Дяченко Марина

Дяченко Сергій

Vita Nostra

Марина та Сергій Дяченки

Vita Nostra

Частина перша

…Ціни, ціни, ну просто жах! Врешті-решт мама винайняла в п’ятиповерхівці кімнатку з вікнами на захід, хвилин за двадцять від моря. В іншій такій самісінькій (квартира ж бо двокімнатна!) оселилися хлопець із дівчиною. Кухня, ванна, туалет — усе, виходить, спільне.

— Вони ж цілими днями на пляжі, — заспокоїла господиня. — Чи ж багато молодим треба? Море, ось воно, мало не з вікна видно. Рай.

Господиня пішла, але залишила два ключі: від вхідних дверей і кімнати. Сашка знайшла на дні валізи торішній, трішки вилинялий купальник і похапцем перевдяглась у ванній, де сохли на батареї чужі трусики. Її охопила святкова щаслива сверблячка: ще трішки — і в море. Хвилі, сіль на губах, глибока вода барви хакі — усе це забулося за довгу зиму. Пальці в прозорій хвилі схожі за кольором на білі черешні. Пливеш до обрію, відчуваєш, як море обмиває живіт і спину, далі пірнаєш і бачиш каміння на дні, водорості й зеленавих строкатих рибок…

— Може, спочатку попоїмо? — запитала мама.

Вона дуже стомилася. Дорога в задушливому плацкартному вагоні, біганина по квартирах і нескінченні суперечки з їх власницями — робота неабияка.

— Ма, ми ж на море приїхали…

Мама прилягла на диван, підклала під голову стосик свіжої постільної білизни.

— Хочеш, по пиріжки збігаю? — покладливо запропонувала Сашка.

— Ми тут що, пиріжками харчуватися будемо? Є ж кухня…

— Ну ма! Хоча б пірнути разок…

— Іди. — Мама заплющила очі. — Заодно поворітьма купи яєць і кефіру. А ще — хліба й вершкового масла.

Сашка натягла на купальник сарафан, встромила ноги в босоніжки, прихопила з собою хазяйчин рушник і вискочила надвір, на сонечко.

У дворі цвіли дерева, назви яких Сашка не знала, тому нарекла про себе «павичевими». За ланцюжком нерівно підстрижених кущів починалася вулиця, що вела до моря. Вулиця до Моря — так Сашка вирішила її відтепер іменувати. Таблички зі справжньою назвою вулиці, простою й непоказною, нічого не значили. Трапляється ж таке, що чудовим речам дають дурнуваті назви і навпаки…

Помахуючи сумкою, вона пішла — побігла — вниз.

Люди йшли густою юрбою — хто з надувним матрацом, хто з великим парасолем, хто лишень із пляжною сумкою. Діти, як заведено, обливалися розталим морозивом, і розгнівані матері затирали плями м’ятими носовими хустинками. Сонце давно перетнуло зеніт і тепер висіло над далекими горами, ніби вибираючи місце для посадки. Широко посміхаючись, Сашка йшла до моря й відчувала гарячий асфальт навіть крізь підошви босоніжок.

Вони таки вибралися.

Попри безгрошів’я, попри мамині проблеми на роботі. Незважаючи ні на що, вони приїхали до моря, й за п’ятнадцять хвилин… за десять… Сашка пірне.

Вулиця повернула. Тротуар майже цілком перегородили рекламні щити якоїсь дрібної туристичної контори — ось Ластівчине гніздо, Массандра, Нікітський ботанічний, Алупкінський палац… Дзенькали й гули ігрові автомати. Залізна тумбочка механічним голосом пропонувала передбачити долю за лініями руки. Сашка стала навшпиньки й нарешті побачила море.

Ледве стрималася, аби не побігти. Підстрибуючи, спустилася стрімким схилом туди, де шумів прибій, звідки долинали щасливий дитячий вереск і музика приморських кафе. Зараз…

Найближчий пляж виявився платним. Сашка не дуже й засмутилася — просто обійшла паркан і зістрибнула з невисокої бетонної балюстради. Під ногами захрупала галька. Вона відшукала вільну місцинку, скинула на сумку рушник, сарафан, поряд лишила босоніжки, поморщилась, шкутильгаючи по камінню до лінії прибою. Ледь діставшись води, опустилася рачки, шубовснула у пінисту хвилю, попливла…

Ось воно, щастя.

Вода першої миті здалася прохолодною, а вже наступної — теплою, ніби пряжене молоко. Біля берега погойдувалися на хвилях водорості, клапті поліетиленових пакетів, але Сашка пливла далі й далі. Невдовзі вода перед нею почистішала й змінила колір, позаду лишилися надувні матраци й діти на яскравих кругах, навколо простяглося море, і спалахнув яскраво-червоний конічний буй — мов символ досконалості поміж двох блакитних полотнищ.

Сашка пірнула, розплющила очі й побачила цілу зграю сірих довгастих риб.

* * *

Поверталася вона також підтюпцем — мама, певне, стомилась чекати й лаятиметься. Дорога вгору здалася несподівано крутою і довгою. Біля магазинчика єдина змучена продавщиця торгувала й хлібом, і яйцями, і картоплею, тому черга до неї стояла чимала. Сашка заручилася підтримкою дебелої засмаглої жінки («Ви скажете, що я за вами, добре?») й Вулицею до Моря побігла удвір з «павичевими» деревами.

Чоловік стояв біля квартирного бюро — зеленої будки з вічно зачиненими віконницями. Попри спеку, був він у темному джинсовому костюмі. Обличчя його під козирком синьої кепки здавалося хворобливо-жовтим, восковим. Темні окуляри не пропускали жодного промінчика й нічого не віддзеркалювали. І все-таки Сашка спіймала його погляд.

Їй зробилося неприємно.

Сашка відвернулась і, не зважаючи більше на дивного чоловіка, увійшла до під’їзду, пропахлого поколіннями котів, збігла на другий поверх і подзвонила в чорні дерматинові двері з бляшаним номером «двадцять п’ять».

* * *

Щоранку вони прокидалися о четвертій, коли сусіди, пара молодят, поверталися з дискотеки. Ті довго вешталися коридором, пили чай, рипіли ліжком і нарешті втихали. Тоді Сашка з мамою засинали знову й наступного разу прокидалися о пів на восьму.

Сашка заварювала розчинну каву, вони з мамою випивали по чашечці (кухня повна була брудного посуду, молоді сусіди завжди дуже вибачалися за безлад, однак тарілок все одно не мили) і йшли на пляж. Дорогою купували йогурт у стаканчиках або теплу кукурудзу, щедро посипану кристаликами солі, а коли й пиріжки з повидлом. Брали напрокат один пластиковий шезлонг, розстеляли на ньому рушник і бігли купатися, спотикаючись на крупній гальці. Хлюпалися, пірнали й не виходили з води по півгодини, а то й по годині.

Наступного дня Сашка «підгоріла», й мама мазала їй на ніч плечі кефіром. Четвертого дня поїхали на морську прогулянку, але море було неспокійне, обох трішки нудило. На п’ятий день розігрався майже справжній шторм, пляжем ліниво походжали напівголі засмаглі рятувальники й повідомляли в мегафон, що «купатись не лізь, алігаторів тьма», як переосмислила їхні заяви мама. Сашка гралася з хвилею і одного разу отримала, доволі відчутно, каменюкою по нозі. Залишився синець.

Вечорами по всьому селищу гриміли дискотеки. Групки хлопців і дівчисьок, озброєних сигаретами, стояли побіля ларків, кас, навколо старих чавунних лав і вели світське життя, властиве молодим ссавцям. Сашка іноді ловила на собі оцінюючі погляди. Їй неприємні були ці хлопці з їхніми нахабними нафарбованими подругами, і водночас шкребли на душі непрохані кішки: в шістнадцять років відпочивати, як маленькій, із мамою нормальній дівчині соромно. Сашці хотілося б стояти ось так, спираючись на лаву, в центрі гомінкої компанії, сміятися разом з усіма, або сидіти в кафе й потягувати джин-колу з баночки, чи грати у волейбол на майданчику, вкритому розтрісканим, ніби слоняча шкіра, сірим асфальтом. Але вона проходила повз них — вдавала, що квапиться у своїх, куди цікавіших справах, і гаяла вечори, гуляючи з мамою парком та набережною, розглядаючи картини незчисленних пляжних художників, прицінюючись до полірованих мушель і глиняних свічників, займаючись загалом анітрохи не нудними й милими серцю справами. Але вибухи сміху, що долинали від компаній, іноді змушували її зітхати.

Шторм ущух. Каламуть осіла, море знову стало прозорим, і Сашка спіймала краба — крихітного, мов павучок. Спіймала й одразу відпустила. Половина часу, відведеного на відпочинок, пролетіла не знати як — здавалося б, щойно приїхали, а вже за вісім днів їхати назад…

Чоловік у синій кепці зустрівся їй на базарі. Сашка йшла собі, прицінювалася до вишень, та коли обігнула торговий ряд, раптом побачила його в юрбі. Він стояв віддалік, втупивши в Сашку темні окуляри, крізь які не проходив жоден промінець. І все-таки вона була впевнена, що він дивиться на неї, тільки на неї.

Сашка розвернулася й рушила до виходу. Зрештою, вишні можна купити на розі — там хоч і дорожчі, але не набагато. Помахуючи поліетиленовим пакетом, вона вийшла на Вулицю до Моря й рушила вгору, до своєї п’ятиповерхівки, намагаючись якомога довше залишатися в затінку акацій і лип.

Пройшла півкварталу, озирнулася. Чоловік у темному джинсовому костюмі простував за нею.

Сашка чомусь була впевнена, що він залишився на базарі. Існувала ще, звісно, ймовірність, що цьому чоловікові з нею просто по дорозі, але здавалася зовсім несерйозною. Дивлячись у чорні непрозорі скельця окулярів, Сашка відчула раптом панічний страх.

Довкруж повно було відпочивальників і пляжників. Діти так само обливалися розталим морозивом, ятки так само торгували жуйкою, пивом і овочами. З неба пекло пообіднє сонце, а Сашці зробилося холодно до інею в животі. Не відаючи навіть, звідки той страх і чому вона так боїться темного чоловіка, Сашка рвонула вулицею вгору — тільки босоніжки застукотіли, а перехожі сахнулися з дороги.

Задихаючись і не сміючи озирнутися, вона вбігла у двір з «павичевими» деревами. Заскочила до під’їзду і подзвонила. Мама довго не відчиняла, внизу ляснула стулка, почулися кроки сходами…

Мама нарешті відчинила. Сашка вскочила в квартиру, мало не збивши її з ніг. Грюкнула дверима й замкнула на замок.

— Ти що?!

Сашка припала до вічка. Перекручена, мов у кривому дзеркалі, з’явилася сусідка з кульком аличі, проминула другий поверх, посунула вище, на третій…

Сашка відсапалася.

— Що сталося? — з тривогою запитала мама.

— Та так. — Їй було соромно. — Причепився тут один…

— Хто?!

Сашка взялася пояснювати. Історія з темним чоловіком, переказана зрозумілими словами, виявилася не те що не страшною — просто дурнуватою.

— Вишень ти не купила, — підсумувала мама.

Сашка винувато знизала плечима. Треба було повернутися на базар, але від самої лише думки про те, щоб відчинити двері та вийти знов у двір, дрібно тремтіли коліна.

— Оце новини, — зітхнула мама.

Узяла в Сашки сумку та гроші й мовчки пішла на базар.

* * *

Наступного дня вранці дорогою до моря Сашка знову побачила темного чоловіка. Він стояв біля кіоску турфірми, начебто вивчаючи маршрути й ціни, а насправді спостерігаючи за Сашкою крізь непрозорі темні окуляри.

— Ма… Дивися…

Мама простежила за її поглядом. Підвела брови.

— Не розумію. Стоїть собі мужичок. Ну то й що?

— Ти в ньому нічого особливого не бачиш?

Мама спокійнісінько йшла далі, щокроку наближаючись до темного чоловіка. Сашка сповільнила ходу.

— Я на той бік перейду.

— Ну, перейди… По-моєму, сонце тобі голову капітально напекло.

Сашка перетнула смугу м’ятого асфальту з відбитками коліс. Мама пройшла повз темного чоловіка, він навіть не глянув на неї. А дивився на Сашку й тільки на неї. Проводжав її поглядом.

На пляжі вони взяли шезлонг, поставили на звичному місці, але Сашці вперше не хотілось купатися, їй кортіло повернутися додому й замкнутися в квартирі… Хоча двері в тій квартирі фанерні, можна сказати, ілюзія, оббита старим дерматином. Краще вже тут, на пляжі, де людно й гамірно, де погойдуються при березі плавучі матраци, маля з надувним кругом на поясі стоїть по коліна у воді, а круг має вигляд лебедя з довгою шиєю, і дитина стискає біле м’яке горло…

Мама купила пахлави у рознощиці в білому фартусі. Сашка довго облизувала солодкі липкі руки, потім пішла до моря — помити. Увійшла у воду, не знімаючи пластикових капців. Червоний буй, знак досконалості на півдорозі до обрію, легенько погойдувався на воді, відбивав сонце матовим боком. Сашка посміхнулася, відкидаючи тривогу. Справді, кумедна історія. Чого їй боятися? За тиждень вона поїде додому, і взагалі… Що він їй зробить?

Вона ввійшла глибше, скинула капці й пожбурила на берег, подалі, щоб не поцупила випадкова хвиля. Пірнула, пропливла кілька метрів під водою, виринула, пирхнула, засміялася і рвонула до буя — залишаючи позаду берег, гомін, тітку з її пахлавою, страх перед темним чоловіком…

А вдень з’ясувалося, що забули купити олії і нема на чому смажити рибу.

* * *

Погойдувалися рожеві квіти на «павичевих» деревах. Далі, в кущах, теж щось цвіло й пахло, приваблюючи бджіл. На лаві дрімала бабуся. Хлопчак років чотирьох водив крейдою по бетонній бровці тротуару. Вулицею до Моря текла звична строката юрба.

Сашка вийшла й знову озирнулася. І бігцем, аби швидше впоратися, рвонула до магазину.

— Жінко, ви остання? Я за вами буду…

Черга рухалася не швидко, але й не повільно. Коли покупців залишилося троє, Сашка відчула погляд.

Темний чоловік виник у дверях магазину. Повз чергу підійшов до прилавка. Зупинився, начебто розглядаючи асортимент. Очі, сховані за окулярами, свердлили Сашку. Пробирали наскрізь.

Вона не зрушила з місця. Спершу тому, що ноги приклеїлись до підлоги. А потім подумала й усвідомила — тут, у магазині, їй нічого не загрожує. Їй узагалі нічого не загрожує… А все кидати, вибиратися з черги, бігти додому — нерозумно. У під’їзді він якраз і наздожене.

От хіба погукати мамі знадвору… Нехай визирне у вікно…

І що?!

— Дівчино, ви купуєте?

Вона купила олію. Розплачуючись, розсипала дріб’язок. Дідок, який стояв за нею, допоміг зібрати монети. Може, попросити в когось допомоги?

Темний чоловік стояв біля прилавка й дивився на Сашку. Від його погляду в неї думки плуталися. Це була ганьба, але дедалі сильніше хотілося в туалет.

Закричати «рятуйте»?

Ніхто нічого не зрозуміє. Ніхто ж не знає, чому Сашка відчуває такий жах перед цією звичайною, як подумати, людиною. Ну, бліде обличчя… Ну, темні окуляри… Що ж із нею відбувається, коли він ось так дивиться крізь непрозорі скельця?!

Сашка затисла в кулаці сумку з пачкою вершкового масла та пляшкою олії і пішла до виходу. Чоловік рушив за нею, начебто не збираючись нічого приховувати. Не ховаючись. Діловито й цілеспрямовано.

Вона переступила поріг і рвонула з місця, мов спринтер. Зметнулися з-під ніг сірі голуби. Перебігла через дорогу, кинулася так, що тільки вітер засвистів у вухах, додому, до мами, у знайомий двір…

Двір виявився незнайомим. Сашка озирнулася — «павичеві» дерева цвіли, як завжди, й бровка тротуару була розмальована крейдою, але вхід у під’їзд зовсім інший, лава стояла не так. Може, це не те подвір’я?!

Темний чоловік не біг — він просто швидко йшов, щокроку наближаючись, здається, на півтора метра. Сашка, непритомніючи від жаху, кинулася в під’їзд… Цього в жодному разі не можна було робити, вона знала це, але все одно побігла. Внизу ляснула стулка. Сашка кинулася сходами нагору, але поверхів було тільки п’ять. Сходи закінчувалися глухим кутом і замкненими дверима. Вона кинулася дзвонити в чиюсь квартиру, дзвінок відлунював — ди-дон — усередині, але ніхто не відчиняв. Порожньо.

Чоловік уже стояв поруч. Перегородивши сходи. Перекривши шлях до відступу.

— Це сон! — крикнула вона перше, що спало на думку. — Я хочу, щоб це був сон!

І прокинулася на розкладачці, вся в сльозах, із відчавленим об подушку вухом.

* * *

— Насниться ж таке…

Вони вийшли з дому, як зазвичай, близько восьмої. На розі купили йогурт. Сашка ніби ненароком виманила маму на другий бік вулиці — протилежний тому, де була туристична агенція.

І мала рацію. Темний чоловік стояв біля великого рекламного плаката з фотографією Ластівчиного гнізда. З-під непроникних окулярів стежив за Сашкою.

— Я так більше не можу… Це якийсь психоз…

— Та що таке?

— Он він знову стоїть, дивиться…

Сашка не встигла втримати маму. Та рішуче звернула й перетнула вулицю, підійшла просто до темного чоловіка, про щось із ним заговорила; той відповідав, не зводячи погляду з Сашки. Хоча обличчя його було повернене до мами й губи ворушилися природно, навіть привітно… Якщо бувають привітні губи…

Мама повернулася, задоволена й розгнівана водночас.

— Заспокойся, це такий самий курортник, як і ми. Не розумію, чого тобі від нього треба… Він із Нижньовартовська. У нього алергія на сонце.

Сашка промовчала.

В обідню пору дорогою з моря вони зайшли на базар, і Сашка сама уважно простежила, щоб не пропустити жодної покупки. Повернулись у порожню квартиру, по черзі прийняли «душ» з кухлика над тазиком (води, як завжди вдень, не було) і взялися куховарити…

Саме тут і виявилось, що скінчилася сіль.

