадеш нещо повече от кръвта си? Приемаш ли обета ми за твой бранител?

Погледнах го внимателно. В очите му имаше нещо, което не бях виждала досега. Момчето, което ме изостави във Венеция, ядосано от ревност и обида, вече го нямаше. Мъжът, заел неговото място, беше повече от вампир, повече от воин. Макар да лежеше ранен в ръцете ми. можех да усетя силата му - здрава, сигурна, благородна.

- Бранител? - казах и учудено докоснах лицето му. -Значи в такъв си се Променил?

- Да, ако приемеш обета ми - каза той, без да премества погледа си от мен. - Без съгласието на кралицата си бранителят е нищо.

Но аз не съм истинска кралица.

Наранените устни не попречиха на наперената му усмивка:

Ти си моята кралица и всеки, който смята друго, може да излезе насреща ми.

Усмихнах му се:

- Вече приех обета ти като мой воин.

Напереността му за миг изчезна:

- Това е различно, Зоуи. Това е много повече. Може да промени напълно нещата между нас.

Докоснах лицето му отново. Не разбирах напълно за какво ме моли, но ми беше ясно, че иска от мен нещо повече, и бях наясно, че каквото и да кажа сега, то ще има отражение върху нас до края на живота ни. Богиньо, насочи ме към верните думи, помолих се аз мислено.

Джеймс Старк, от днес аз те приемам за свой бранител, също така приемам и всички последици от това.

Той се обърна и целуна ръката ми.

- Ще ти служа с цялата си чест, с цената на живота си, завинаги, Зоуи. Моя Аса, мо банн ри, моя кралице.

Обетът му отекна в мен и го почувствах почти физически. Старк бе прав. Беше по-различно от това, което се случи между нас, когато ми даваше воинския си обет. Този път сякаш ми поверяваше частица от себе си и знаех, че без мен той никога не би могъл да бъде отново цял.

Отговорността ме изплаши почти толкова, колкото ме и подсили. Нагласих отново врата си пред устата му.

- Вземи още от мен, Старк. Нека те излекувам напълно.

Той изпъшка и устата му докосна кожата ми. Захапа ме

по-дълбоко и изведнъж се случи нещо удивително. Силата на елемента въздух се надигна в мен и се вля в Старк. Той потръпна и аз осъзнах, че е от силното удоволствие, което го изпълни, щом въздухът го докосна с енергията си. Усетих някакъв познат гъдел по кожата на лицето си, който стигна до скулите, и в ума ми проблесна картина е лика на Деймиън, който крещеше от радост. Ахнах от изумление. Не се налагаше да питам. Не ми трябваше огледало. Знаех, че първата от татуировките ми се е завърнала.

Веднага след въздуха се появи и огънят. Топлината му се простря отвъд мен и достигна Старк, изпълни го, даде му сили, така че да може да вдигне ръката си и да ме придърпа по-близо, като пиеше по-интензивно.

По гърба ми плъзна усещане, че и втората ми татуировка се завръща, а с ума си видях как Шоуни се смее и пляска с ръце победоносно.

Последва водата, която ни заля, изпълни ни и ни понесе в кръг. Затворих очи и споделих магическия момент със Старк. Потрепнах от удоволствие, когато усетих, че и третата ми татуировка се завръща. Видях как Ерин се засмя и извика радостно:

- Да! Зи се завръща при нас!

След това дойде земята и със Старк сякаш станахме част от гората. Познахме удоволствието, което ни достави силата, която се спотаяваше в корените на дърветата под земята. Старк ме притисна към себе си по-силно. Намести ме така, че се озова над мен, като ме обгърна с ръце. Знаех, че раните вече не го болят, защото усещах съвсем ясно какво изпитва. Дланите ми горяха от докосването на богинята и четвъртата ми татуировка се завърна. Странно, но не получих ясна визия на Стиви Рей, когато нейният елемент се завърна в мен. Само я почувствах, но някак далечна, сякаш бе отвъд, където не можех да разпростра силата си.