* * *

Темний чоловік сидів на лаві біля виходу з двору. Сашка побачила його, щойно вискочила з під’їзду.

Повернула назад.

Рудий кіт із порваним вухом доїдав сметану із залишеної кимось баночки. Плямкав. Облизувався. Дико дивився на Сашку жовтим оком і знову вилизував посудину.

Сашка стояла, не знаючи, що робити. Повернутись? Іти, ніби нічого не сталося? Психоз…

У під’їзді стемніло. Чоловік у синій кепці стояв біля входу, заступаючи світло.

— Олександро…

Вона сіпнулася, наче її вдарило струмом.

— Треба поговорити. Можна, звісно, бігати так нескінченно, але в цьому нема ні радості, ні сенсу.

— Ви хто? Звідки мене знаєте?

Одразу ж вона згадала, як багато разів мама називала її на ім’я — на вулиці, на пляжі. Нічого дивного, що чоловік його знає. Захотів — і довідався.

— Давайте сядемо на лаві й поговоримо.

— Я не збираюся ні про що з вами… Якщо ви не припините ходити за мною, я покличу… я звернуся в міліцію!

— Сашко, я не вбивця і не грабіжник. У мене до вас серйозна розмова. Визначальна для всього вашого життя. Краще буде, якщо ви мене послухаєте.

— Я не збираюся. Ідіть геть!

Вона повернулася й кинулася вгору сходами. До чорних дерматинових дверей із номером «двадцять п’ять».

На другому поверсі всі двері були рудими. З тьмяними скляними табличками, й на них стояли зовсім інші номери. Сашка обімліла.

За спиною неголосно лунали кроки. Темний чоловік піднімався за нею.

— Я хочу, щоб це був сон! — скрикнула Сашка.

І прокинулася.

* * *

— Мамо, яке сьогодні число?

— Двадцять четверте. А що?

— Але ж учора було двадцять четверте!

— Учора — двадцять третє. Так завжди на відпочинку — числа плутаються, дні тижня забуваються…

Вони спустилися у двір, у безвітряний і білий, ніби молоко, запашний ранок. «Павичеві» дерева стояли нерухомо, як дві рожеві гори з розквітлими на них абрикосами. Весела юрба пляжників текла вниз Вулицею до Моря. Сашка йшла, майже впевнена — це знову сон.

Біля туристичного кіоску стояли, вивчаючи маршрути й ціни, молодий чоловік і жінка. Їхній хлопчисько — жуйка в зубах, коліна в зеленці — приміряв окуляри для підводного плавання. Темного чоловіка не було ніде, але відчуття сну не полишало.

Вони купили кукурудзи. Сашка тримала її, теплу, поки мама витягала з сарайчика і встановила на камінні прокатний шезлонг. М’який жовтий качан просяк сіллю, кукурудзяні зернятка, що не встигли затвердіти, танули в роті. Недогризки склали в поліетиленову торбинку, й Сашка віднесла її до урни при виході з пляжу.

Темний чоловік стояв далеко, в юрбі. Дивився на Сашку з-під непроникних окулярів.

— Я хочу, щоб це був сон, — сказала Сашка вголос.

І прокинулася на розкладачці.

* * *

— Мамо, давай сьогодні вже поїдемо.

Мама від подиву заледве тарілку не впустила.

— Як? Куди?!

— Додому.

— Ти ж так рвалася… Тобі що, тут не подобається?

— Я хочу додому.

Мама помацала Сашчиного лоба.

— Ти серйозно? Чому?

Сашка непевно знизала плечима.

— У нас квитки на друге число, — сказала мама. — Брала за місяць. Та й то дісталися бічні. І за квартиру в нас заплачено по друге. Саш, я не розумію, ти ж раділа…

У неї було таке розгублене, таке засмучене й безпорадне обличчя, що Сашці стало соромно.

— Та нічого, — пробурмотіла вона собі під ніс. — Це я так.

Вони спустилися у двір. «Павичеві» дерева духмяніли над пісочницею та лавами, над чиїмись старими «Жигулями». Вулицею до Моря тупотіли, мов на демонстрацію, відпочивальники з надувними матрацами напереваги. Тривав спокійний спекотний розмірено-курортний ранок двадцять четвертого липня.

Біля туристичного кіоску не було нікого. Поряд, у кафе під хирлявими пальмами, молодіжна компанія пила пиво й голосно сперечалася, куди поїхати. Всі вони були засмаглі й довгоногі — і хлопці, й дівчата. Всі в шортах. Усі з напівпорожніми рюкзачками на прямих спинах. Сашці захотілося поїхати з ними. Начепити рюкзачка, зашнурувати кросівки й рвонути курними дорогами Криму — де автостопом, а де й пішки…

Вони з мамою проминули компанію. Купили пиріжків. Поставили шезлонг, сіли на нього з двох боків. Море ледь-ледь хвилювалося, червоний буй підстрибував, віддаля тиркотіли моторами водні скутери. Сашка жувала пиріжок, не відчуваючи смаку. Може, ще обійдеться, темний чоловік ніколи більше не прийде, а завтра нарешті настане двадцять п’яте?

По обіді мама лягла подрімати. В кімнаті стояла задуха, сонце, схиляючись до заходу, пробивало наскрізь зсунуті штори, колись зелені, а тепер вицвілі до приємного салатового відтінку. З’явилися сусіди, весело перемовлялися на кухні, лили воду з бака й брязкали посудом. Сашка сиділа з книжкою на колінах, дивилась на сірі рядки й нічого не розуміла.

Оглушливо цокав металевий будильник на тумбочці. Відраховував секунди.

* * *

— То все-таки поговоримо, Сашко?

Вечоріло. Мама стояла, спершись на балюстраду, і жваво розмовляла з чоловіком років сорока, білявим і зовсім не засмаглим, видно було, що він щойно прибув на курорт. Мама посміхалася, і на щоках у неї з’явилися ямочки. Особлива посмішка. Сашці вона посміхалася інакше…

Сашка чекала на лаві під акацією. Між нею та художником, який примостився на другому кінці лави, секунду тому сів темний чоловік. Навіть південні сутінки не змусили його розлучитися з непроникними окулярами. Сашка відчувала погляд крізь чорні скельця. Із цілковитої темряви.

Можна було, напевне, погукати маму. Або просто закричати: «Допоможіть!» Або сказати собі: «Це сон». І це буде сон. Нескінченний.

— Чого ви… Чого вам од мене треба?!

— Я хочу дати вам доручення. Нескладне. Я ніколи не вимагаю неможливого.

— Яке ви… До чого тут…

— А доручення таке: щодня о четвертій ранку ви повинні бути на пляжі. Оголеною увійти у воду, проплисти сто метрів і доторкнутися до буя. О четвертій ранку на пляжі порожньо, темно й нікого соромитися.

Сашка сиділа, немов мішком прибита. Він божевільний? Чи божевільні вони обоє?

— А якщо я не буду? З якого це дива…

Чорні окуляри висіли перед її обличчям, ніби дві діри в нікуди.

— Ви будете, Сашко. Будете. Бо світ навколо вас дуже вразливий. Щодня люди падають, ламають кістки, гинуть під колесами машин, тонуть… Заражаються гепатитом і туберкульозом. Мені дуже не хочеться вам про це говорити. Але у ваших інтересах — просто точно виконати моє прохання. Це нескладно.

Мама на балюстраді сміялася. Озирнулась, помахала рукою, щось сказала співрозмовникові — видно, йшлося про неї, про Сашку.

— Ви маніяк? — запитала Сашка з надією.

Чорні окуляри хитнулися.

— Ні. Давайте відразу відкинемо маячні припущення: ви здорові, я не маніяк. У вас є вибір: до скону сахатися від страшного сну до кошмару наяву або опанувати себе, спокійно виконати моє прохання і жити далі. Ви можете сказати: «Це сон» — і знову прокинетесь. І наша зустріч відбудеться ще раз — з варіаціями… Тільки навіщо?

Набережною походжали люди. Мама раптом вигукнула: «Погляньте! Дельфіни!» — і махнула рукою в напрямку моря. Її співрозмовник вибухнув серією здивованих вигуків, перехожі зупинилися, щось видивляючись на синьому простирадлі. Сашка теж розгледіла далекі чорні фігурки, схожі на перекинуті дужки, вони то злітали над морем, то знову зникали.

— Чи ж ми домовилися, Сашко?

Мама щебетала, споглядаючи дельфінів, і співрозмовник слухав киваючи. Блищали зуби, горіли мамині очі. Сашка раптом побачила, яка вона молода. І яка — цієї самої миті — щаслива…

— Завтра вранці ваш перший робочий виліт. — Темний чоловік посміхнувся. — Тільки запам’ятайте: щодня о четвертій ранку. Заведіть будильник. Це дуже важливо для вас — не проспати й не спізнитися. Постарайтеся. Добре?

* * *

Сашка лежала без сну. Крутилася на розкладачці. Штори були розсунуті, вікно відчинене навстіж, там, у дворі, співали солов’ї і здалеку гриміла дискотека. Замовкла о пів на другу.

Пройшла вулицею гомінка компанія. Стихли голоси.

Проревли один за одним три мотоцикли. Спрацювала сигналізація в авто у дворі. Прокинулась мама, покрутилася на дивані, заснула знову.

О третій Сашку почала змагати дрімота. О пів на четверту вона підстрибнула, наче її штовхнули. Витягла з-під подушки будильник. Коротка чорна стрілка — годинна — хвилин за десять повинна була злитися з жовтою стрілкою дзвінка.

Сашка натисла кнопку. Прокрутила жовту стрілку назад. Будильник тренькнув пружиною і обм’як.

Сашка встала. Надягла купальник, натягла сарафан. Взяла ключі й тихенько, щоб не збудити маму, вийшла з кімнати. Звернула на порожню кухню, прокралася на балкон, зняла з мотузки пляжного, пропахлого морем, ще не просохлого рушника. І так, із рушником у одній руці та ключами в другій, вибралася на сходи.

Горіла лампочка. Знизу піднімалися, цитькаючи одне на одного, сусіди-закохані. Побачили Сашку, витріщились на неї чотирма здивованими очима.

— Що сталося?

— Нічого. — Сашку били дрижаки, аж зуб на зуб не попадав. — Скупатися хочу. На світанку.

— О молодець! — захоплено визнав хлопець.

Сашка дала дорогу. Швидким кроком вийшла з будинку. Напевне, вже за п’ятнадцять четверта. Вона запізнювалася.

На порожній вулиці ще горіли ліхтарі. Сашка побігла — мчати вниз виявилося несподівано легко, вона зігрілася і вже не тремтіла. Темне небо світлішало. Вона бігцем проскочила повз ґрати платного пляжу, вибігла на свій, звичний, зовсім безлюдний. Біліли пластикові стаканчики в купі сміття. Світилися вікна найближчого пансіонату — п’ять чи шість на весь фасад. Біля входу до головного корпусу висів годинник. За три хвилини четверта.

Сашка скинула сарафан. Оступаючись на гальці, ввійшла в прибій. Стоячи по шию у воді, розстібнула ліфчик, зіжмакала в руці. Позбулася плавок. І тримаючи купальник у правій руці, попливла до буя.

У каламутному світлі він здавався не червоним, а сірим. Сашка ляснула долонею по залізному боці. Буй відповів гучною луною. Сашка озирнулася на берег — там не було нікого. Ні лялечки.

Вона попливла назад. Від холодної води знову почало лихоманити. Ледь намацавши ногами камені, стала, балансуючи у хвилі, й зрозуміла, що розплутати мокрі ганчірочки та мотузочки, а саме на них перетворився зім’ятий купальник, не зможе.

Тоді схлипнула, пожбурила кульку з вигорілої тканини на берег, на гальку. Стала навкарачки й так, то на двох, то на чотирьох, рвонула до рушника.

Загорнулась у нього й озирнулася знову.

Нікого. Ані душі. Море гралося покинутим купальником, і навкруги щохвилини світлішало. У парку співали солов’ї.

Сашка підібрала купальник, сарафан і босоніжки, прошкандибала до синьої кабінки для перевдягання. Розтерлася рушником і несподівано зраділа. Розправила плечі. Шкіра горіла, наливаючись ізсередини, мов шкірка стиглого яблука. Уже без поспіху вдяглася, взулася, намацала ключі в кишені сарафана. Викрутила купальник, вийшла з кабінки й майже відразу зігнулася навпіл від блювотного спазму.

Упала рачки, і її знудило на гальку. Вихлюпнулася вода, а разом із нею жовтуваті кругляки. Дзвякнуло об камінь. Сашка відкашлялась, відхекалася. Нудота зникла так само раптово, як і почалася. На гальці лежали три тьмяні золоті копійчини.

* * *

Удома вона замкнулась у ванній, роздивилася монети. Три однакові кругляки, на одному боці незнайомий знак — переплетіння округлих ліній. Чи то обличчя. Чи корона. Чи квітка. Що довше Сашка дивилася, то об’ємнішим він здавався, начебто виступав, підіймався над площиною монети.

Вона протерла очі. На аверсі був гладкий овал — може, «О», а може, і нуль. Проби, звісно, не було, а великим знавцем дорогоцінних металів Сашка не була, та в тому, що монети золоті, чомусь сумнівів не виникало.

Вулицею до Моря йшли перші перехожі. Було близько шостої ранку. Сашка лягла на розкладачку, вкрилася з головою, затисла здобуток в кулаці й знову замислилася.

Трохи саднило горло. Нудота зникла. Можна, звісно, припустити, що це наслідки поїдання учорашньої пахлави, а монети просто лежали на гальці. І людина в темних окулярах — маніяк, який у складний і дивний спосіб забезпечує собі можливість подивитися на голу дівчину. У напівтемряві. Рано-вранці.

Вона щільно замружила запалені очі. Ні. Не можна припустити. Сашку винесло, вимило зі звичного світу в нереальний. Якщо вірити книжкам, це трапляється з людьми, навіть частенько.

Чи це таки сон?

Несподівано для себе вона задрімала. А коли прокинулася, був звичайний пізній ранок двадцять п’ятого липня. Мама виглянула з кухні, витираючи руки рушником, і занепокоєно зиркнула на Сашку.

— Ти що, ходила кудись?!

— Купалася.

— Збожеволіла!

— Чому? — заперечила Сашка хрипко. — Знаєш, як здорово. На світанку. Нікого немає…

— Це небезпечно, — сказала мама. — І чому ти не попередила мене?

Сашка знизала плечима під ковдрою.

— Нам треба йти, — кинула мама. — Уже майже дев’ята. Ходімо швидше на пляж.

Сашка переривчасто зітхнула.

— Ма… а можна, я… полежу трішки? Я погано спала, взагалі…

— Ти занедужала? — Мама звично поклала долоню на Сашчин лоб. — Ні, температури нема… Дограєшся з цими нічними купаннями, весь відпочинок зіпсуєш.

Сашка не відповіла. Стисла в кулаці монети так, що вони вп’ялися в долоню.

— Я там яйця зварила, — сказала мама заклопотано. — Візьми майонез у холодильнику… Ці розумахи-сусіди півбаночки нашого майонезу вже сточили, ну та добре, на здоров’я, як то мовиться.

Вона й далі витирала рушником сухі руки.

— Я домовилася на пляжі зустрітися з Валентином, незручно, знаєш, не з’явитися, обіцяла вчора, що ми прийдемо…

Сашка згадала вчорашній день. Валентином звали маминого співрозмовника, білявого й незасмаглого, котрий так жваво спостерігав за далеким парадом дельфінів. Пригадується, мама відрекомендувала її своєму новому знайомому: «Це — Олександра». Якась особлива значущість була в маминому голосі, але тоді Сашка не звернула уваги. Темний чоловік підвівся й пішов собі, але залишив доручення — і страх. Їй було холодно цього теплого, навіть задушливого вечора. Солодко пахли квіти на клумбах… У Валентина був приємний одеколон, тонкий і терпкий. Сашка пам’ятала запах, але забула обличчя.

— Іди. — Вона підтягла ковдру. — Я трішки полежу… й теж до вас приєднаюся.

— Будемо на колишньому місці, — швидко сказала мама. — Яйця на столі… Ну, я пішла.

Підхопила вже зібрану сумку, поквапилася до дверей. На порозі озирнулася.

— Дивись, купальника не забудь! Він на балконі сохне…

І вийшла.

* * *

Коли Сашка прокинулася вдруге, металевий будильник показував пів на дванадцяту. На пляжі о цій порі спека, юрба, море кипить од тіл, наче суп із галушками. Пізно йти на пляж… Або рано. Це з якого боку подивитися. Ось годині о четвертій…

Її вразили такі прості, такі буденні думки. Піднесла до очей долоню з монетами. Поки вона спала, кулачок не розтискався — на вологій шкірі залишився червонястий слід. Сашка обережно переклала кругляки із правої руки в ліву.

Що з ними робити? Зберегти, викинути?

Дзвінок у двері змусив її сіпнутися. Одна монета зіслизнула з долоні й покотилася під розкладачку. Нервуючи, Сашка намацала її на курному килимі, накинула мамин ситцевий халат, вийшла в темний передпокій.

— Хто там?

Теоретично це могла бути мама. Або, приміром, листоноша. Або…

— Це я. Відчиняйте.

Сашка сахнулася.

У квартирі порожньо — сусіди на пляжі. Двері замкнені… Тонкі двері з пресованих ошурків, оббитих дерматином.

Монети прилипли до мокрої долоні. Тримаючи їх у кулаці, Сашка однією рукою відімкнула двері — це вдалося не відразу.

— Нічогенький деньок. — Чоловік у непроникних окулярах переступив поріг. — Я ненадовго. Ходімо на кухню.

І пройшов коридором сам, перший, начебто багато разів бував у цій квартирі, ніби був її господарем. Втім, будинок типовий, типовіших і не буває…

Сашка почовгала за ним, як прив’язана.

— Сядьте. — Чоловік виставив табурет на середину кухні.

Сашка сіла — в неї підігнулися ноги. Темний чоловік влаштувався навпроти.

— Монети?

Сашка розтиснула кулак. Три золоті кружальця лежали на червоній долоні — вологі, в крапельках поту.