Най-после с пращене при мен се завърна и духът. Вече не просто усещах какво изпитва Старк, а сякаш бяхме свързани. Не чрез телата си, а чрез душите. Те заблестяха заедно със сила, която би заглушила всякаква физическа страст. Тогава и последната ми татуировка се завърна.

Със стенание Старк откъсна устните си от мен и зарови лице във врата ми. Цялото му тяло трепереше, а дишането му беше толкова ускорено, сякаш бе пробягал цял маратон. Докосна с език раната, която направи на врата ми, и разбрах, че я затваря. Посегнах с ръка да погаля косата му и с изненада установих, че кръвта и раните вече ги няма.

Той се изправи и ме погледна.

Богиньо, той е прекрасен! Само преди няколко минути бе смъртно ранен, пребит, окървавен и толкова разбит, че едва можеше да се помръдне. Сега излъчваше енергия, здраве и сила.

- Това е най-невероятното нещо, което някога ми се е случвало каза той. Очите му се разшириха. Татуировките ти!

Той докосна лицето ми е благоговение. Завъртях се леко, така че пръстите му да могат да проследят и останалите знаци, покриващи отново раменете и гърба ми. После вдигнах ръка, за да притисне дланта си към моята и да докосне сапфирените символи по нея.

Всички са си на мястото отново казах аз. Елементите ми ги върнаха.

Старк поклати поразено глава:

- Усетих го. Не знаех какво точно се случва, но го усетих заедно с теб. - Той ме придърпа отново в обятията си. Усетих всичко едновременно с теб, кралице моя.

Преди да го целуна, отвърнах:

- Сега аз съм част от теб, бранителю мой.

Старк ме целуна продължително, а после ме прегърна силно, сякаш се страхуваше да не се изпаря от ръцете му.

Задържа ме така, докато плачех за Хийт, а той ми разказа колко е бил смел и как е направил своя избор да се оттегли.

Нямаше нужда да ми го казва. Аз знаех колко смел е Хийт, както знаех, че именно по смелостта му ще го позная отново един ден. По смелостта и любовта му. Вечната му любов към мен.

Като се успокоих, забърсах очи и Старк ми помогна да се изправя на крака.

- Готов ли си да се прибираме вече? - попитах.

- О, да. Да се прибираме ми звучи чудесно. Но, Зи, как ще стигна дотам?

- Като ми се довериш - отвърнах аз със самодоволна усмивка.

- Е, тогава значи ще е лесно, нали? - каза той с много странно произношение.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Стиви Рей

- Откъде, по дяволите, придоби този ирландски акцент?

- Ирландски? Ти глуха ли си, жено? - изръмжа той, а аз се намръщих. Смехът му изпълни гората. Шотландски, Зи, не ирландски. Съвсем скоро ще разбереш откъде съм го придобил.

Слънцето залезе и Стиви Рей отвори очи. В първия момент беше безкрайно объркана. Бе тъмно и студено. Усещаше земята около себе си, която я обгръщаше и предпазваше. Нещо леко се раздвижи до нея и тя завъртя глава. В пълния мрак едва успя да различи огромна черна купчина, която малко по малко придоби очертанията на крило с тяло под него.

Репхайм.

Изведнъж си спомни всичко - червените, Далас и Репхайм. Най-вече него.

- Останал си тук с мен?

Той отвори очи и тя се ококори от изумление. Блещукащият им червен цвят беше изчезнал и сега бяха с ръждивокафяв цвят, повече кехлибарен, отколкото червен.

- Да. По-уязвима си, когато слънцето е в небето.

Стори й се, че той звучи нервен, сякаш се оправдава, затова му се усмихна:

- Благодаря, макар че е малко странно да ме гледаш, до-като спя,

- Не съм те гледал!

Каза го толкова бързо, че очевидно лъжеше. Отвори уста, за да му каже, че няма нищо против и че всичко е наред, но

не е нужно да го прави през цялото време, когато телефонът й звънна със сигнала за гласова поща.