— Дуже добре. Залиште собі. Збережіть, будь ласка, всі до єдиної. Усі, які будуть. Не треба мучитися з купальником — входити у воду потрібно голою, не страшно, ніхто не дивиться. І далі купаємося без пропусків і запізнень. Завтра. Післязавтра. За два дні.

— Я другого їду, — сказала Сашка й сама була вражена — таким тонким і жалібним виявився її голос. — Я… в нас квитки на поїзд. Я ж не тут живу, я…

Вона була переконана, що темний гість звелить їй оселитися довіку в селищі та входити у воду о четвертій ранку й у січні, й у лютому, й до самої старості.

— Я ж сказав, що не зажадаю нічого неможливого. — Чоловік повільно розтяг губи, й Сашка з подивом зрозуміла, що він посміхається. — Другого на світанку скупаєтеся. А після сніданку поїдете.

— Можна?!

— Можна. — Гість підвівся. — Не проспіть.

І закрокував до дверей.

— А навіщо це вам потрібно? — пошепки запитала Сашка.

Але відповіді не почула.

* * *

— Ти куди? — Мама підвелася на лікті.

— Купатися.

— З глузду з’їхала? Ану лягай зараз же!

Сашка перевела подих.

— Ма, мені дуже потрібно. Я загартовую волю.

— Що?

— Ну, волю гартую. Треную. Ранками… Пробач, я запізнююся.

Задихаючись, вона вибігла на пляж. Нервово озирнулася — нікого, навіть вікна пансіонату не світяться. Скинула сарафан, бгаючи, стягла білизну, кинулася у воду й попливла кролем, наче намагалася вирватися з власної шкіри.

Забракло повітря. Сашка перейшла на пляжний брас, сильно загрібаючи ногами та високо піднімаючи підборіддя.

Плисти було приємно. Раніше вона ніколи не купалася гола й навіть не припускала, як це чудово. Холодна вода поколювала голочками, зігрівала й зігрівалася. Сашка двома руками вхопилася за буй і, невидима з берега, завмерла, погойдуючись.

А може, не плисти назад? Рвонути далі, через усе море, в Туреччину…

Вона перевернулася на спину, ліниво змахуючи руками, попливла до берега. Ріденькі вранішні зірки розчинялися поволі, мов крупинки цукру в холодній воді.

Сашка розтерлася рушником і одяглася в кабінці. Вийшла, прислухалася до себе — нічого не відбувалося, і покрокувала до виходу з пляжу. Її скрутило навпроти сарайчика з навішеним замком, де зберігалися лежаки. Хекаючи та хапаючись за горло, Сашка викинула з себе чотири золоті монети.

* * *

Третього ранку по купанні її знудило вже в квартирі, у ванній. Монети брязкнули об чавун. Сашка тремтячими руками зібрала їх, роздивилася — такі самісінькі, з округлим об’ємним значком. Вартістю нуль копійок… Вона криво посміхнулася своєму відображенню в дзеркалі. Сховала монети в кишеню халата. Умилась і вийшла.

Мама накручувала волосся на бігуді. Сенсу в цьому не було жодного: все одно у воді розійдеться, але тепер вона витрачала купу часу на зачіску, макіяж, прасування спідниць і тенісок.

— Ти не проти, якщо ми з Валентином завтра ввечері завіємося в кафе? Удвох.

Мама запитувала, старанно при цьому відводячи погляд.

— Ти можеш сходити в кіно… Що там іде в кінотеатрі на набережній?

— Не знаю. — Сашка перебирала в кишені монети. — Ідіть. Я вдома почитаю.

— От як бути з ключами? — Сашчина сумирність вочевидь тішила маму, в неї ніби гора з пліч упала. — Якщо я повернуся пізно… Не хотілося б тебе будити… Але якщо забрати ключі — раптом ти захочеш прогулятися?

— Бери ключі. Я почитаю, — повторила Сашка.

— Але свіже повітря…

— Я сяду на балконі. Візьму настільну лампу.

— Може, хоч завтра ти схочеш піти на дискотеку?

— Ні.

Удень Валентин повів їх обідати в ресторан. Був він пристойний дядько, дотепний, чарівний. Сашка дивилася, як радіє мама, й подумки рахувала: сьогодні двадцять сьоме. Залишилося п’ять днів… Точніше, чотири, на п’ятий ми їдемо. І все скінчиться. Я все забуду. Ще п’ять разів…

Вона скупалася наступного ранку й іще одного, а потім проспала.

* * *

Прокинулася від сонця. Воно било в незачинене вікно, мамина постіль була порожня, будильник викотився з-під подушки й лежав не килимі.

Не вірячи собі, Сашка взяла його в руки. Жовта стрілка на пів на четверту… Пружину спущено… Чому він не задзвонив?!

— Мамо! Ти зачіпала будильник?!

Мама, в гарному гуморі, свіжа після душу, принесла до кімнати каву на таці.

— Не чіпала… Він упав, я його не піднімала… Ще господиня причепиться… Не переживай, ти не висиплялася останніми днями, треба ж виспатися на відпочинку бодай раз… Та що з тобою?

Сашка сиділа на краю розкладачки з пониклими плечима й чітко усвідомлювала: трапилося жахливе.

Незрозуміле, непоясненне, невідомо чим воно загрожувало — й тому було втричі страшніше.

* * *

Темний чоловік стояв біля туристичного бюро. Розглядав фотографію Ластівчиного гнізда. Сашка сповільнила крок. Мама озирнулася.

— Ти йди, — сказала Сашка. — Я наздожену.

За інших обставин мама вочевидь узялася б заперечувати й розпитувати. Але Валентин, певне, вже взяв напрокат шезлонги. Мама кивнула, сказала: «Не затримуйся», — й покрокувала вниз, до пляжу.

Під вранішнім сонцем розм’як асфальт. Колеса легковиків і вантажівок віддруковувалися в калюжці чорного машинного мастила, залишали на проїжджій частині фігурні сліди.

— У мене будильник не задзвонив, — сказала Сашка, сама не розуміючи, за що вибачається і перед ким. — Він упав…

Крізь чорні окуляри не було видно очей. І в скельцях не відбивалося нічого. Начебто вони були оксамитові. Темний чоловік мовчав.

— У мене будильник не задзвонив!

Сашка раптом розревілася просто на вулиці. Від страху, від невідомості, від нервової напруги останніх днів. Перехожі повертали голови, дивилися на невтішно ридаючу дівчину. Сашці здавалося, що вона пірнула глибоко в море й крізь товщу води бачить білясті пички глибоководних риб.

— Дуже погано, але не жахливо, — нарешті сказав чоловік у чорних окулярах. — Зрештою, навіть корисно — навчить тебе дисципліни. Друга така промашка обійдеться дорожче, й не кажи, що я не попереджав.

Він повернувся й пішов геть, залишивши Сашку рюмсати біля кіоску й мотати головою у відповідь на співчутливі запитання перехожих. Вона забилась на паркову алею, майже порожню о цій порі, намацала на дні сумки носову хустинку і втерла нарешті нюні, але заспокоїтися так і не зуміла.

Її власні темні окуляри, торішні, з тонкими дужками, приховали почервонілі очі й запухлі повіки. Сашка насунула низько на лоба кепку й рушила вулицею долу, схиливши голову, не підіймаючи погляду. Попереду дріботіла дівчинка рочків чотирьох, тупотіла червоними сандаликами, трималася за материну руку…

Біля в’їзду на пляж стояла «швидка». Сашка зупинилася, влипла підошвами в м’який асфальт.

І майже відразу побачила маму. Вона шкутильгала по гальці в накинутому на плечі рушнику поряд з ношами, на яких лежав дуже блідий чоловік, і в ньому важко було впізнати веселого життєлюба Валентина.

Сашка сіла на балюстраду.

Ноші запхали в машину. Лікар щось уривчасто кинув мамі, та закивала й собі щось запитала. Він помотав головою й усівся в кабіну. Машина просигналила юрбі, від’їхала, розвернулася на п’ятачку перед пансіонатом і рушила вгору Вулицею до Моря…

«Дуже погано, але ще не жахливо».

— Що з ним, мамо?

Мама озирнулася. В очах її читалося горе й сум’яття.

— Лікарня номер шість, — промовила вона, мов заклинання. — Я зараз… тільки переодягнуся, і треба їхати… Це інфаркт, Санечко, це інфаркт… Боже мій, Господи…

І, мов сліпа, рушила крізь юрбу заінтригованих пляжників.

* * *

Мама ночувала в міській лікарні. Майже вся готівка розійшлась лікарям і медсестрам, тож мама з пошти подзвонила співробітниці, щоб та надіслала ще. Сашка перебула ніч сама, сон не йшов у вічі. На будильник надії не було.

О третій вона вийшла з дому. Звіддалік стишено лунав модний цього сезону стовідсотковий хіт, світилися вогні кафе. Сашка спустилася до темного моря й сіла біля води просто на гальку.

Далеко, майже на самому обрії, проходив теплохід. У садочках за Сашчиною спиною верещали цикади. Море лизькало пляж, стягало з берега дрібні камінчики й повертало знову, шліфувало, натираючи один об один. Море мало час. І терпіння йому не бракувало.

За п’ятнадцять до четвертої Сашка стягла з себе одяг, здригаючись від холоду, ввійшла у воду. Попливла, раз по раз озираючись, наче очікувала, що ось-ось із води підніме голову невідоме чудовисько в темних окулярах.

Ляснула по бую. Глянула на небо — там загорявся світанок. Зиркнула під воду — туди відходив ледь помітний залізний якірний трос.

Повернулася на берег і щойно встигла накинути на плечі рушника, як зайшлася в нападі нудоти. П’ять монет вилетіли одна за одною, залишивши у горлі біль та поступово згасаючі в шлунку судоми, розкотилися по гальці, ховаючись у щілини поміж каменів.

* * *

Мама повернулася пополудні, дуже стомлена й страшенно зосереджена. Валентинові покращало — інфаркту таки не було, допомога приспіла вчасно, а тому небезпека пацієнтові більше не загрожувала.

— Усе буде добре, — повторила мама відчужено. — Спати я хочу, Сашко, вмираю просто… Матимеш бажання — іди на пляж сама. Я подрімаю.

— Як він там? — запитала Сашка. — Може, телеграму яким-небудь родичам…

— Уже прилетіли родичі, — так само відчужено повідомила мама. — Дружина до нього прилетіла з Москви. Усе буде гаразд… Ну, йди.

Сашка зняла купальник з мотузки на балконі, вийшла з дому. На пляж не хотілося, і вона подалася блукати парком, убогим, курним, але ж це бодай якийсь затінок.

«Дуже погано, але не жахливо». Страх, потрясіння, зіпсований відпочинок… Але, з другого боку, хто такий Валентин? Іще тиждень тому — випадковий мамин знайомий. Звичайно, мама так раділа, але ж їхні стосунки від самого початку були приречені. Пляжний роман…

Сашка сіла на лаву. Вузька алея була всипана чорними стручками акацій. Гіркота й образа за маму роз’їдали, мов кислота. Курортний роман… Яка вульгарність, та на що він розраховував… І навіщо йому мучити пристойну жінку — познайомився б із дівкою, що їх тут повно: сережка в пупку, джинси обрізані вище дупи…

«Краще б він умер», — подумала Сашка похмуро.

«Дуже погано, але не жахливо». А Сашка ж повірила, що лихо станеться з мамою. Таким виразним було передчуття. Страх… Звідтоді, як вона вперше побачила чоловіка в темних окулярах, страх тримає її в жмені, як сама вона — монети. Ледь відпустить і стисне… «Це навчить тебе дисципліни». Авжеж, навчило. Тепер вона без усіляких будильників вставатиме о пів на четверту. Або взагалі не спатиме. Бо була та мить, була «швидка» біля входу на пляж, було відчуття, що все на світі пропало, все-все…

Вона перевела подих. Завтра вранці допливе до буя, і післязавтра, і перед від’їздом теж. А потім повернеться до міста й усе чисто забуде. Школа, будні, випускний клас, репетитори, вступ до вузу…

Вона сиділа на лаві, розглядаючи пригорщу монет на долоні. Двадцять дев’ять штук — із однаковим круглим знаком, із нулем. Важкі й маленькі — діаметром як старі радянські копійки.

* * *

У поїзді монети розсипалися.

Сашка лежала на верхній бічній полиці й дивилася у вікно. Кишеня джинсових шортів виявилася розстебнутою, монети висипалися і з веселим стукотом розкотились мало не по всьому плацкартному вагоні. Сашка за мить злетіла з полиці.

— Ой! — сказала маленька дівчинка, сусідка з купе навпроти. — Грошики!

Сашка присіла навпочіпки, збираючи золоті кружальця, видлушпуючи з-під чиїхось валіз, і заледве не збила з ніг провідницю, яка розносила чай.

— Обережніше, пасажирко!

Дівчинка підняла монетку й тепер зацікавлено розглядала її.

— Мамо, це золото?

— Ні, — відповіла та, не відриваючись од книжки. — Це такий сплав… Віддай.

Сашка вже стояла поряд із простягненою рукою. Дівчинка неохоче повернула іграшку. Сашка відвернулася до вікна, перелічила монети; їх мало бути тридцять сім, а набиралося тридцять шість.

— Пробачте, ви монетку не бачили?

У сусідніх купе похитали головами. Сашка метнулася назад по вагону, знову мало не врізалася в провідницю. На крайньому бічному місці, біля виходу до тамбура, чоловік у синьо-червоному спортивному костюмі замислено розглядав округлий знак на аверсі. Якщо на нього довго дивитися він здавався об’ємним.

— Це моя. — Сашка простягла руку. — Я впустила.

Чоловік підняв голову. Глянув на Сашку, оцінюючи. Знову подивився на монету.

— Що це?

— Сувенір. Віддайте, будь ласка.

— Цікаво. — Пасажир не квапився виконувати її прохання. — Де взяла?

— Подарували.

Чоловік гмикнув.

— Слухай, я її куплю в тебе. Десять доларів вистачить?

— Ні. Вона не продається.

— Двадцять доларів?

Сашка нервувала. До розмови прислухалася жінка, яка сиділа на сусідньому бічному місці, за столиком навпроти.

— Це моя монета, — сказала Сашка твердо. — Віддайте її мені, будь ласка.

— Був у мене знайомий. — Чоловік перевів погляд із Сашки на монету й назад. — Чорний археолог, двадцять років йому. Теж усе длушпався в Криму в якихось ямах… Заробляв, пам’ятаю. А потім його зарізали. Кудись він поткнувся, розумієш, куди не слід було.

— Я ні в яких ямах не длушпалася. — Сашка дивилась на його долоню. — Це мені подарували. Воно моє.

Їхні погляди зустрілися. Чоловік хотів щось сказати, як і раніше, неквапно й поблажливо, але затнувся. Сашка ладна була цієї миті битися за монету, кричати, ридати, грубіянити, дряпати йому обличчя. Напевне, ця її готовність читалася в погляді.

— Як хочеш.

Золоте кружальце впало на простягнену Сашчину долоню. Дівчина судомно стисла пальці й так, затамувавши подих, повернулася до мами.

Та сиділа на своєму місці, байдуже дивилась у вікно й нічого навколо не помічала.

* * *

Осінь настала в жовтні, відразу й надовго. Червоне кленове листя прилипало до мокрого асфальту, мов пласкі морські зірки. Сашка жила між школою та курсами при університеті. Клопотів вистачало — конспекти, твори, контрольні. Ні на що інше часу не лишалося, зайнятими були навіть неділі, й це Сашку влаштовувало. Вона виявила, що завантажений роботою мозок навідріз відмовляється вірити в таємничих незнайомців із їхніми завданнями, в золоті монети, які з’являються на світ Божий зі шлунка. Навіть море, лагідне літнє море з червоним буєм на хвилях здавалося нереальним, а вже все, пов’язане з ним, — і поготів.

І мама ожила. Із закінченням літа скінчилася й депресія, тим паче що роботи в їхній конторі було, як завжди, непочатий край. Обидві вони, замкнені в щоденній круговерті, заборонили собі думати про нездійсненне — кожна про своє. І до певного часу це чудово вдавалося.

Потім прийшов лист із Москви. Мама дістала його з поштової скриньки, довго крутила в руках, перш ніж розкрити, потім усе-таки розірвала конверт і прочитала.

— Валик розлучився з дружиною, — сказала, звертаючись до ввімкненого телевізора.

— Ну то й що? — дещо брутально запитала Сашка.

Мама вклала листа назад у конверт і пішла до своєї кімнати. Сашка вимкнула телевізор і засіла за підручник; по десять разів перечитувала параграф з історії — не розуміла жодного слова. Поляни, древляни… Їх учили, здається, в п’ятому класі, а ось дивись — у програмі є…

А може, все обійдеться? Мало там які стосунки бувають у людей. Звичайно, погано, що він розлучився з дружиною… І ще гірше, що пише про це…

Задзвонив телефон. Намагаючись думати про полян і древлян, Сашка взяла слухавку.

— Алло?

— Добрий вечір, Сашко. Це я.

Світила настільна лампа. Лив дощ за вікном. Лежав розгорнутий підручник. І все таке реальне, буденне. І — цей голос у слухавці.

— Ні, — тихо сказала Сашка. — Вас…

У неї мало не вирвалося: «Вас не буває». Але вона прикусила язика.

— Скільки монет?

— Тридцять сім.

— А скільки було?

— І було тридцять сім. Слово честі.

— Я чекаю внизу біля під’їзду. Спустись на хвилинку.

І — короткі гудки в слухавці.

Монети зберігалися в старому гаманці у глибині шухляди, в столі за стосиком книжок і конспектів. Сашка шуркнула стару залізну блискавку й висипала вміст на стіл. Обмираючи, перелічила. Всі на місці — тридцять сім.

Вона поклала гаманець у кишеню плаща. Встромила босі ноги в чоботи. Накинула плаща просто на халат. Прихопила ще не просохлу парасольку. Зняла з вішака ключі.

Двері до маминої кімнати залишалися зачиненими.

— Я зараз, — сказала Сашка в простір. — Я… по пошту.

Спустилася вниз, не чекаючи на ліфт. Вимоклий наскрізь сусід з п’ятого поверху входив у під’їзд з величезним мокрим собакою на повідці.

— Здрасьтє, — сказала Сашка.

Сусід кивнув. Собака труснув мокрою гривою, розсипаючи навсібіч бризки.

Сашка вийшла під дощ. Було вже темно, світилися вікна сусідніх будинків, кленове листя лежало на чорному глянсовому асфальті барвистими латками.

На мокрій лаві сидів чоловік у темно-синьому, як у Сашки, блискучому від дощу плащі. Чорні окуляри він змінив на димчасті, але темрява осіннього вечора робила їх зовсім непроникними.

— Привіт, Сашко. Злякалася?

Вона не чекала такої іронічної, приятельської інтонації. Судомно ковтнула слину. Холодний вітер пробрався під похапцем накинутий одяг, лизнув голі коліна.

— Давай гроші.

Вона простягла йому монети разом із гаманцем. Він зважив його на долоні, кивнув, сховав.

— Добре. У мене є для тебе завдання.

Сашка роззявила рота.

— Просте завдання. Дуже просте. Щоранку о п’ятій ти повинна виходити в парк на пробіжку. Біжи, скільки зможеш, — два кола алеями, три. А набігаєшся, вибери корчастіші кущі й помочися на землю. Краще заздалегідь напитися води, щоб не зіштовхнутися з нежданою проблемою… Тільки без пропусків. Щоранку о п’ятій.

— Навіщо? — пошепки запитала Сашка. — Навіщо вам це потрібно?

Дощ струменів по її щоках, змішуючись зі слізьми. Темний чоловік не відповів. На скельцях його окулярів лежали краплі, відбивали далеке світло ліхтарів, і здавалося, що очі в незнайомця фасетні.

— Раз на місяць тобі надається відпустка на регулярні жіночі дні. Чотири дні… Чотирьох діб вистачить?

Сашка мовчала.

— Стеж за будильником. Якщо пропустиш або спізнишся хоча б раз, буде дуже погано. Послідовності дій порушувати не можна: плануй заздалегідь, пий воду.

— Усе життя? — вирвалося в Сашки.

— Що?

— Мені так… робити… бігати… все життя?

— Ні, — здається, чоловік здивувався. — Я скажу, коли буде достатньо. Ну, йди в дім, ти ж змерзла.

Сашку били дрижаки.

— Іди-йди, — сказав її співрозмовник м’якше. — Усе буде добре… якщо ти, звісно, поводитимешся як дисциплінована людина.

* * *

Біля входу в парк горів єдиний ліхтар. Під чавунним стовпом, на якому колись висів годинник, маячив старий собачник — перший і єдиний о цій порі перехожий. Глянув на Сашку байдуже.

Вона бігла крізь воду, що лилася з небес. У центрі парку були круглі клумби, доріжки звивалися навколо них, Сашка помчала найкоротшою. Не розбираючи дороги, раз у раз потрапляла в калюжі: холодна вода злітала з-під кросівок, обливала спортивні штани до колін і вище. Сашка бігла зі зціпленими зубами. У животі в неї булькало майже так само, як і під ногами: мало не літр води було випито перед виходом із дому. Сашка насилу терпіла. Одне коло… Друге.

Вона сповільнила крок. Зупинилася. У цілісінькому парку не було живої душі. Крізь напівголе гілля відсвічував далекий ліхтар. Ступаючи по мокрому листю, Сашка залізла в кущі, що обсипали її градом крапель, і, кленучи геть усе, виконала останню частину ритуалу. Гірко порівняла себе з виведеним на прогулянку собакою.

Похід у кущі приніс їй полегшення — закономірне з огляду на кількість рідини, що її Сашка примудрилася в себе влити. Розпач улігся, і навіть сльози висохли. О пів на шосту ранку вона відімкнула двері квартири своїм ключем, у мокрих шкарпетках прокралась до ванної, сховала костюм і розкислі кросівки під раковину й стала під гарячий душ.

За хвилину її знудило. Монети вилетіли на дно ванни — жовті кружальця на білій емалі. Сашка вмилася, перевела подих, зібрала їх на долоню. Чотири монетки з округлим знаком на аверсі й нулем на реверсі. Старезні з вигляду, наче пролежали роки й роки в замкнених скринях серед невідомих скарбів…

За п’ятнадцять хвилин Сашка заснула в своєму ліжку міцно й безтурботно, як не спала вже давно. І коли за годину мама прийшла будити її в школу, вдала з себе хвору й не встала.

* * *

…Та й навіщо їй ходити до школи?

Удень подзвонила репетиторка. Сашка збрехала, що занедужала. Репетиторка строго попросила надалі попереджати заздалегідь.

Увечері планувалися курси в універі. Сашка не пішла. Лежала, закинувши підручники, й думала.

Навіщо все?

Світ влаштовано зовсім не так, як вона думала раніше. Видимий зв’язок подій — закономірності, випадковості, події та будні — не більш ніж ширма для життя іншого, невидимого й незбагненного. Якщо існує на світі — дійсно існує — чоловік у темних окулярах, якщо в його руках сон, ява, нещасні випадки… Навіщо тоді ходити до школи, вступати до інституту? Якщо однієї миті все може зникнути, зруйнуватися лише тому, що в неї, Сашки, вчасно не задзвонить будильник?

Повернулася з роботи мама. Стурбовано про щось розпитувала, міряла Сашці температуру, хитала головою.

— Перевчилася? Зарано, жовтень за вікном, навчальний рік тільки-но почався. Я ж казала тобі: піди погуляй у неділю! Сходи в кіно… Подзвони однокласницям, з кимось же ти спілкуєшся?

— Не хвилюйся, — відповідала Сашка механічно, як магнітофон. — Усе буде добре.

І додавала про себе: «Якщо я, звісно, поводитимуся дисципліновано».

Увечері вона завела три будильники: свій, мамин електронний і ще один, старий, бабусин. Цілу ніч то засинала, то прокидалася в холодному поту, дивилася на циферблати — перша по півночі, за чверть друга, пів на третю…

О пів на п’яту вона відчула майже радість від того, що можна вже вставати.

* * *

У листопаді погода раптом покращала. Повернулося неждане, умовно-осіннє, але цілком відчутне тепло. Щодня з’являлося сонце — хай і ненадовго, зате щиро. Листя висохло й шаруділо під ногами. І пахло свіжо й терпко, сумно, але не без надії.

Сашка прокидалася о пів на п’яту — за хвилину до перегуку будильників. Знешкоджувала їх один за одним, наче міни. Натягала теплий костюм, куртку і йшла в парк. За місяць пробіжок вивчила дорогу до дрібниць. Знала, де надщерблений асфальт, де зазвичай збираються калюжі, де схил, де рівне місце. Бігаючи сухими алеями, стрибаючи через купи листя, зібраного двірниками, вона встигала подумки повторити англійські діалоги й тексти, скласти план на день або мовчки проспівати пісню, почуту вчора по радіо.

Намотуючи третє, четверте коло довкіл клумб, вона знала напевне, що нічого поганого ні з нею, ні з мамою сьогодні не трапиться. У цьому була гірка, вбога, осіння радість.

«Відпускні» дні, проведені без пробіжок, несподівано виявилися найважчими за останні тижні. Сашка все одно прокидалася о пів на п’яту, лежала без сну до семи, слухала, як оживає будинок, як гуркоче баками сміттєвоз, як шумить ліфт і сваряться під вікнами двірники. Ритуал було порушено. Сашці здавалося, що її доля натягується, мов нитка, тріщить, висихаючи, й може ось-ось порватися. Що не день знервованіша, вона насилу дочекалася того ранку, коли можна було натягти кросівки й вийти у листопадовий ранок, залишаючи сліди на вкритій інеєм траві.

Потім приїхав Валентин.

Сашка повернулася зі школи — ненадовго, закинути сумку, попоїсти й бігти до репетиторки. Незнайомий чоловік сидів на лаві біля під’їзду. Сашка спочатку привіталася (про всяк випадок вона завжди здоровкалася з усіма, хто тут сидів) і тільки потім упізнала білошкірого, ще худорлявішого, ніж улітку, курортного знайомого.

— Привіт, — сказав Валентин. — Я дивлюсь, у вас нікого немає вдома…

— Мама буде близько шостої, — озвалася розгублена Сашка. — А я… Це…

— Я почекаю.

Було пів на третю. Сашка мигцем зиркнула на годинник. Потім на Валентина.

Надії, що він піде, не було жодної. І що мама його прожене… відверто кажучи, теж. Та й хто Сашка така, щоб вирішувати мамину долю на свій розсуд?

— Їй можна подзвонити на роботу, — сказала сухо. І додала запізніло: — Як здоров’я?

* * *

Вона прокинулась за хвилину до половини четвертого. Вимкнула будильники. Прочалапала на кухню, випила чаю з термоса. Одяглася. Вийшла в коридор, замкнула двері.

Учора ввечері мама й Валентин сиділи на кухні, про щось ледь чутно перемовляючись. Сашка лягла рано (тепер вона завжди вкладалася рано, валив з ніг недосип), застромила голову під подушку, щоб не почути ні слова, навіть випадково, замружила очі й приготувалася поринути в сон. Але сон не йшов. Сашка думала про життя як про колекції однакових днів. Буття складається з днів, і кожен із них як змотана стрічка, як велосипедний ланцюг, що рівно біжить по шестірнях. Клац — перемкнули швидкість, дні стали трішки іншими, але знову течуть, знову повторюються, і сенс їх у цій монотонності…

Напевне, вона засинала. Ніколи досі — наяву — такі думки до неї не приходили.

Давно-давно, ще в дитинстві, їй хотілося знайти собі тата. Не того, котрий пішов і живе десь там, ні про що не дбаючи. Справжнього, який оселився б із ними. Вона безсоромно «сватала» маму за всіх більш-менш симпатичних дядечків, і «життя при татові» уявлялося їй суцільним святом.

Звідтоді минули роки. У Сашки боліло серце, коли вона думала про маму й Валентина. Він якось уже обдурив її, може обманювати й надалі. Мама це розуміє. Але все одно бесідує з ним на кухні за чашкою охололого чаю. Вони сидять, майже торкаючись одне одного головами, й говорять, хоча вже за північ…

Уночі був мороз. Калюжки поблискували. Крізь теплі шкарпетки, крізь підошви кросівок Сашка відчувала, якою холодною стала земля. Біглося легко — давалися взнаки щоденні тренування. Біля входу в парк горів ліхтар, стовбичив старий собачник, Сашка кивнула йому, як давньому знайомому…

У парку хтось був. Стояв на доріжці, переступаючи з ноги на ногу, — в спортивному костюмі та вітрівці, в кросівках, як і Сашка. Їй довелося підійти майже впритул, щоб упізнати його.

Це був Кінь. Ванька Конєв, її однокласник.

— Привіт. Побігли?

Сашка промовчала. Кінь прилаштувався поряд, майже торкаючись рукавом її рукава. Коли ж тканини їхніх курток таки стикалися, чувся різкий шелест: вжик-вжик.

Сашка бігла, звично обминаючи калюжі. Іван двічі послизнувся, раз проломив тонкий лід і вскочив у воду. Але не відставав.

— Ти щодня бігаєш? — запитав захекано. — У мене дід, ну, в нього безсоння, он собаку вигулює, каже: дівчисько з вашого класу щодня ганяє, мов божевільне, о п’ятій ранку… Ой!

Він спіткнувся об корінь і мало не впав.

— Ти спортом займаєшся? Щось не помічав за тобою… Чи волю тренуєш?

— Треную.

— Я так чомусь і подумав… — Вони пробігли лише два кола, а Іван уже захекався.

— А ти? — зволила поцікавитися Сашка. — Ти що тренуєш?

— Теж волю, — серйозно відповів Кінь. — Лежав би зараз у ліжечку, спав би…

Він сповільнив крок.

— Може, годі?

Сашка зупинилася.

Небо було всипане зірками, яскравими, ніби підсвічені прожектором стрази. Іван розчервонівся, важко дихав, дивився нахабно й весело.

— Дивна ти, Самохіна. Річ у собі. Людина в футлярі. Тепер іще й бігаєш. Дід каже — щодня, о п’ятій ранку… Може, ти закодована принцеса?

Він говорив, ледь посміхаючись, нервував і боявся здатися кумедним. Він сам був «річ у собі», хлопчик, націлений на успіх. Переможець олімпіад і поглинач фантастики, вилицюватий, із темним кучерявим волоссям, у сорочках, завжди ретельно випрасуваних матір’ю та сестрою, чепурун, який у шістнадцять років уже вмів зав’язувати краватку в три способи…

Сашка дивилася на нього й думала лиш про одне: зараз їй треба піти в кущі. Негайно. Інакше ритуал буде порушено, та й додому вона, якщо відверто, вже не дійде.

— Кінь, почекай на мене біля входу.

Він не зрозумів. І далі базікав, лукаво посміхаючись у півмороку, молов дурниці про закодовану принцесу й що її необхідно розкодувати.

— Кінь, іди й почекай на мене! Я зараз прийду!

Він не розумів. Ідіот. Самовдоволений базіка. Час минав, пробіжка скінчилася, але ритуал не був завершений.

— Мені треба в кущики! — вигукнула Сашка. — Попісяти мені треба, зрозумів?

Коли Сашка вийшла з парку, біля входу нікого не було. Ні дідка з собакою, ні Конєва. Тільки ланцюжок слідів тягся по вкритій інеєм траві.

* * *

Валентин поїхав. Сашка сподівалася — назавжди, та ба. Новий рік вони зустрічали втрьох — у родинній атмосфері, з шампанським, ялинкою, котру мама наряджала власноруч, Сашку навіть не підпускаючи.

Цілу ніч у дворі бахкали петарди. О пів на п’яту ранку, коли мама й Валентин ще додивлялися по тридесятому місцевому каналі «Іронію долі», Сашка натягла чоботи (бігати по снігу в кросівках уже не зважувалась) і намотала шарф поверх куртки.

— Ти таки йдеш? — запитав із кімнати Валентин. — Ну й характер у тебе, Олександре, заздрю…

Сашка мовчки вийшла. Сніг перед будинком був всипаний конфеті, подекуди з підталих кучугурок стирчали недогарки бенгальських вогнів. Сашка побігла підтюпцем.

Світилися вікна. Проходжали веселі п’яні компанії. У парку в заметах валялися пляшки з-під шампанського. Сашка бігла, слухаючи, як порипує сніг, відчуваючи, як морозом прихоплює вологі ніздрі, спостерігаючи, як тане в повітрі хмаринка подиху. «Ну й характер у тебе, Олександро, заздрю». Тут у кого хочеш виробиться характер. І хоча не очевидний і не доведений зв’язок між Сашчиним вранішнім сном і передінфарктним станом у чужої загалом людини… Хоча на той момент уже не чужої, ні… Щось трапилося з мамою, щось змінилося, вона ще молода, але ж вона не буде такою вічно…

Отож. Зв’язок хоч і не доведений — він існує, Сашка точно знає й на помилку не має права. Ось і замкнулося перше коло.

Вона бігла тепер уже по власних слідах. Намагалася потрапляти рівненько слід у слід. Спершу неусвідомлено, а потім — зацікавлено. По колу. Слід у слід. Давно не видно було Ваньчиного діда з його шавкою. Позбувся безсоння? Чи занедужав? Звідтоді, як романтичне ранкове побачення скінчилося так ганебно й вульгарно, Сашка й Кінь майже не розмовляли. Трималися, як звичайно, стримано, байдуже. Ніби нічого не сталося. Принцесу не вдалося розкодувати.

Сашка отямилася. Яке це коло: восьме? Десяте? Од великої кількості повторень сліди на снігу побільшали й поглибшали, наче тут пробігла снігова людина у величезних валянках.

З темного неба повалив сніг. Завиваючи сиреною, десь проїхала «швидка». «Не до нас, — подумала Сашка з похмурим задоволенням. — Не про нас. З нами ж бо нічого не може трапиться».

Справляти природні потреби на морозі — невелика приємність. Сашка вибралася з кущів, ретельно застібаючись, обтрушуючи сніг, що нападав із гілок. Було б здорово, якби цих клятих монет ніхто, крім неї, не бачив. Але ж бачать… Позавчора мама запитала, випадково натрапивши на «денний виторг»: «Що це в тебе знову?» Сашка збрехала, що це латунний сплав, фішки для гри… Яке там казино, ти що! Подібна до шашок, ми в школі граємо…

Мама повірила. Адже Сашка раніше ніколи їй не брехала. Ну, майже ніколи.

Вона ввійшла у квартиру. Двері до маминої кімнати були зачинені. Стояла густа тиша, тільки сніг шурхотів, опадаючи на бляшані козирки вікон.

Сашка пройшла у ванну. Ввімкнула гарячу воду й довго дивилась на струмінь.

А потім її знудило грішми. І відразу — парадоксально — полегшало.

* * *

Купка монет росла. Сашка складала їх у стару шкарпетку й зберігала в нижній шухляді письмового столу, під стосиком чернеток. Невідомо, що сказала б мама, якби натрапила якось на цей скарб, але в неї останнім часом було чимало інших турбот.

На поличці у ванній оселилися помазок і бритва, у склянці з зубними щітками з’явилася чужа, й Сашка більше не сміла блукати по квартирі в трусах і майці. Запах чоловічого одеколону перебивав решту звичних запахів. І мама, яка, скільки Сашка пам’ятає, належала їй і тільки їй, тепер ділила свою увагу між донькою та Валентином — причому останньому, як новенькому, діставалася левова частка.

Очевидно, у Валентинові плани входило «налагодити контакт» із Сашкою. Він вів із нею тривалі бесіди за вечерею, і делікатність заважала Сашці піти відразу. На неї чекали підручники, багато непрочитаних розділів і недописаних рефератів, на межі ночі й ранку їй треба було виходити на пробіжку, принизливо йти в кущі та слухати дзенькіт грошей об раковину. А Валентин докладно розпитував про її життя, замисли на майбутнє, допитувався, чому вона так хоче стати філологом і чи не думала про літературні переклади з англійської, адже в деяких комерційних вузах є навіть стипендії та всілякі стимулюючі програми для відмінників. Сашка приймала ці розмови, як риб’ячий жир із ложечки, потім ішла до своєї кімнати, сідала там за письмовий стіл і бездумно водила ручкою по сторінці зошита.