- Голям шум вдигаше тази джаджа. Много пъти - каза й той.

- Мамка му. Не чувам нищо, когато спя. - Тя неохотно посегна да вземе телефона. - Явно трябва да го прослу-шам.

Тя го погледна и забеляза, че батерията е почти изхабена. Въздъхна. Загледа се в дисплея и възкликна:

Мама му, шест пропуснати повиквания. Едно от Лено-бия и пет от Афродита. Притеснено, тя избра да прослуша първо съобщението от Ленобия. Пусна го на високоговорител и погледна Репхайм. - И ти трябва да го чуеш, може би ще говорят и за теб.

Но тонът на Ленобия не звучеше ни най-малко в стил „О, Боже, ти си с гарван-демон, а аз трябва да те заловя!“. По-скоро беше съвсем спокоен:

- Стиви Рей, обади ми се, когато се събудиш. Крамиша каза, че не е много сигурна къде си, макар да си на сигурно място, след като Далас е избягал. Ще дойда веднага да те взема. - Тя понижи леко глас и продължи. - Крамиша ми каза какво се е случило с останалите червени. Помолих се на Никс за душите им. Бъди благословена, Стиви Рей.

Колко мило от нейна страна - каза Стиви Рей.

- Далас не е при тях явно.

Не отвърна тя. - Определено не е. Освен пропуснати обаждания от Афродита, има и едно съобщение. Надявам се да няма някакви лоши новини.

- Ох, мамка му, вдигни шибания си телефон! Или си се закопала в ковчега си? Боже, тези часови разлики ще ме побъркат! Както и да е, ето новините: Зоуи още е зеленчук, Старк е накълцан като наденгща, за да търчи след нея. Това е добрата новина. Лошата е най-последното ми видение, което включва и теб. едно готино индианско момче и най-големия гадняр от всички гарвани-демони -Репхайм. Трябва да поговорим, защото имам едно такова предчувствие, което е меко казано ЛОШО. Така че вземи скапания телефон и ми се обади. Ако спя, ще се събудя и ще ти отговоря.

- Не се учудвам, че затвори, без да каже чао - обади се Стиви Рей, защото не искаше да стои в едно помещение с носещото се във въздуха най-големия гадняр от всички гарвани-демони - Репхайм.

Прибра телефона в джоба си и тръгна по стълбите. Не се налагаше да поглежда назад, за да разбере, че Рехпайм я следва.

Нощта беше хладна, точно на границата на студеното. Стиви Рей съчувстваше на хората в домовете около музея и се зарадва да види, че част от тях вече имаха ток. Но в следващият миг осъзна, че вече могат да я забележат, и реши да не излиза от имението.

- Никой не ни гледа. Полицията сега се занимава с хората. Тук е последното място, на което биха дошли.

Стиви Рей кимна и като излезе от входа, се насочи към фонтана в градината.

- Твоите скоро ще разберат за мен - каза Репхайм.

- Някои вече знаят - отвърна тя и докосна с ръка върха на фонтана. Една висулка се отчупи и падна във водата.

- Какво мислиш да правиш? - попита Репхайм и застана зад нея.

Двамата се загледаха в мрачната вода на фонтана, сякаш можеха в нея да открият отговора.

- Мисля, че въпросът е по-скоро ти какво мислиш да правиш каза най-после Стиви Рей.

- Какво искаш да направя?

Репхайм, не можеш да отговаряш на въпроса ми с въпрос.

- Ти го направи.

- Репхайм, стига. Кажи ми какво мислиш да правиш с... с нас?

Тя се загледа в променените му очи и й се прииска да можеше по-лесно да ги разгадае. Отне му толкова време да

й отговори, че тя вече не очакваше отговор и отчаянието беше започнало да я измъчва. Трябваше да се върне в Дома на нощта. Трябваше да постави всичко под контрол, преди Далас да се е появил и да е оплескал нещата.

- Бих останал с теб.

Стиви Рей не успя да осмисли веднага тези толкова ис-крени думи. Просто го погледна въпросително, неспособна да схване добре това, което току-що чу. Постепенно го проумя и изпита неочакван прилив на щастие.

- Ще си имаме големи проблеми - каза тя. Но аз също искам да останеш с мен.

- Те ще се опитат да ме убият. Трябва да го имаш предвид.

- Няма да им позволя!

Стиви Рей хвана ръката му. Бавно, много бавно, пръстите им се преплетоха и той леко я придърпа към себе си.

Няма да им позволя - повтори тя.

Не го погледна. Просто държеше ръката му и се наслаждаваше на краткия им момент заедно. Опита се да не мисли прекалено много. Да не разпитва. Просто гледаше в спокойната, тъмна вода на фонтана, в която се отразяваше луната. Аз съм момиче, което по някакъв начин е успяло да се обвърже с човечността в един звяр. А на глас каза само: Привързана съм към теб, Репхайм.

- И аз към теб, Стиви Рей - каза той без колебание.

Като каза това, водата трепна и се появиха вълнички, сякаш самата Никс раздвижи повърхността с дъха си. Изведнъж отраженията им се промениха. Във водата се виждаше как Стиви Рей държи за ръка висок, мускулест индианец. Той имаше дълга, гъста коса, черна като гарвановите пера, и сплетена на плитка. Беше гол до кръста и невероятно го-тин.

Стиви Рей притаи дъх, притеснена, че ако мръдне, отражението може да се промени. Но не успя да се въздържи да се усмихне и да възкликне:

- Ау, колко си красив.

Момчето в отражението примига няколко пъти, сякаш не е сигурен дали вижда ясно, а после каза с гласа на Репхайм:

- Да, но нямам криле.

Сърцето на Стиви Рей се разхлопа от вълнение. Искаше й се да каже нещо проницателно, умно или поне малко романтично. Но не намери точните думи.

- Така е, но си висок и имаш такива готини пера в косата.

Момчето в отражението вдигна ръка и опипа косата си:

- Те са нищо в сравнение с крилете.

- Е, така е, но пък ще ти е по-лесно да обличаш дрехи.

Той се засмя и учудено докосна лицето си.

- Нежно е — каза той. — Човешкото лице е толкова нежно.

- Да, така се — отвърна Стиви Рей, напълно поразена от това, което виждаше в отражението.

Много бавно Репхайм посегна от своето към нейното лице. Ръката му докосна кожата й нежно и внимателно. Прокара пръсти по бузите й и после докосна устните. Тя не успя да въздържи кикота си:

- Просто не мога да повярвам колко си красив!

Отражението на Репхайм също се засмя:

- Ти си красива - едва прошепна той,

-Така ли мислиш? Наистина? - възкликна тя и сърцето й щеше да изхвръкне.

- Наистина. Дори не мога да ти опиша колко. Не мога да ти кажа как се чувствам в действителност.

- Сега можеш.

- Така е. За пръв път усещам...

Репхайм не успя да довърши мисълта си. Отражението на момчето във водата изчезна. На негово място от спокойната вода се надигна Мрак и оформи постепенно гарванови криле, а после и човешка фигура.

Татко!

Не се налагаше да казва нищо друго. Стиви Рей осъзна какво се е случило. Издърпа ръката си от неговата. Той я задържа само за част от секундата и бързо я пусна. Закри с крило фонтана, така че да не вижда какво има в отражението, и я погледна:

- Завърнал се е в тялото си. Усещам го.

Стиви Рей не смееше да каже нищо, само кимна:

Не е тук, далеч е. Сигурно в Италия.

Репхайм говореше бързо. Стиви Рей отстъпи крачка назад. без да може да продума.

- Усещам го някак различен. Нещо се е променило. -Изведнъж той сякаш прочете мислите й и погледите им се срещнаха. - Стиви Рей, какво ще правим?