Валентин займався медичною технікою, чи то розробляв, чи тестував, а чи продавав — може, й усе разом. Із його докладних розповідей про себе Сашка не запам’ятовувала майже нічого. У нього були діти, чи два хлопчики, чи хлопчик і дівчинка — про них він говорив багато й охоче, наголошував, що любить їх. Сашка, дивуючись подумки з такого лицемірства, забирала в кімнату чашку з прохололим чаєм і сідала гортати програму для вступників у вузи. Злипалися очі. Глибокої зими, похмурими-похмурими днями вона жахливо страждала від недосипання.

* * *

На початку лютого раптово потеплішало, а потім — за одну ніч — усе знову підмерзло. Сашка вийшла на пробіжку, повністю виконала ритуал і, вже повертаючись додому, біля самого під’їзду послизнулась, упала й поламала руку.

Сиділа, терпіла біль, поки не прокинулася мама. Побачила Сашчине передпліччя, перелякалася й почала дзвонити на «Швидку». Вийшов Валентин, зголосився їхати з Сашкою, супився, співчував, молов якісь дурниці на кшталт «терпи, козак, отаманом будеш» — і від його примовок їй гіршало в стократ. «Швидка», без довгих розмов, відвезла її в лікарняний травмпункт, де старий хірург, сірий від безсонної ночі й тютюнового диму, мовчки залив Сашчину руку в гіпс.

— Як груші, — сказав медсестрі. — Падають і падають. Сьогодні буде в нас урожай… А ти, — кивнув Сашці, — підеш у поліклініку за місцем проживання. І не сумуй: справа житейська. На молоді заростає, як на собаках.

Валентин відвіз Сашку додому на таксі. Біль майже вщух. Валентин міркував: як вдало, що рука постраждала ліва, тож Сашка спокійно може ходити до школи й на курси, писати свої конспекти, правиця ж бо в порядку! Сашці здавалося, що її голова перетворилася на аеродинамічну трубу, й Валентинові слова, втягнуті в одне вухо, зі свистом і ревінням вилітають із другого.

Дзвонила з роботи мама, хвилювалася, розпитувала, як справи. Сашка, як могла, заспокоїла її, пішла до себе й лягла спочити, не скидаючи светра.

Як тепер бути з одягом? Надворі мінус десять… Як натягати рукав на гіпс? Як самій одягатись і роздягатись?

Три будильники стояли рядком. Два цокали, один кліпав електронним табло. Щодня, щодня, а Сашці в гіпсі ходити півтора місяця…

«…Люди падають, ламають кості, гинуть під колесами…» Але ж Сашка чесно виконувала всі умови! Чому ж із нею це все-таки сталося?

«Не переймайся, — сказав старий хірург. — Справа житейська». Авжеж, якби Сашці було років сімдесят — тоді лихо. А так — незручність, неприємність, погано, але не трагічно…

Погано, але не трагічно. Якби у Валентина не було тоді серцевого нападу — як розвивалися б їхні з мамою стосунки? Чи ніяк?

Сашка пробралася на кухню. Накапала собі маминої валеріанки, випила залпом, — яка гидота! — забилась під ковдру й заснула.

* * *

О чвертій двадцять дев’ять її підкинуло, немов на трампліні. Сашка сіла, не тямлячи нічого спросоння, спробувала випростати руку й сіпнулася від несподіваного болю.

Згадала все. Струснула головою. Невже вона проспала майже добу?!

У роті було сухо. Сашка встала, напилася води з чайника, абияк натягла спортивні штани, влізла в чоботи. Застромила правицю в рукав, крекчучи, накинула куртку на ліве плече. З лижною шапочкою в руках вийшла з будинку.

Небо знову прояснилося і зоріло ясно-ясно. Лід у дворі подекуди був сколений, а подекуди щедро посиланий піском і сіллю. Гіпс на руці холодив — незвичне, неприємне відчуття. До п’ятої лишалося кілька хвилин, Сашка дедалі пришвидшувала ходу. Спустилася в підземний перехід, притримуючись здоровою рукою за поруччя. У напівтемній трубі відлунювали її поквапливі кроки. Рахунок ішов уже на секунди.

Перед входом до парку горів ліхтар. І стояв, привалившись до стовпа, чоловік.

Сашка пройшла повз нього, цілеспрямована, мов куля. І тільки коли опинилася на засніженій доріжці, здригнулась і озирнулася.

Світло ліхтаря відбивалось у скельцях димчастих окулярів. Палали дві жовті крапки.

— Іди додому, — сказав чоловік під ліхтарем. — Відпочивай. Відсьогодні можеш більше не бігати.

* * *

У березні зняли гіпс. Мама припустила, що тепер, нарешті, Сашка перестане нервувати і її вибрики припиняться.

Їй напрочуд важко далася відмова від ранкових пробіжок. Здавалося, життя втратило сенс. Присутність Валентина дратувала щораз більше. Якось він навіть перебрався в готель, і мама кілька днів не розмовляла з Сашкою. Сама-самісінька, Сашка довго блукала вулицями, нехтуючи й школу, й курси. Репетиторка, зрештою, відмовилася з нею працювати.

Валентин умовляв маму потерпіти, запевняв: усе це через перелом, винні анальгетики, що їх Сашка ковтала мало не пригорщами. Він по-своєму мав рацію.

І мама виявилась права. Скинувши гіпс, знову відчувши свою руку, Сашка майже відразу заспокоїлась. Ланцюг життя повернувся на звичні шестірні, вони закрутилися, відраховуючи: ранок, школа, курси, уроки, вечір, ніч…

Набір однакових днів. Усталений ритм. Сашка навчилася не здригатися при зустрічі з перехожими в темних окулярах: настала весна, й таких людей на вулицях чимраз більшало. У школі збирали гроші на випускний вечір, довго сперечалися на батьківських зборах і заледве не полаялись: хтось, як Сашчина мама, пропонував святкувати скромніше, хтось хотів обов’язково дорогих подарунків усім учителям і круїз на пароплаві по річці…

Сашка написала пробний твір на курсах і отримала, на превеликий жаль, чотири бали.

— Не берися за вільну тему, — настановляла викладачка. — Ліпше обирай щось стандартне і розкривай, як учили. Вільні теми — для геніїв або двієчників, не наступай двічі на ті самі граблі!

Сашка слухала, кивала й знала, що рано чи пізно чоловік у темних окулярах з’явиться знову. І знову чогось зажадає, а Сашка не зможе відмовитися.

Чи спробувати бодай раз? Що, як серцевий напад у Валентина — випадковість?!

Щораз од таких думок Сашка боязко озиралася. Вона знала: повстати не зможе. Навіть не намагатиметься. Надто страшно.

* * *

До медалі вона трішки недотягла. Розчарування практично не було: вона давно знала, що так і станеться. Випускний пройшов повз неї: Сашка засинала в розпалі загальних веселощів і була страшенно рада, що принаймні круїзу не буде.

Ваня Конєв танцював з Ірою з паралельного класу. Сашці було майже байдуже. Кінь отримав медаль і на момент випуску був уже студентом мехмату.

А Сашка подалася здавати документи на філологію. Сама. Мама хотіла йти з нею, але вона відбрикалася.

Розквітала липа. Накрапав дощик. Сашка йшла й посміхалася. Цього року моря не побачить, як власних вух, ну й нехай. Якщо не вступить із першого разу… Неприємно про це думати, але мало там що… Влаштується десь секретаркою. Хоча б і на тій самій кафедрі. Попрацює, познайомиться з людьми…

Вирветься з цього клятого кола — конспект, уроки, конспект…

— Сашко!

Вона озирнулася, усе ще посміхаючись. Чоловік у темних окулярах сидів на лаві, повз яку вона щойно так неуважно прочимчикувала. Наче відбиваючи її посмішку, він розтяг губи й жестом поплескав по лаві поруч із собою.

Сашка підійшла й сіла. Поклала сумку на коліна.

— Як рука? — недбало запитав співрозмовник.

— Добре.

У мокрому гіллі липи над їхніми головами вовтузилися горобці. Оглушливо цвірінчали.

— Скільки в тебе монет?

— Чотириста сімдесят дві, — не замислюючись, відповіла вона.

— Ти набрала прохідний бал.

— Я поки не складала ніяких іспитів…

— Складала-складала. — Він знову посміхнувся. — Тримай.

І простяг їй рудуватий папірець, зроблений друкарським способом. Сашчине ім’я та прізвище було додано з допомогою друкарської машинки.

«Вітаємо! Самохіна Олександро, Вас зараховано на перший курс Інституту спеціальних технологій м. Торпи. Початок занять — першого вересня». І нижче, дрібним шрифтом: «Із приводу поселення в гуртожиток звертатися…»

Сашка відірвала очі від паперу. Витріщилася на людину поруч себе. Хвилини зо дві не могла сказати й слова.

— Що це?

— Інститут, де ти будеш навчатися. Дуже гарний інститут.

— Я не розумію, — сказала Сашка. — Я в університет… я…

Чоловік раптом скинув окуляри.

Сашка чекала чого завгодно. Що в нього взагалі немає очей. Що очі намальовано на блідих злиплих повіках. Чи зашито сировою ниткою, чи що очниці порожні…

Очі були. Карі. Спокійні. На перший погляд, зовсім звичайні.

— Мене звуть Фаритом, — сказав він неголосно. — Фаритом Коженниковим. Якщо тобі цікаво.

— Цікаво, — сказала Сашка по паузі. — Ви б… відпустили мене, Фарите, га?

Він похитав головою.

— Сашко, за результатами попередніх тестів тебе прийняли до пристойного інституту, попереду маєш ціле вільне літо. Гуляй. Купайся. Набирайся сил перед навчанням. Перед тридцять першим серпня візьмеш квиток до міста Торпи. Можеш приїхати днів за два, оселитися в гуртожитку, освоїтися…

— Та як я мамі все це поясню?! — майже вигукнула Сашка. Жінка, яка проходила повз них, здивовано повернула голову.

— Якось поясниш, — сказав Фарит. — Придумай, як саме. Бо може статися, що й пояснювати не буде кому. Воля, що хочу, те роблю…

Він знову натяг окуляри. Сашка вчепилася в лаву; спокійне обличчя співрозмовника розпливалося перед її очима.

— А я вас… — Сашчин голос почав дзвеніти. — Ви… нічого не можете. Нічого. Я у вас не вірю. Я вас… Я хочу, щоб це був сон!

Нічого не сталося. Віддзеркалювалося в калюжах сонце, що саме визирнуло з-за хмар.

Сашка хотіла ще щось додати, натомість розридалася від жаху, безпорадності й сорому.

— Тихше, — мовив Фарит. — Тихше… Я ж сказав: нічого неможливого, жахливого, нездійсненного я від тебе не вимагатиму. Ніколи.

Сашка ревла. Сльози швидко капали на рудуватий папірець.

— Ну що ти за людина, — стомлено сказав Фарит. — Потрібен тобі цей університет? Ні. Сто років не потрібен. Весело тобі живеться в двокімнатній малометражці з молодятами? У новому статусі пасербиці? Ні, Сашко. Але ти все одно йдеш уторованою стежкою? Нічого не хочеш змінювати?

— З нею буде все… гаразд! — крізь сльози вигукнула Сашка.

— Звісно. Вона буде здорова й навіть щаслива. Бо ти розумна дівчинка й зробиш усе, як я тобі сказав… Не запитуй, що буде, коли не зробиш.

Він легко підвівся.

— Гроші збережи, привези з собою. Адреса інституту — на папірці. Постарайся не загубити… Сашко, ти мене чуєш?

Вона сиділа, затуливши обличчя долонями.

— Усе буде добре, — сказав чоловік на ймення Фарит Коженников. — Можеш складати іспити в університет, будь ласка. Не хочеш відпочити влітку — як знаєш. Умова єдина: до першого вересня ти повинна бути в Торпі. Тебе оселять у гуртожитку. Забезпечать безкоштовним харчуванням. Дадуть стипендію, небагато, але на пиріжки вистачить. І перестань ревти. Соромно за тебе, слово честі.

* * *

Сашка сиділа на лаві, поки сльози не висохли остаточно й дихання не вирівнялося. Дощ ущух і полив знову. Краплі пробилися крізь листя липи. Сашка розкрила парасольку.

Вона не запитала, яких таких спеціальних технологій навчають у інституті міста Торпи. Відверто кажучи, це їй було байдуже. Виявляється, з її сімнадцяти років більшу частину часу прожито намарне, а вже останній — і поготів. Конспекти, підручники… Заради чого?

У неї не було друзів. Мама свою любов перевела на Валентина — як переводять залізничні стрілки. І не було до кого йти, нікому було скаржитися на чоловіка в темних окулярах.

Вона підвелася. Дощ давно перестав, світило сонце, але Сашка йшла під парасолькою, не помічаючи здивованих поглядів. Зійшла на високий ґанок універу, вистояла чергу з таких самих абітурієнтів, здала секретарці заяву, атестат, медичну довідку. Честь честю. Як і збиралася.

Потому повернулася додому. Склала стосиком усі книжки й загальні зошити. Помилувалася. Запхала глибше в стіл.

Потім витягла знову. Ну що було робити, коли це — ось це! — складало її життя протягом багатьох місяців? Чоловік, який назвався Фаритом Коженниковим, правий: вона не зможе зіскочити з уторованої стежки. Сидітиме і вчитиметься, усвідомлюючи, що все дарма, але в глибині душі сподіватиметься, що це придасться, може, під час вивчення «спеціальних технологій»…

Вона знайшла перелік вузів у довіднику для абітурієнтів. Прогортала від початку до кінця. Ні міста Торпи, ні Інституту спеціальних технологій не знайшла.

Не здивувалася.

* * *

Усе своє свідоме життя вона була старанною ученицею. Здавати іспити абияк виявилося не так просто.

Усі довкруж хвилювалися. Розпихали по кишенях шпаргалки. Чиїсь матері пили валідол. У величезних запилених лунких приміщеннях пахло старою бібліотекою, а надворі стояла спека, суцільне пекло. Сашці було байдуже. Вона почувалася скляною і апатичною, мов новорічна ялинкова кулька.

Твір написала легко. На усній історії ледь не згоріла від сорому: переплутала дати, одне питання взагалі геть-чисто забула. Отримала чотири, Вийшла з аудиторії, оточена спітнілою юрбою, здивовано запитала себе: що я тут роблю? Чому мене й досі хвилює Куликовська битва?!

Мама насамперед поцікавилася оцінкою і, коли почула правду, страшенно розчарувалася.

— Як — четвірка?! Уже історію… усно… А як же курси? Ти ж цілий рік ходила…

— Без хабара туди нема чого й потикатися, — глибокодумно зауважив Валентин.

Мамині очі раптом налилися злістю.

— Без хабара… Та вона книжки не відкривала останніми днями! Наче їй байдуже! Гуляла десь із ранку до вечора… На пляж ходила? Без хабара і я вступала, і ти, і вступили з першого разу!

— Інші були часи, — філософськи протяг Валентин. — А тепер…

— У крайньому разі, — сказала Сашка несподівано для себе, — вступлю в інше місце.

— У яке — інше?!

— На світі багато гарних інститутів, — бовкнула Сашка та чимшвидше подалася до своєї кімнати.

Голоси мами й Валентина ще довго не стихали. Сперечалися.

* * *

Звичайно, вона пролетіла. Хто б сумнівався. Вивісили списки, Сашка зі своїми балами опинилася під рискою.

Мама була готова до такого повороту подій. Заздалегідь зрозуміло було, що високого бала Сашка не набере, і п’ятірковий атестат їй мало чим допоможе.

— Ти мав рацію, — зі стриманою гіркотою сказала мама Валентинові. — Скільки репетиторів не наймай… Треба було комусь заплатити. Це я винна. Треба було… Часи інші…

— Та що їй, до війська йти? — з удаваними веселощами відгукнувся той. — Вона ж не хлопчик. Попрацює рік, скуштує дорослого життя…

Сашка розтулила рота. Набрала повітря…

І нічого не сказала. Вирішила зачекати ще кілька днів.

Був серпень. Спека змінилася дощами. Мама взяла на роботі коротку відпустку: вони з Валентином збирались нарешті одружитися.

— Скромно, — зблискуючи очима, казала мама, зачісуючись перед дзеркалом. — Розпишемось і поїдемо на кілька днів на базу відпочинку… Ми там були, Сашко, пам’ятаєш, там такі будиночки дерев’яні й зовсім поряд річка, ліс…

— Дощі, — сказала Сашка.

— Ну, не навіки ж. І потім, там і в дощ гарно. Там є такі накриття… Під ними можна розпалювати багаття, смажити шашлики…

— Мамо, — сказала Сашка, начебто стрибаючи в крижану воду. — Я вступила до інституту. Інституту спеціальних технологій міста… міста Торпи.

Мама озирнулася. Дві шпильки стирчали в неї з рота тоненькими вампірячими іклами.

— Я вже вступила, — повторила Сашка. — Коли з універом так вийшло… Ну, провчуся рік у Торпі. А потім, може, переведуся…

Про перехід вона придумала щойно, дивлячись у почорнілі круглі мамині очі.

— Якого міста? — Мама виплюнула шпильки.

— Торпи.

— Де це?

— Недалечко, — збрехала Сашка. — Там гуртожиток надають безкоштовно. І ще стипендію.

— Інститут… чого?

— Спеціальних технологій.

— Яких технологій! Ти ж гуманітарій!

— Спеціальних… Мамо, ну це ж нормальний, пристойний вуз. Не столичний, так. Провінційний. Але там…

Сашка затнулася. Мама дивилась на неї, як могла б дивитися мураха на охоплений полум’ям мурашник.

— Сашко, скажи, що ти пожартувала.

Сашка витягла з кишені той самий рудуватий папірець, колись покороблений від дощів і сліз, але ретельно відпрасований. Мама пробігла його очима. Знову глянула на Сашку.

— Слухай-но, тут дата — червень… Звідки воно в тебе?

— Поштою надійшло.

— Коли?

Сашка затримала подих. Брехати мамі ось так, в обличчя — справа нелегка, без звички не впораєшся.

— Днів зо два тому.

— Сашко, ти брешеш.

— Мамо, це справжній документ! Я вступила! До інституту! І я там навчатимусь! — У Сашки тремтів голос. — Так треба, розумієш?

— Ну звісно. — Мама обіперлася на край столу. — Я розумію. Ти ревнуєш. Ти — доросла дівчина — поводишся, як… як розбещена, кепська дитина. Відтоді, як… Не можеш мені пробачити, так? Не можеш пробачити і влаштовуєш демонстрації?