Тя ахна. Усети как силата на елемента й се завихри около нея и я изпълни с чувство за радостно завръщане у дома. Студеният пейзаж на Тулса потрепна и изведнъж тя бе обградена от поразителни дървета, зеленина и плътен мек мъх. Картината се фокусира и Стиви Рей видя Зоуи и Старк, които се смееха прегърнати.

- Зоуи! - извика тя и картината изчезна, като остави само радостта, че най-добрата й приятелка отново е жива. С усмивка тя се хвърли на врата на Репхайм. - Зоуи е жива!

Той я притисна към себе си, но само за част от секундата, а после и двамата си спомниха истината и едновременно отстъпиха назад.

Баща ми се завърна.

- Както и Зоуи.

Това означава, че не можем да бъдем заедно - каза той.

Стиви Рей се почувства зле.

- Не, Репхайм. Означава това само ако така го чувстваш.

- Погледни ме! - извика той. - Аз не съм момчето от отражението. Аз съм звяр. Не ти подхождам.

Не това казва сърцето ти! - изкрещя тя в отговор.

Раменете му се отпуснаха и той отмести поглед:

- Да, Стиви Рей, но сърцето ми никога не е било от значение.

Тя пристъпи към него и погледите им се срещнаха. С ужасно отчаяние тя забеляза, че очите му отново блестят в червено.

- Е, когато решиш, че сърцето ти е от значение за теб поне толкова, колкото за мен, ела да ме намериш. Няма да е трудно. Просто го последвай.

Без колебание тя го прегърна силно. Не обърна внимание, че той не отвърна на прегръдката й. Вместо това му прошепна:

- Ще ми липсваш.

А после си тръгна.

Когато слизаше по „Гилгрийз Роуд“, вятърът й донесе шепота на Репхайм:

И ти ще ми липсваш...

Зоуи

- Много е красиво - казах аз, гледайки дървото, обсипано с парчета плат. - Как го нарече?

- Дърво на желанията отвърна Старк.

- Виж тази лента колко е блестяща - посочих тънката златна панделка, която се появи изведнъж.

За разлика от останалите тя не беше свързана с друга. Просто се носеше свободно надолу, докато падна точно над нас.

Старк се пресегна и я взе. После ми я подаде, за да мога и аз да докосна искрящата й мекота.

- Чрез нея успях да те намеря в гората.

- Наистина ли? Изглежда като златна нишка.

- Да, на мен също ми напомни за злато.

- И ти я последва, за да ме намериш?

-Да.

- Добре тогава. Нека сега да видим дали ще проработи повторно.

- Само ми кажи какво да направя. Ще се подчиня безпрекословно.

Очите му проблясваха закачливо и той ми се поклони.

- Престани да си играеш, това е сериозно.

- О, Зи, не виждаш ли? Не че не го смятам за сериозно, просто напълно ти се доверявам. Знам, че ще ме вземеш със себе си. Вярвам ти, мо банн ри.

- Научил си цял куп странни думи, докато ме нямаше.

- О, само почакай, оше нищо не си чула засмя се той самодоволно.

- Знаеш ли какво, момче? Омръзна ми да чакам.

Привързах единия край на златистата лента около кръста

му. Другия стиснах здраво в ръка.

- Затвори очи - казах му. Той без колебание ми се подчини. Вдигнах се на пръсти да го целуна. До скоро, бранителю мой.

После се отдръпнах от дървото на желанията, от гората на Никс и от цялата магия на мистичните земи. Обърнах се към зеещия мрак, който сякаш се простираше до безкрая. Разперих ръце и казах:

-Дух, ела при мен.

Последният от петте елемента и този, който винаги чувствах най-близък, ме изпълни със силата си, а излекуваната ми душа триумфира с радост, сила и надежда.

- А сега, моля те, заведи ме у дома!

Докато го казвах, се хвърлих в мрака.

Мислех, че ще е като да скочиш от висока скала в морето, но нямаше нищо общо. Беше много по-нежно, по-меко. По-скоро сякаш се возиш на асансьор в някой небостъргач. Изведнъж вече знаех, че съм се върнала.