— Ні! — Сашка захлинулася. — Він тут ні до чого! Це просто… Ну… так вийшло, що я вступила. Я поїду в Торпу, і…

— Нікуди ти не поїдеш. — У голосі мами був лютневий лід. — Ти навчатимешся в нормальних умовах, у нормальному вузі. Мені дуже шкода, що я виховала егоїстку, але більше ніякого екстриму я не допущу. Дякую за приємну розмову.

І вона знову відвернулася до дзеркала.

* * *

За два дні холодних, скутих стосунків мама прийшла додому незвично весела, з рожевими «яблучками» на щоках. Виявилося, в університеті відкрито добір на вечірнє відділення, і Сашку з її балами, можливо, приймуть.

— А працюватимеш у нас на фірмі, — щебетала мама, вправно розставляючи тарілки, розкладаючи печеню. — Я домовилася. Вдень на роботі, увечері пари. Потім можна буде перейти на денне. Напевно можна. На другому курсі або на третьому…

Сашка мовчала.

— Завтра зранку треба буде підійти на кафедру. Кімната тридцять два. Ти чуєш?

— Я поїду в Торпу, — промовила Сашка ледь чутно. Над столом зависла мертва тиша.

— Сашко, — докірливо сказав Валентин, — ну навіщо ти так?

Рятуючись, Сашка встала з-за столу. Залишила неторкнутою свою порцію, пішла в кімнату, залізла під ковдру й удала, що спить. Мама й Валентин говорили голосно, крізь стіни й ковдри до Сашки долинали уривки фраз.

— Заспокойся, — казав Валентин. — Та заспокойся ти! Самостійність…

— Вона неповнолітня!

— Вони дорослішають… Їм хочеться… Зрештою, це ж не край землі…

Голоси дедалі стишувалися — запал спадав. Сашка заплющила очі. Все складається якнайкраще: мамі з Валентином зручно буде тут удвох. Зараз вони поговорять-поговорять, та й відпустять Сашку в невідому Торпу, де на неї казна-що чекає…

Її роздирало навпіл. Якщо мама погодиться легко — Сашка образиться навіки. Якщо ж стане на смерть… А так воно, схоже, й буде…

Ні, не буде. Он уже сміються на кухні. Домовилися. П’ють чай. Вирішили: у дівчинки своя доля, вона самостійна, нехай вирушає хоч до чорта в зуби! Задоволені. Ач які ми прогресивні. А що? Безліч школярів ось так їдуть собі з дому за літо по випуску. Назустріч дорослому життю… В общагу…

Сашка стягла з обличчя ковдру. За вікном, за щільно запнутими шторами, ще було світло. Восьма. Пів на дев’яту. Серпень. До початку занять залишилося три тижні.

У двері Сашчиної кімнати неголосно постукали.

— Це я, — сказав Валентин. — Давай поговоримо?

* * *

Вони знайшли місто Торпу в атласі автомобільних доріг. Прозоре кружальце на карті, саме в тому місці, де аркуш трішки потерся на згині.

— Місто, — гмикнув Валентин. — Швидше, селище міського типу. Ну й що там може бути за інститут?

Сашка продемонструвала йому рудий папірець. Він довго розглядав його, крутив у руках, супився.

— Ти що, подавала туди документи?

— Ні… Тобто так.

— Але ж твої документи лежали в університеті!

— Туди можна копії… І потім, в універ мене ж усе одно не взяли.

— Інститут спеціальних технологій, — знову прочитав Валентин. — Що це за технології? Спеціальність твоя майбутня як називається?

— Спеціальний технолог, — сказала Сашка.

Валентин насупився.

— Ти що, знущаєшся?

— Ні. — Сашці було дуже ніяково. — Спеціальність там вибирають на третьому курсі. Або на четвертому. Я не надто добре знаю.

— Не знаєш, а готова їхати?

— Якщо мені не сподобається, я повернуся, — сказала Сашка зовсім тихо. — Слово честі. Якщо виявиться, що це поганий інститут, — я приїду назад. Тільки скажіть мамі, нехай вона не хвилюється. Мені треба туди поїхати. Дуже треба. Річ не в тому, що… Зовсім не в цьому. Мені просто треба.

Вона повторювала те саме на різні лади, а Валентин сидів перед нею, стривожений, незвично розгублений, і вперше в житті Сашці раптом здалося, що він їй не чужий.

* * *

— Вставайте, дівчино. Торпа за півгодини.

— Що? — Сашка підскочила й ударилася головою об багажну полицю.

Ніч минула в напівдрімоті, їй вдалося заснути зовсім недавно. Вагон був старий, його жахливо трусило, десь на столі дзенькала ложка в порожній склянці. Пропливали тіні та вогні, пронизували наскрізь плацкартний простір, у якому стікали потом розпалені напівоголені тіла. Звисали з полиць кутики простирадл. Хтось хропів, хтось вовтузився з поліетиленовим пакетом, а Сашка лежала на спині на верхній полиці й умовляла себе: за тиждень повернуся. Умова — бути до початку занять. Про те, щоб дожити в цій Торпі до випуску, не йшлося.

Валентин хотів їхати з нею. Наполягав. Сам купив два квитки в залізничній касі — собі та Сашці. Він збирався перевірити акредитацію вузу, умови в гуртожитку, словом, довідатися й розвідати все, й Сашка в глибині душі була йому вдячна. До того ж темний чоловік, який назвався Фаритом Коженниковим, не вимагав, щоб Сашка з’явилася в Торпу сама.

Напередодні від’їзду Валентинові подзвонили з Москви — його син від першого шлюбу потрапив під машину, і, хоча легко відбувся, присутність Валентина з його знайомствами в медичній сфері була необхідна. Валентин забув про Сашчині проблеми, метнувся в Москву. Сашці довелося здавати його квиток перед відходом поїзда та ще переконувати маму, що вона й так упорається.

Мама проводжала її. Довго стояла біля вагона, дивилася крізь скло, махала рукою, давала поради. Сашка мріяла, щоб потяг швидше рушив. Але коли тепловоз смикнув уперше — в неї душа провалилася в п’яти, вона ладна була вистрибнути у вікно, в мамині обійми.

Вона вперше їхала поїздом сама. Раз у раз поглядала на багажну полицю, де лежала її валіза. Намацувала торбинку з монетами на дні сумки. Перевіряла документи у внутрішній кишені — паспорт, атестат, медична довідка, довідка про зарахування та ще якісь папери, все це в щільному поліетиленовому пакеті. Їй було нестерпно самотньо, постійно пригадувалося, як у такому самому вагоні вони їхали з мамою до моря, за вікном цвіли маки, було гарно, спокійно, затишно…

Вона плакала, приховуючи сльози від попутників. І страшенно каралася тим, що тоді, в курортному селищі, піддалася на вмовляння людини в чорних окулярах. Один-єдиний раз піддалася. Нехай би тривав вічно той кошмар, хай би вона прокидалася й прокидалася на розкладачці в чужій квартирі, але була б поруч мама. І море. Якщо життя людини складається з половини літнього дня двадцять четвертого липня — це все одно гарне життя. У всякому разі, в ньому нема ні золотих монет, ні Валентина, ні довгої дороги в Торпу.

Сіло сонце за вікнами. Попутники вечеряли, похрумкуючи малосольними огірками, обгризаючи курячі ніжки, очищаючи від шкаралупи матово-білі варені яйця. Сашка дістала приготовані мамою бутерброди і знову мало не розревлася — у поліетиленовому кульку було заховано шматочок домівки. Так нічого й не з’їла, сховала вечерю назад. Випила склянку чаю. І полізла на верхню полицю…

— Дівчино! Ви прокинулися? Торпа, кажу!

— Так… Я зараз.

Була межа ночі й ранку. Четверта, може, пів на п’яту. За багато місяців Сашка звикла вставати о такій порі й знала: ранок приносить полегкість. Зараз, збираючись, шнуруючи черевики, стягаючи з полиці валізу (тихенько, щоб не побудити попутників і все одно зачіпаючи чиїсь звислі руки), вона майже забула про вчорашню тугу. Вітер далеких мандрів, несподівані відкриття — цього в подорожі також не відбереш; вона доросла, самостійна людина, яка подорожує без супроводу. Подивимося, що то за Торпа.

Вона витягла валізу в тамбур. Провідниця дрімала на застеленій ковдрою полиці.

— Скільки стоїмо? — запитала Сашка.

— У Торпі? Хвилину. Багато в тебе речей?

Поїзд стишив хід. Брязнули вагони. У темряві серпневого ранку Сашка нічого не бачила — тільки проплив у небі синявий ліхтар.

Потяг сіпнувся і зупинився. Провідниця, позіхаючи, взялася длушпатись ключем у шпарині.

— Я не встигаю! — сказала нажахана Сашка. — Будь ласка, швидше!

Провідниця упівголоса вилаялась.

Поїзд знову сіпнувся. Нарешті двері відчинилися. Потяг повільно рушив. Сашка закинула за спину сумку і, волочачи за собою валізу, зсипалася з металевих сходів, приземлилася на низький перон і встигла побачити, як провідниця, конвульсивно позіхаючи, зачиняє двері вагона.

Усе.

Поїзд набирав швидкість. Сашка відтягла валізу подалі від краю платформи. Прогримів останній вагон, два вогники на його торці стали стрімко віддалятися й швидко станули в темряві.

Зелений вогонь семафора змінився червоним. Сашка стояла сама на порожній платформі…

Ні, не сама. З напівтемряви вибрела тонка тінь із великою валізою. Зупинилася поряд.

Хлопець. Сашчин одноліток. Блідий, сонний, скуйовджений.

— Привіт, — сказав він по хвилинній мовчанці. — Це Торпа?

— Привіт, — відповіла Сашка. — Кажуть, що так.

— Я тут уперше, — сказав хлопець.

— Я теж.

Хлопець помовчав. Потім запитав невпевнено:

— В інститут?

Сашка, яка в глибині душі дуже сподівалася цього запитання, енергійно закивала.

— Ага. І ти теж? Спеціальних технологій?

Хлопець посміхнувся з очевидним полегшенням.

— А тут хіба є інший?

— Не знаю, — зізналася Сашка. — Ти взагалі тут бачиш якесь місто?

Хлопець роззирнувся, приставив руки до очей — «біноклем»:

— Офігенно крупний мегаполіс. Вокзалисько… А там, поглянь, якийсь перспективний сарайчик!

Сашка розсміялася.

Ситуація змінилася миттєво. Волочачи за собою валізи та вправляючись у дотепності, новоспечені студенти пройшли до «перспективного сарайчика» — він і виявився будівлею вокзалу. Сашка в пориві натхнення назвала його «курником після євроремонту». Її новий знайомий поцінував жарт заливчастим реготом.

На вокзалі не було жодної людини. Каси замкнені. Довгасті мерехтливі лампи висвітлювали порожню буфетну стійку, дерев’яні крісла з подекуди видряпаними непристойностями, автоматичну камеру схову на шість комірок (усі дверцята відчинені). Підлогу, доволі чисту, було викладено чорно-білою плиткою.

— Як після атомної війни, — сказала Сашка, озираючись.

Серпневі мухи хмарою знялися з плафона й наповнили маленьку залу оптимістичним гудінням.

— Агов! — гукнув хлопець. — Є тут хто?

Дзижчання мух було відповіддю.

— Мені тут не подобається, — сказала Сашка.

Вони знову вийшли на платформу. Помалу розвиднялося. Під єдиним на пероні ліхтарем висіла розмита дощами табличка: розклад автобусів вокзал-центр. Якщо розклад не брехав, перший автобус до невідомого центру мав бути за годину.

— Погуляємо, — рішуче сказав хлопець. — А пощастить, то приватника спіймаємо. У мене гроші є.

Його звали Костею. Чи то в присутності Сашки він гостро відчував себе мужчиною, чи вдачу мав особливо енергійну, але постійно силкувався «рулювати». Сашка не опиралася: Костина дієвість (і навіть самодіяльність) створювала в неї ілюзію захищеності.

Вони запхали валізи до камери схову (комірки працювали без жетонів, на самому коді). Знайшли зручну лаву на пероні й розгорнули запаси провізії. Сашчині бутерброди, що так засмутили її увечері, зараз зникли за мить: вона поділилася з Костею, той поділився з нею, знайшлася пляшка мінеральної води, Костя відкрив літровий термос, ще майже до половини наповнений кавою. У Сашки затремтіли ніздрі; сніданок остаточно підняв їй настрій. Повз станцію прокотився товарняк, гуркіт улігся вдалині. Запала тиша, яку порушували тільки голоси птахів.

— За півгодини прийде автобус, — упевнено сказав Костя. — Адреса цієї контори — вулиця Сакко і Ванцетті, дванадцять.

— Ти не знаєш, хто такі Сакко і Ванцетті?

Костя знизав плечима.

— Італійці, напевне…

Повз станцію, вже в інший бік, промчав ще один товарняк.

— Скажи, будь ласка, — обережно почала Сашка. — А чого це тобі спало на думку вступати на ці… спеціальні технології? Хто тобі подав таку… ідею?

Костя спохмурнів. Підозріло скосив на неї око. Склав у кульок зім’яті серветки та масний папір, упустив у порожню залізну урну поряд із лавою.

— Та я просто запитую, — швидко докинула Сашка. — Якщо не хочеш відповідати — вибач…

— Мене примусили, — неохоче зізнався Костя.

— Тебе теж?!

Хвилину вони дивилися одне на одного. Кожен чекав, що першим заговорить інший.

— Дивно, — сказав нарешті Костя. — Ти ж дівчисько. Тобі від армії косити не треба.

— При чому тут армія?

— При тому, — жорстко відрізав Костя. — Як по-твоєму, чоловік повинен служити в армії?

— Не знаю, — промимрила Сашка. — Напевне, повинен… — І відразу додала про всяк випадок: — А не хоче, так і не повинен.

Костя зітхнув. Похитав головою.

— Мені рідний батько такий ультиматум виставив… Я ж на юрфак пролетів, як фанера над Парижем. Удруге вже. Мене цієї осені мали призвати. Тож батько… — Костя замовк. Знову скоса глянув на Сашку, начебто дивуючись, чого це йому здумалося втаємничувати попутницю, з якою знайомий менше години, в такі інтимні подробиці.

— Виходить, ти не хотів у цей інститут?

Костя знизав плечима.

— Хотів, не хотів… Яка вже різниця?

Вони помовчали. На пероні, як і раніше, було безлюдно, не з’являвся ні обхідник, ані прибиральник, взагалі ніхто. Із-за кущів підіймалося червоне серпневе сонце. Співало птаство. На високі трави вздовж полотна випала роса, й кожна крапля переливалася барвистими вогниками.

— А тобі ж у армію не треба, — замислено повторив Костя.

Сашка промовчала. Їй дуже не хотілося розповідати історію свого знайомства з Фаритом Коженниковим. Вона сподівалася, що і з Костею трапилося щось подібне, а виявилось, усе просто: провал іспитів, осінній призов на носі, суворий батько…

— Нам іще не час? — запитала вона трішки нервово.

Костя глянув на годинник.

— Ну, ходімо… Там на зупинці автобуса теж лава є…

Всупереч Сашчиним побоюванням, залізні дверцята комірок відчинилися легко. Костя вивантажив на підлогу обидві валізи. До дна Сашчиної приклеївся зім’ятий папірець.

— Сміття якесь, — пробурмотів Костя й двома пальцями відклеїв його.

Це була записка — великі, виведені олівцем літери можна було прочитати навіть тепер, коли аркуш добряче пожовк і зачовгався: «Від’їжджай негайно».

Підпису не було.

* * *

За півгодини вони сиділи в маленькому автобусі, який Костя назвав «похоронним». Клятий папірець зіпсував обом настрій, хоча кожен силкувався продемонструвати товаришеві цілковиту байдужість до нього.

Сашка знала, що не зможе поїхати. Перше вересня — завтра, вона повинна бути на місці. Вимогу Фарита Коженникова вона виконає, а там — як вийде.

Костя мовчав. Від його ініціативності не лишилося й сліду. Автобус під’їхав за п’ять хвилин до сьомої, за кермом був звичайний кремезний дядечко-водій у поношеній джинсовій куртці поверх чорної футболки. Сашка й Костя купили квитки та вмостилися на задньому сидінні. Водій завів мотор, відразу, звідкіля не візьмись, виникли бабуся з кошиком, жінка з лопатою, загорненою в мішковину, та двійко молодиків узагалі без поклажі. Сашці здалося, що хлопці примітили їх із Костею. Вона знову відчула себе самотньою та беззахисною.

Спочатку котилися поміж полів, де тут і там виднілися людські постаті. Потім в’їхали в Торпу. Це не було селище, яким воно уявлялося Сашці: цегельні п’ятиповерхівки впереміш із приватним сектором. Це було місто, дуже старе й зовсім не «модернізоване»: важкі кам’яні будинки, іноді з колонами, іноді з ліпниною на фасаді. Криві вулички, подекуди залиті асфальтом, але частіше — бруковані чорним кругляком. Вікна затулені зеленими віконницями. Скати дахів із черепиці. Надщерблені сходи.

— Ти диви, — приглушено озвався Костя. — Просто хоч кіно знімай. Нічого так містечко, еге ж?

Сашка мовчала.

Автобус зупинився на маленькій площі, під накриттям звичайної зупинки.

— Торпа, — сказав водій. — Приїхали.

Сашка дочекалася, поки вийдуть двоє підозрілих хлопців, і потім уже вибралася слідом за Костею з автобуса. Водій передав їм валізи, сів у своє крісло, газонув — і автобус зник з очей, перш ніж Сашка й Костя встигли озирнутися.

Вони знову були самі. Й бабуся, і жінка з лопатою, і хлопці кудись поділися.

— І в кого тут запитувати дорогу? — саркастично поцікавився Костя.

— А ось покажчик, — сказала Сашка, придивившись. — «Сакко і Ванцетті, 1,5 км».

* * *

Ті півтора кілометра вони долали майже півгодини — Костя, пихкаючи, тяг обидві валізи. Сакко і Ванцетті виявилася непомірно довгою вулицею, і починалась вона зі сто чотирнадцятого будинку — далі нумерація убувала. Тротуари то робилися широченними, то зовсім зникали. Вулиця то розширялася, мов ріка під час повені, ставала бульваром, то раптом стискалася й перетворювалась на ущелину.

— Стильне містечко, — бурмотів Костя.

Камінь і облуплений тиньк. Батоги винограду й плюща, які тяглися по ринвах. Герань у підвісних вазонах. Сашка вертіла головою: ось триповерховий особнячок, схожий на замок, із затишними алебастровими химерами. Ось понура бетонна будівля зі стародавніми промисловими кондиціонерами, навішеними на вікна ззовні. Ось дерев’яна руїна, на даху якої встигла підрости молода берізка.

Під кожним карнизом неодмінно ліпилися ластів’ячі гнізда. Птахи пронизували повітря, накриваючи вулицю рухливою чорною сіткою, виписували петлі, іноді поринали в розбиті горищні віконця. У кронах каштанів і лип нестямно пищали горобці.

— Та нормальне начебто місто. — Сашка потерла долонею стомлену шию.

Відкривалися магазини. Перед віконцем хлібного стояла маленька статечна черга: три бабусі з кошиками. Біля магазину «Вино-тютюн» курили троє чоловіків у спецівках. На протилежному боці вулиці робітники лагодили дах; натужно обертався блок, і майже над головами перехожих плив казан зі смолою, тріпотіли вилинялі прапорці на дроті, що відгороджував зону, куди в жодному разі не можна було заходити…

Дім за номером дванадцять виявився великим, видно, багато разів перебудованим: два поверхи було складено з кольорової цегли в стилі «будиночок із медяників», третій — із білої силікатної без жодних вибриків, а четвертий — і зовсім був дерев’яний. До парадного входу вів кам’яний ґанок із пологими, стертими мало не до дір сходами. Височезні чорні двері мали неприступний і строгий вигляд. Ліворуч тьмяно поблискувала табличка: «Міністерство освіти. Інститут спеціальних технологій».

— Прийшли, — сказав Костя, опускаючи валізи на брук.

Сашка дивилася на двері. Чорний прямокутник з відполірованою мідною ручкою. Чотири сходинки нагору.

Костя важко дихав. Він протяг дві величезні валізи вздовж нескінченної вулиці Сакко і Ванцетті й міг тепер не приховувати ні задишки, ні серцебиття, ні поту на чолі. Сашці було складніше; вирівнюючи дихання, вона могла заприсягтися, що Костя й вона зараз думають про одне й те саме: ще не пізно звідси вшитися. Поки не переступили поріг. Було таке відчуття, що, коли ці двері зачиняться за спиною, вороття не буде.

Костя мовчав, не бажаючи виглядати легкодухим. «Що я тут роблю, — в сум’ятті подумала Сашка. — Чому я не вдома… Чому йду туди, куди не хочеться йти, як покірлива вівця, як собака на повідці?!»

Костя озирнувся.

— Чи нема тут забігайлівки якоїсь, — сказав, ніби про себе. — Щоб хоч кави ковтнути… Бо в роті пересохло… Диви, кафешка!

Справді, просто навпроти інституту виднівся вхід до напівпідвалу, над яким висіла дерев’яна дошка: «Тістечка, кава, чай». На тротуарі стояв самотній стіл із розкритою над ним смугастою пляжною парасолькою.

Сашка зітхнула й знову перевела погляд на будівлю інституту. Вікна — маленькі на перших двох поверхах, широкі на третьому, тьмяні на четвертому — дивилися на студентів фасетним поглядом.

— Пішли, — хрипко сказала Сашка. — Не стирчати ж тут із валізами цілий день.

* * *

У величезному напівтемному холі нікого не було. Скляна будочка вахтера пустувала. Праворуч і ліворуч тяглися сходи, а попереду, під стовпом світла, що лилося звідкілясь згори, здіймалася кінна статуя небачених розмірів.

— Жеребець, — сказав Костя з тихим хихотінням.

Сашка, мов заворожена, підійшла ближче. Кінь справді був «жеребець»; черево й ноги було виліплено з анатомічною точністю. Колосальні бронзові копита топтали гранітний постамент. Згори звисали величезні чоботи в стременах. Обличчя вершника розгледіти було неможливо — воно губилося вгорі. Як Сашка не силкувалася вибрати кут зору, бачила тільки величезне здійняте підборіддя та кадик.

— Першокурсники?

Голос прокотився луною по пустельному холу. Сашка й Костя озирнулися; невисока вахтерка в ситцевому платті стояла біля входу, її грубий палець із цукерково-рожевим нігтем звелів обом підійти.

— Вам у деканат. За сходами коридором прямо, побачите самі, там на дверях написано. Валізи залиште. Ніхто їх тут не візьме.

* * *

У довгому коридорі пахло пилюкою і свіжим вапном. Тяглися двері — як у школі, тільки вищі й, мабуть, серйозніші. Напис «Деканат» у скляній рамці не залишав жодного шансу заблукати.

Сашка ввійшла й замружилася.

У кімнаті було дуже світло — ззовні крізь вікна вривалося сонце. Просто перед Сашкою виявилася дерев’яна перегородка з дверцятами. За нею сиділи дві дами — товста й тонка, обидві в білих блузах, з однаково непроникними виразами таких різних облич.

— Першокурсники? — запитала товста. — Давайте документи.

Сашка почала вовтузитися із застібкою внутрішньої кишені — для надійнішої схоронності там була ще й шпилька.

— Давайте-давайте, — поквапила товста жінка. — Здавайте, юначе, якщо готові.

Костя ступив до бар’єра першим. Жінка відклала його атестат, розгорнула паспорт, звірила щось із довгим списком на столі.

— Вітаю, вас зараховано на перший курс, — повідомила буденно. — Розпишіться тут. Оце вам ордер на поселення, оце талони в їдальню — безкоштовні обіди. Підручники вам видасть викладач. Погуляйте в коридорі, поки я дівчину оформлю…

Тонка жінка не зронила жодного слова. З-за плеча колеги глянула в список, примружилась, дуже уважно подивилася на Костю. Під цим поглядом він і вийшов, стискаючи в руках сірий конверт із печаткою.

Сашка підійшла до бар’єра. Від часу на ньому стерлася фарба, кожне деревне волокно виступало рельєфно. Сашка не втрималася і провела по прожилках долонею.

— Як вас звуть? — запитала Товста, чомусь не кваплячись розкривати Сашчин паспорт.

— Самохіна Олександра.

— Самохіна. — Палець із довгим нігтем побіг по списку. — Самохіна…

— Фаритова дівчинка, — собі під ніс буркнула Тонка. Сашка здригнулася, від її руху ляснули дерев’яні дверцята бар’єра.

— Коженников — ваш куратор? — запитала Товста, не дивлячись на Сашку.

— Ну…

— Обережніше з ним, — сказала Товста. — Він гарна людина, але жорсткий. Ось ваш ордер на поселення, талони в їдальню. Монети у вас із собою? Отут записано — чотириста сімдесят дві?

Сашка знову полізла в сумку. Поєднання цієї звичайної кімнати й звичайної, здавалося б, канцелярської процедури з золотими монетами невідомої вартості, що з’явилися на світ під час нападу блювоти, змусило її на хвилину втратити відчуття реальності. Навіть сонце за вікном здалося несправжнім.

Жінка прийняла в неї з рук важкий поліетиленовий кульок. Поклала кудись під стіл: дзвякнуло золото.

— Усе, — сказала Товста. — Ідіть, поселяйтеся, завтра о дев’ятій ранку всі першокурсники збираються в актовій залі, від входу прямо, повз статую, там маленькі сходи, побачите. Агов, хто там далі, заходьте!

— А де гуртожиток? — отямившись, запитала Сашка.

* * *

Гуртожиток містився в глибині двору, потрапити в нього можна було або від інституту, або з вулиці Сакко і Ванцетті, якщо пройти тісним, похмурим і смердючим завулком. Сашка оглянула завулок звіддаля й вирішила по настанні темряви до нього й не потикатися.

Зовні общага була довгим, облупленим двоповерховим бараком, що, видно, побував у бувальцях. Вхідні двері виявилися замкненими. Костя постукав зігнутим пальцем, далі кулаком, нарешті обережно грюкнув ногою.

— Дивно, — сказала Сашка. — Сплять вони, чи що? Котра година?

Костя зібрався було їй відповісти, коли двері зарипіли й відчинилися. Хлопець відступив, бо мало не звалився з порога.

В отворі дверей стояв високий, баскетбольного зросту хлопець із чорною пов’язкою через праве око. Був він болісно худий і якийсь скособочений, наче одна половина тіла в нього була навіки зсудомлена. Його єдине блакитне око поглянуло на Костю й переметнулося на Сашку. Вона позадкувала.

— Першокурсники? — запитав хлопець хрипким, начебто зірваним голосом. — Поселятися? Ордери є? Заходьте…

Хлопець зник у темряві, залишивши двері відчиненими. Сашка й Костя перезирнулися.

— Ми теж такі будемо? — з перебільшеною лагідністю поцікавився Костя. Сашка не відповіла: жарт здався їй невдалим.

Вони ввійшли. Зсередини барак був трохи веселіший, ніж зовні: коричневий лінолеум на підлозі, стіни пофарбовані в синє до рівня очей і потиньковані вище, сходи з залізним поруччям. Звідкілясь виривалися струмені пари, чувся шум води в душі.

— Сюди, — одноокий хлопець опинився за канцелярським столом, над яким висів фанерний щит із багатьма ключами. — Ти, дівчинко, підеш у кімнату двадцять один, це другий поверх. А ти, хлопчику, в сьому, це коридором праворуч. Від двадцять першої ключ — оцей. А в сьомій живуть двоє другокурсників, вони вже приїхали.

— Ви тут працюєте? — нерішуче запитала Сашка.

— Підміняю. Узагалі, я на третьому курсі. І звуть мене Вітя.

Хлопець підморгнув єдиним оком і засміявся. Половина обличчя залишалася при цьому нерухомою, тільки кутик рота поїхав кудись униз. Дивитися на цей сміх було настільки моторошно, що Сашка заледве не розревлася.

Вона підхопила валізу, не помічаючи ваги, й рвонула нагору сходами. Там був такий самісінький коридор, тьмяно блищав лінолеум, на білих дверях, поверх олійної фарби, темніли номерки. Сашка дійшла до позначки «двадцять один», тремтячою рукою застромила ключ у шпарину й по хвилині відчайдушних зусиль таки відімкнула.

Три панцирні ліжка під смугастими матрацами. Три письмових столи, три тумбочки. Дверцята вбудованої в стіну шафи. Велике вікно, відчинена кватирка, курне підвіконня. Сашка затягла всередину валізу, сіла на найближче ліжко й розридалася.

Хвилин п’ять вона оплакувала своє життя й своє лихо, коли в коридорі залунали кроки. Сашка ледь устигла витерти сльози: у двері стукнули й відразу, не чекаючи на відповідь, увійшли дві дівчинки. Сашка бачила їх мигцем у коридорі дорогою з деканату в гуртожиток. Обом було років по сімнадцять, одна білявка в блакитному джинсовому костюмчику, друга — русява, кругла, в спідниці до колін і трикотажній кофті.

— Привіт, — басом кинула русява.

— Привіт, — сказала білявка й відразу запитала, побачивши Сашчині червоні очі: — Ти чого?

— Та так. — Сашка відвернулася. — За домівкою скучила.

— Ага. — Білявка неуважно озирнулася. — Ясненько…

— А як на мене, то навіть добре, — сказала русява, підтягаючи свої речі до ліжка під вікном. — Вільне життя, ніхто над душею не стоїть. Роби, що хочеш.

Сашка подумала: робити, що хоче, вона не зможе, напевне, до самої смерті. Навпаки, чинитиме те, чого смертельно не хоче. Дивитиметься в очі Коженникова, сховані за чорними окулярами, й під страхом розправи виконуватиме, виконуватиме будь-які його примхи…

Уголос вона нічого не сказала. Та й голос не надто слухався.

Білявка мигцем глянула на неї.

— Я, взагалі-то, тут не житиму, — промовила замислено. — Найму, певне, хату десь поблизу. Вам же краще — просторіше буде.

Сашка промовчала. Русява знизала плечима: мовляв, діло хазяйське.

— Я Ліза, — сказала білявка, звертаючись до Сашки. — А це Оксана.

— Олександра, — озвалася Сашка хрипко. — Самохіна Сашка.

— Ми, виходить, на одному курсі? — Ліза не зводила з неї оцінюючого погляду блакитних очей.

— Значить, так.

— А пилюки ж тут, — пробурчала Оксана й повела пухким пальцем по столах і підвіконню. — А постільну білизну де отримувати, знає хтось? Комендантка тут як, нормальна?

Ліза перестала розглядати Сашку. Пройшлася кімнатою, торкнула дверцята шафи — ті хрипко заверещали.

— Давайте за знайомство, — запропонувала Оксана. І відразу, не чекаючи згоди, взялася виставляти з сумки на тумбочку банки, лотки й пакети. Витягла пластиковий посуд, спритно відокремила від гофрованої труби три білих стаканчики; притримуючи рукою, хлюпнула в кожен із каламутної пластикової пляшки.

— Беріть, дівки. По-сусідськи. Пригощайтеся: оце ковбаска домашня, оце огірочки. Ось хліб — ну, що залишилося.

— Зранку? — уточнила Ліза.

— Та потрошку, що нам. — Оксана підхопила величезну скибку ковбаси. — Щоб добре вчилося, щоб весело жилося. Поїхали!

Сашка взяла стаканчик, на дні якого хлюпала біляста рідина. Пахло дріжджами.

— Це що?

— Самогон. — Оксана широко посміхалася. — Давай, цок-цок!

Вона торкнула своїм стаканчиком Лізин, потім Сашчин, перехилила, витріщила очі й заходилася закушувати ковбасою. Ліза ледь сьорбнула зі свого стаканчика. Сашка хотіла відмовитися, але потім подумала: з якого дива? Затримала подих і випила каламутну рідину, як мікстуру.

Страшнішої гидоти вона ніколи в житті не пила. Ті спиртні напої, які доводилося куштувати досі, — шампанське на Новий рік і на день народження, сухе червоне вино — мали смак і приємний запах. Самогон став їй поперек горла, забив дух.

— Закушуй! — крикнула Оксана. — Огірочок візьми!

Сашка, не витираючи сліз, які навернулися на очі, кинулась гризти огірок, і масну ковбасу, й чорний хліб із кмином. Схотілося пити, але води ні в кого не було. Діяльна Оксана заявила, що тут має бути кухня, а на кухні чайник, і що зараз вона про все дізнається. За нею зачинилися двері.

Сашка перевела подих. Кімната погойдувалась перед очима, й було не те щоб добре, але відчутно легше, й кортіло поговорити.

Вона хотіла запитати в Лізи, як та потрапила в інститут спеціальних технологій. І чи не було в її житті Фарита Коженникова. І що вона думає робити далі. Дуже хотілося розповісти про свій страх і про монети, про Валентина з його передінфарктним, про маму, про записку, випадково знайдену в камері схову. І Сашка вже розтулила рота — однак раптом замовкла.

Вона уявила: а що як Ліза, на відміну від неї, не божевільна? Вступила в інститут, як усі вступають, знає, чого хоче. Або втекла з осоружної родини. Або рятувалася від скандалу. Або ще щось повсякденне, людське, а тут Сашка зі своєю маячнею.

З іншого боку, монети…

— З тебе тут… грошей… ніхто не брав? — запитала Сашка уривчасто.

— Хабарів тут не беруть, — неуважно кинула Ліза. — А якщо ти про ті монети… То я їх раніше здала своєму кураторові. Якщо ти про це…

Розчинилися двері, увірвалась Оксана з гарячим чайником в одній руці й пачкою чаю — в другій.

— Дівки, там нормальна кухня, навіть посуд є! Тут будемо пити чай чи туди підемо?

— Я чаю не хочу. — Ліза підвелася. — Піду пройдусь… Не забудьте, що о другій у нас обід. По талонах.

* * *

Ліза повернулася, коли Сашка з Оксаною закінчували прибирання: залишалося тільки помити підлогу й винести сміття. Спочатку Сашка, осоловівши від самогону, не бажала ні в що таке вплутуватися, але Оксана виявилася настирливою: що ж їм, у свининці жити? Спершу треба дати всьому лад, а потім уже відпочивати. Вона примовляла й торсала, і Сашка виявила себе з ганчіркою в руці на підвіконні, потім у черзі за постільною білизною в комірчині комендантки — першокурсники прибували й прибували, нервові, налякані або, навпаки, веселі й гомінкі. Сашка без кінця знайомилася з новими однокурсниками, їхні імена миттєво вилітали в неї з голови. З’явився й зник Костя — блідий, скуйовджений ще більше, ніж уранці, з отетерілими очима. Сашка притягла на другий поверх три комплекти сіруватої, пропахлої пральнею білизни, за той час Оксана встигла протерти шафу зсередини, столи, підвіконня й навіть ніжки ліжок.

Повернулася Ліза. Переступила гору сміття біля порога, зітхнула, пройшла до свого ліжка, де височів на матраці стосик білизни.

— Нагулялася? — весело запитала Оксана.

Ліза мовчки лягла на смугастий матрац і відвернулась обличчям до стіни.

* * *

Студентська їдальня містилася в підвалі — на нижньому, підземному поверсі самого інституту. До початку занять — до першого вересня — працював тільки буфет, але й тут давали за талонами у блискучих емальованих мисках прозорий бульйон із круглими тефтельками на дні та вермішель із куркою. Компот можна було брати в необмеженій кількості — хоч по три чи чотири склянки.

— Добре годують, — сказала Оксана.

Сашка помітила в буфеті Костю. Попутник сидів над тарілкою набурмошений, кришив хліб у бульйон і дивився крізь своїх сусідів по столу, не помічаючи їх.

Сашка підійшла з твердим наміром негайно піти, якщо не зрадіє.

Костя зрадів. Куди більше, ніж припускала Сашка. Відсунув стільця, пропонуючи їй сісти поруч. Запропонував склянку компоту. Сашка не відмовилася.

— Як ти, влаштувалася? — і відразу, без переходу: — Слухай, вони божевільні.

— Хто?

— Та ті пацани, з якими мене оселили. Другокурсники. Один заїкається так, що очі на лоба лізуть, і постійно хихоче. А другий застрягає.