Не отворих очи веднага. Първо исках да се концентрирам, да пробудя всяко от сетивата си. Усетих, че лежа върху нещо твърдо и хладно. Поех си дълбоко дъх и с изненада усетих миризмата на кедъра, който растеше на ъгъла в старата ни квартира. Едва дочувах сподавен шепот, но изведнъж Афродита извика:

- О, по дяволите, Зи, отвори си очите най-после! Знам, че си тук!

- Хей, да не си изпълзяла от катуна? Нужно ли е да викаш така?

- Катун? Не мисля, че е редно да ме обиждаш, а за мен това определено е обида - каза Афродита. После се усмихна, придърпа ме към себе си и ме прегърна така силно, че сто процента после щеше отрича да го е правила. - Ти наистина се върна! И не си, хм, умствено увредена, нали?

- Да, върнах се. И не съм по-увредена, отколкото си бях преди.

Зад нея се появи Дарий. Очите му подозрително проблеснаха, когато ми отправи поздрава с юмрук на сърцето.

Добре дошла отново, Жрице.

- Здравей, Дарий.

Усмихнах се и му подадох ръка, за да ми помогне да се изправя. Краката ми бяха някак странно омекнали, така че стиснах здраво ръката му, когато усетих стаята да се завърта около мен.

- Трябва й храна и вода - каза някакъв супер властен глас.

- Веднага, Ваше височество - отвърна някой.

Примигах, за да проясня зрението си, и какво да видя!

- Ау, трон! Не може да бъде!

Красивата жена, седнала на него, ми се усмихна приветливо:

- Добре дошла, млада кралице.

- Млада кралице? - отвърнах през смях.

Но като хвърлих общ поглед на залата, смехът ми се стопи, а желанието да разпитвам какво беше това за кралицата буквално се изпари.

Видях Старк. Лежеше на огромен камък. До него имаше някакъв мъж. Държеше острие над гърдите му, които вече бяха облени в кръв и покрити с рани.

- Не! Спри! - извиках, отдръпнах се от Дарий и тръгнах към мъжа.

По-бързо, отколкото допусках, че някой може да се движи, кралицата се озова между мен и воина. Сложи ръка на рамото ми и ми зададе въпрос със спокоен глас:

- Какво ти каза Старк?

Опитах се да мисля въпреки гледката на окървавеното тяло на своя воин бранител.

Моят бранител...

- Значи така Старк се е озовал в Отвъдното! Този воин... Той му помага.

Да - каза кралицата. Той помага на Старк. Но сега мисията му е завършена. Като негова кралица е твоя отговорност да го върнеш обратно.

Отворих уста, за да я попитам как да го направя, но я затворих, преди да съм казала каквото и да било. Зашото знаех. Беше мое задължение да помогна на бранителя си да се завърне.

Тя сигурно го е видяла в очите ми, защото просто се поклони и отстъпи назад.

Приближих се до мъжа и видях потта, която се стичаше по мускулестото му тяло. Беше изцяло фокусиран в Старк. Сякаш не чуваше и не виждаше нищо друго в стаята. Той вдигна ножа, явно за да нанесе поредния удар, а светлината на факлите се отрази в златната гривна на китката му. Сега разбрах откъде се е взела златната нишка, която е дала насока на Старк как да ме намери, а сега щеше да му помогне да си тръгне. Изпитах силна симпатия към стария воин. Докоснах ръката му нежно и казах:

- Бранителю, можеш вече да спреш. Време е той да се завърне.

Ръката му моментално спря. По тялото му премина тръпка и като отвори очи, забелязах, че зениците му са разширени.

- Вече можеш да спреш - повторих аз нежно. - И много ти благодаря, че помогна на Старк да дойде при мен.

Той примига и очите му се проясниха. Гласът му бе дрезгав и едва не се разсмях, като разпознах шотландския акцент, който Старк имитираше:

- Добре, жено, както пожелаеш.

После се отдръпна. Знаех, че кралицата го е прегърнала, и чувах как му говори нещо. Знаех, че в залата има и други воини. Знаех, че там са Афродита и Дарий, но не обърнах внимание на нито един от тях.

За мен Старк беше единственият в стаята. Единственият, който имаше значение.

Приближих се до окървавеното му тяло. Този път усетих миризмата и тя определено ми въздейства. Сладка и опияняваща, направо ми потече слюнка. Но не трябваше да мисля за това. Сега не бе моментът да се разконцентрирам от кръвта на Старк и желанието, което изпитвах към нея.

Вдигнах ръка.

- Вода, ела при мен.

Когато меката влага на елемента ме обгърна, махнах с ръка към окървавеното тяло на Старк:

- Отмий кръвта от него.

Водата ми се подчини. Над Старк се спусна нежен дъжд, който изми кръвта от гърдите му, стече се по камъка, следвайки орнаментите, и изпълни двата жлеба от двете страни на камъка.

Рога. помислих си аз. Приличат ми на два огромни рога.

Когато водата изми всичко, ми направи впечатление, че рогата не са бели, а блещукат в красиво мистично черно, което ми напомняше за нощното небе.

Но нямах време да се дивя над магията, която усетих в тях. Доближих се до Старк. Тялото му вече бе чисто. Раните не кървяха, макар да бяха червени и отворени. Изведнъж осъзнах какво виждам и притаих дъх. По гърдите на Старк разрезите бяха образували стрели. Изцяло изрисувани с триъгълен връх и пера. Перфектно си подхождаха със счупената стрела на гърдите му.

Сложих ръка на белега, появил се в мига, когато той спаси живота ми. По-точно първия път, когато го направи. С изненада забелязах, че все още стискам златната нишка. Вдигнах нежно ръката на Старк и завързах края й за китката му. Изведнъж тя стана по-твърда, по-плътна и заприлича досущ на гривната на воина, само че тази бе украсена със стрели, една от които счупена.

- Благодаря ти, богиньо - прошепнах аз. - Благодаря ти за всичко.

После сложих ръка върху сърцето на Старк и се наведох. Миг преди да притисна устните си към неговите, прошепнах:

- Върни се при своята кралица, бранителю. Всичко свърши.

Клепачите му трепнаха и се отвориха. В този момент чух как звънкият глас на Никс изпълни съзнанието ми:

Не. дъще. Не е свършило. Това е едва началото...

BURNED: The House of Night Book 7

P, C. Cast, Kristin Cast

Copyright C 2010 by PC ( ast and Kristin Cast. Al! rights reserved.

п.с.

Изпепелена

П. С. Каст, Кристин Каст

Превод от английски език Първо издание

СОФТПРЕС

@ Емилия Андонова, превод, 2010 Редактор: Слави Димов Гл. редактор: Димитър Риков Коректор: Ива Колева

Графично оформление: Александрина Иванова Дизайн на корицата: Радослав Донев

Печат: Издателство СофтПрес София, 2011

Формат: 60/84/16 Печатни коли: 22,5

ISBN 978-954-685-777-4

Content

П. С. Каст § Кристин Каст
Изпепелена
(книга седма от поредицата "Училище за вампири")

ПЪРВА ГЛАВА Калона

ВТОРА ГЛАВА Репхайм

ТРЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА Афродита

ПЕТА ГЛАВА Зоуи

ШЕСТА ГЛАВА Стиви Рей

СЕДМА ГЛАВА Стиви Рей

ОСМА ГЛАВА Афродита

ДЕВЕТА ГЛАВА Старк

ДЕСЕТА ГЛАВА Старк

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА Репхайм

ЧЕТЕРИНАЙСЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА Старк

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА Репхайм

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА Старк

ДВАЙСЕТА ГЛАВА Старк

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА Стиви Рей

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ПЪРВА ГЛАВА Репхайм

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА Старк

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА Афродита

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА Старк

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА Калона

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТТА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА Стиви Рей