— Як?

— Ну, потягнеться рукою, щоб книжку з полиці дістати, й раптом застрягне, наче… начебто заіржавів. Стовбичить у дурнуватій позі, тягнеться, смикається… ніби аж рипить… Потім його наче й відпустить, він дістає книжку, читає, мовби нічого не було. І ще — вони весь час переглядаються за моєю спиною… Переморгуються… Моторошні такі. Що мені — в одній кімнаті з ними спати?!

Костя затнувся. До нього раптом дійшло, що він виливає душу — скаржиться! — дівчиськові, з яким уперше зустрівся сьогодні вранці. Ймовірно, за Костиним внутрішнім кодексом така поведінка не була гідною чоловіка; він зніяковів, спохмурнів, втупився в тарілку.

— А я з першокурсницями в одній кімнаті, — сказала Сашка. — Ніби нормальні дівчата. Більш-менш.

Костя підняв очі.

— Ти поглянь. Тут же весь другий курс… і третій… каліки якісь. Он… дивися!

Сашка озирнулася. Проходом поміж столиків юрбою йшли третьокурсники, очолювані однооким Вітею. Довгий, худий і скособочений він припадав на ліву ногу, так що тарілки в нього на таці підстрибували, загрожуючи перекинутися. За Вітею, прямуючи до дальніх порожніх столиків, крокував плечистий хлопець у яскраво-червоній футболці та вилинялих джинсах, посміхався й раз у раз налітав на стільці, немов сліпий. Стільці гуркотіли, іноді падали, хлопець не зважав і йшов собі далі. Поряд, занурена в себе, брела дівчина на височенних підборах. Дивилася в підлогу так, немов бачила на гладкому лінолеумі щось, недоступне іншим. Час від часу прицільно вдаряла підбором, наче забиваючи цвях, завмирала на секунду, з натугою піднімала ногу (тоді здавалося, що підбор устромився в підлогу до самої основи) і, погойдуючись, теж ішла далі.

— Паноптикум, — ледь чутно сказав Костя. — Звідки вони таких набирають?

Сашка мигцем глянула на нього.

— Першокурсники начебто нормальні, — повторила сухо.

— А. — Костя потеліпав ложкою в охололому бульйоні. — Так. Я вже попоїв… Пішли?

* * *

На пошті пахло сургучем, і молода матуся з візочком відсилала кудись велику, перемотану шпагатом посилку. Поштарка була одна на всіх, тому Сашка спершу дочекалася, поки обслужать матусю, а потім замовила в літньої тітоньки з фіолетовим волоссям міжміську розмову. Ввійшла до лункої кабінки, із завмиранням серця вислухала довгі гудки й підстрибнула від радості, коли на тому кінці відгукнулася мама:

— Алло!

Мама гукала в слухавку, напевне, було погано чути. Сашка теж кричала:

— Ма! Це я! Все добре! Влаштувалася! Тут дають обіди! Завтра перший день занять! Як у тебе?

Вона видала це, як речівку на параді, й вислухала мамину тираду у відповідь: все гаразд, Валентин дзвонив із Москви, всі здорові…

— Я дзвонитиму з пошти! Ну, бувай!

Серед листівок на стійці Сашка вибрала одну, — «На згадку зі стародавньої Торпи». На малюнку зображено було площу з водограєм, у якому плавали лебеді. Сашка купила листівку й конверт, надписала адресу, вкинула у величезну синю скриньку з поштовим символом на кришці. Пакет глухо гупнув на бляшане дно.

Від пошти до гуртожитку було п’ятнадцять хвилин пішки. Погода зіпсувалася, накрапав дощ. Сашка втягнула голову в плечі й разом із поривом вітру збігла на бетонний ґанок, смикнула рипучі двері общаги.

Коридором першого поверху йшов, віддаляючись від Сашки, незнайомий хлопець. Він робив крок чи два, раптом завмирав у русі, начебто стоп-кадр. Стояв так кілька секунд, потім з відчутним зусиллям зрушував із місця й продовжував свій шлях. Повернувся, тицьнувся в стіну поруч із дверима. Відійшов. Із другої спроби схопився за ручку, потяг двері на себе…

Сашка кинулася нагору сходами.

Ліза й Оксана курили, сидячи на ліжках. Вікно було розчинене навстіж, дим і не збирався витягатися, зате вривався холодний вітер, пересипаний, як бісером, краплями дощу.

— Ви б, може, в туалеті курили? — розгублено запитала Сашка.

Крижане мовчання було їй відповіддю.

* * *

— Здрастуйте, першокурсники.

За актову залу слугувало велике курне приміщення. Не порожніли тільки три чи чотири останні ряди. Темні штори, що затуляли вікна, пропускали рівно половину необхідного світла; за сценою білів екран. «Як у сільському клубі», — подумала Сашка.

— За шкільною звичкою забиваємося на Камчатку? — Чоловік, який зійшов на невисоку сцену, оглянув присутніх. — Не пройде… — І додав, не підвищуючи голосу: — Дайте світло.

Люстра під стелею спалахнула, в напівтемній залі відразу посвітлішало, як в оперному театрі під час антракту.

— Пересаджуємося на перші ряди, — сказав чоловік на сцені. — Швидко, швидко.

Першокурсники заворушилися, почали переглядатися, нарешті знехотя потяглися ближче до сцени. Сашка й Костя прилаштувалися в другому ряду скраю, тому всі, хто пробирався до середини ряду, спотикалися об їхні ноги.

Чоловік на сцені чекав. Він не був схожий на викладача вузу, якими Сашка їх уявляла: замість костюма на ньому були джинси та смугастий светр, пряме біляве волосся забране у «хвіст», на носі окуляри — довгі й вузькі, мов леза, вони були сконструйовані, здається, зумисне для того, щоб зручніше було дивитися поверх скелець.

— Мене звуть Олегом Борисовичем. Олег Борисович Портнов. Юнак у п’ятому ряду… так, ви. Не соромтеся, підсідайте ближче. Нас не так багато, є місця. Вітаю вас, дівчата та юнаки, зі значною подією у вашому житті: вступом на перший курс Інституту спеціальних технологій міста Торпи. На вас чекають цікаве життя й напружена робота… Дівчино, — його палець вказав на Лізу, яка нахилилася, аби щось прошепотіти Оксані, — коли я говорю, решта мовчать. Запам’ятайте на майбутнє.

Ліза захлинулася. У залі зробилося неприродно тихо. Портнов пройшов сценою із закладеними за спину руками. Його погляд переповзав з обличчя на обличчя, повільно, ніби промінь ліхтарика в темряві.

— Отже, ви студенти. На честь вашої посвяти зараз буде виконано студентський гімн, хто знає слова — підспівуйте.

У динаміках гримнув урочистий акорд. Портнов жестом звелів усім підвестися. Невидимий хор затяг із належною врочистістю:

Gaudeamus igitur,

Juvenes dum sumus!

Post jucundam juventutem,

Post molestam senectutem

Nos habebit humus!

Сашка швидко озирнулася. Дехто підспівував. Ліза стояла зі щільно стиснутими губами. Оксана дослухалася, намагаючись розібрати слова: схоже, з латиною в неї було туго. Сашка вчила цей текст на курсах, і переклад такої, здавалося б, задерикуватої пісні ніколи не викликав у неї особливого ентузіазму: «Після приємної юності, після тяжкої старості нас візьме земля…» Гарненький початок!

Vita nostra brevis est,

Brevi finietur;

Venit mors velociter,

Rarit nos atrociter,

Nemini parcetur!

Цього куплету вона особливо не любила: в ньому всім обіцяли швидку смерть, яка не жаліє нікого. Vita nostra… «Ми недовго живемо, в життя темні межі…» «Може, середньовічним студентам було пофіг, — похмуро думала Сашка. — Може, якби я зараз слухала „Гаудеамус“ удома, в нашому універі, мені теж було б пофіг і я б ні про що таке не думала. Але я в Торпі».

Vivat Academia,

Vivant professores!

Vivat membrum quodlibet,

Vivat membra quaelibet

Semper sint in flore!

Пісня відлунала. Студенти сіли, як після хвилини мовчання. Портнов зупинився на самому краєчку сцени, нависаючи над першими рядами, вдивляючись в обличчя. Сашка спіймала на собі його погляд і потупилася.

— А зараз ми разом подивимося короткий фільм — презентацію нашого інституту. Прошу всіх бути дуже уважними, не розмовляти й не відволікати сусідів. Давайте ролик.

Світло згасло. Темні штори на вікнах сіпнулися й зійшлися щільніше. На екрані за сценою виник світлий прямокутник, і Сашка згадала кіножурнали з раннього дитинства: у чорно-білому зображенні, що з’явилося на екрані, було щось глибоко архаїчне.

— Ласкаво просимо в стародавнє місто Торпу, — сказав глибокий дикторський голос. — Вас вітає Інститут спеціальних технологій!

З темряви виплив і яскраво спалахнув логотип — округлий знак, такий самий, як на аверсі золотої монети. Сашка обімліла.

За минулу ніч вона встигла передумати про все. То шепотіла із замруженими очима: «Хочу, щоб це був сон!». То лежала, втупившись у стелю. То цілком серйозно вірила, що потрапила до таємної лабораторії, де з молодими хлопцями й дівчатами проводять експерименти й вони перетворюються на калік. То раптом заспокоювалася, починала бачити в своєму становищі переваги: а раптом її навчать чогось дивного, раптом Фарит Коженников — інопланетянин і їй пощастить побачити інші планети…

Уночі гуртожиток не спав: десь гомоніли, співали під гітару, десь гримів магнітофон. Раз у раз хтось із тупотом пробігав коридором — туди, назад. Хтось кликав когось із вікна. Хтось безупинно сміявся. Очманіла від безсоння Сашка нарешті провалилася в нестяму, і снилася їй якась маячня. А о пів на сьому Оксана почала шелестіти поліетиленовими кульками, поширюючи навкруг запах солоних огірків. Від цього шелесту й запаху Сашка прокинулася й більше не змогла стулити повік.

Тепер вона дивилася на екран. Фільм був давній, може, старший за саму Сашку, від дикторського голосу в динаміках закладало вуха, але нічого нового чи хоча б конкретного вона, як не намагалася, так і не почула. Торпа — стародавнє прекрасне місто. Традиції вищої освіти. Молодь, яка вступає в життя, і так далі… Змінювали один одного чорно-білі кадри: вулиці Торпи справді мальовничі. Водограй із лебедями. Фасад інституту, фасад гуртожитку, скляний купол над кінною статуєю. Диктор віщав про те, як правильно обраний інститут передбачає працевлаштування та кар’єру, про молодих фахівців, які випускаються щороку, про побутові умови в гуртожитку, про славні традиції — слова були знайомі, аморфні, їх можна було переставляти так і сяк. Сашка й незчулась, як ролик скінчився, екран згас і знову ввімкнулося світло.

Першокурсники мружилися, перезиралися, знизували плечима. Портнов широкими кроками перетнув сцену, зупинився на краю, заклав руки за спину.

— Урочисту частину будемо вважати скінченою, починаємо працювати. Цього року на перший курс зараховано тридцять дев’ять осіб, із них буде сформовано дві групи. Група «А», умовно кажучи, й група «Б». Як у школі. Зрозуміло?

Першокурсники мовчали.

— Попрошу вийти на сцену підопічних Лілії Попової та Фарита Коженникова.

У роті у Сашки пересохло, й вона лишилася на місці. Рипучими сходами на сцену зійшла Ліза, нервово обсмикала дуже коротку спідницю, стала скраєчку. Поруч із нею прилаштувався високий хлопець, якого Сашка бачила мигцем у буфеті. Хтось вибирався з середини ряду й, коли проходив повз Сашку, знову спіткнувся об її ноги.

— Ходімо? — тихо запитав Костя.

Сашка підвелася.

Сцена була широка, дев’ятнадцять осіб могли б розтягтися від куліси до куліси, тримаючись за руки. Але всі стояли купкою, тісно, начебто намагались заховатися одне одному за спину.

— Перед вами група «А» першого курсу. — Портнов широким жестом вказав на сцену. — Прошу любити й не зобиджати.

У залі хтось кілька разів плеснув у долоні.

— Розклад буде вивішено на стенді відразу після першої пари. Група «Б», що сидить у залі, зараз іде на фізкультуру, спортзал на третьому поверсі, початок занять за п’ять хвилин. Друга пара у вас — спеціальність, тоді ми з вами зустрінемося знову й поговоримо докладніше. У групи «А» спеціальність на першій парі, аудиторія номер один. Зараз організовано йдемо на заняття. Залишилося чотири хвилини, запізнень у нас не вітають.

Портнов спустився рипучими сходами й вийшов через бічні двері. Ліза відійшла в глиб сцени й іще раз обсмикнула міні-спідницю. Сашку вразила довжина її ніг.

— Саш!

Сашка озирнулася. Оксана в тій самій трикотажній кофті махала їй рукою з зали.

— У різних групах будемо. Шкода, правда?

— Зараз на фізру… — пробурмотів хтось.

— У мене й кросівок нема… Тільки тапки…

Група «Б» потихеньку висотувалася з зали. Сашка озирнулася до Кості.

— Хто така ця Лілія Попова? — запитала пошепки.

Костя мотнув головою.

— Уявлення не маю.

— Як? — Сашка знову була вражена. — Ти ж… Як ти взагалі сюди потрапив, ти казав, що тебе батько…

— Батько, — Костя кивнув. — Фарит Коженников — мій батько. А що?

* * *

Аудиторія номер один розташовувалась на першому поверсі, ввійти до неї можна було з холу з кінною статуєю. Знадвору било сонце, скляний купол сяяв, мов лінза прожектора. Світло обмивало боки коня й вершника, стікало, ніби вода з тюленя. На підлозі лежали чіткі тіні величезних ніг у стременах.

— Чому ти не казав, що він твій батько?

— Звідки я знав, що ти його теж знаєш? Я думав…

— Якщо він… якщо ти його син, то як же… Як він міг тебе в цю діру запхати?!

— Звідки я знаю? Я його не бачив багато років… Вони з матір’ю розлучилися, коли… ну, не має значення… Він з’явився й поставив умову, ну й…

— Але він точно твій батько?

— Напевне, так, якщо мене звуть Коженниковим Костянтином Фаритовичем!

— Блін, — сказала ошелешена Сашка.

Група «А» струмочком влилася в невелику аудиторію, схожу на шкільний клас. Коричнева дошка з ганчіркою і крейдою на поличці підсилювала подібність. Ледь устигли розсістися, прилаштувати на підлозі сумки, як у коридорі лунко продзвенів дзвоник і одночасно — секунда в секунду — ввійшов Портнов: довгий світлий «хвіст» на спині, окуляри на кінчику носа, пильний погляд над вузькими скельцями.

Відсунув стілець перед масивним викладацьким столом. Сів. Сплів пальці.

— Ну що ж… іще раз добридень, студенти.

Мертва тиша відповіла йому, тільки билася об скло очманіла муха. Портнов розкрив тонкий паперовий журнал, пробіг очима список.

— Гольдман Юлія.

— Є, — почулося з задньої парти.

— Бочкова Ганна.

— Є, — сказала товстенька дівчинка з хворобливо-блідим обличчям.

— Бірюков Дмитро.

— Є.

— Ковтун Ігор.

— Є.

— Коженников Костянтин.

По аудиторії пробіг вітрець. Повернулося багато голів. Костя напружився.

— Тут, — озвався здавленим голосом.

— Коротков Андрій, — ніби нічого не сталося, провадив Портнов.

— Є.

— Московський Денис.

— Тут!

Сашка слухала перекличку і водила ручкою по краєчку паперу. Дев’ятнадцять осіб. У їхньому класі було майже сорок…

— Павленко Єлизавета.

— Я, — сказала Ліза.

— Самохіна Олександра.

— Я, — видихнула Сашка.

— Топорко Євгенія.

— Є, — пробурмотіла маленька, дуже юна з вигляду дівчинка з двома довгими косами на плечах.

— Усі на місці, — задоволено визнав Портнов. — Діставайте зошити, розкривайте на першій сторінці, пишіть згори: Портнов Олег Борисович. Якщо хто не зрозумів, я викладатиму спеціальність.

Першокурсники завовтузилися. У Кості не виявилося зошита. Завбачлива Сашка вирвала для нього аркуш.

— На майбутнє: підручники й зошити носити на кожне заняття. Із приводу підручників. — Портнов відімкнув дерев’яну шафу в кутку й витяг стосик книжок. — Самохіна, роздайте товаришам.

Сашка, віддана синдрому відмінниці, встала, перш ніж здивувалася. Вчителеві з найкращою пам’яттю знадобилося б кілька днів, щоб запам’ятати імена та прізвища учнів. Портнов запам’ятав усіх з першого разу — або навіщось виділив тільки Сашку?

Вона прийняла з його рук важкий стосик, від якого пахло старою бібліотекою. Книжки були однакові й не дуже нові. Сашка пройшла аудиторією, викладаючи на кожен стіл по два примірники.

На обкладинці був абстрактний візерунок із кольорових кубиків. Чорні літери складалися в два слова: «Текстовий модуль». Унизу стояла велика цифра «1».

— Книжок не розгортати, — неголосно сказав Портнов, перш ніж хтось із першокурсників з цікавості підняв обкладинку.

Усі руки відсмикнулися. Знову запала тиша. Сашка поклала останню пару книжок на їхній з Костею стіл і сіла на своє місце.

— Слухаємо мене, студенти, — так само неголосно провадив Портнов. — Ви перебуваєте на початку шляху, на якому знадобляться всі ваші сили. Розумові й фізичні. Те, що ми вивчатимемо, дається не кожному. Те, що воно робить із людиною, витримує не всякий. Вас ретельно відібрано, ви маєте всі дані, для того щоб пройти цей шлях успішно. Наша наука не зносить малодушності й жорстоко мститься за лінощі, боягузтво, за найменшу спробу ухилитися від цілковитого опанування програми. Зрозуміло?

Муха востаннє вдарилась об скло й замертво впала на підвіконня.

— Кожному, хто старанно вчитиметься і віддаватиме заняттям усі сили, я гарантую: до кінця навчання він буде живий і здоровий. Однак недбальство і байдужість погано закінчуються для наших студентів. Винятково погано. Зрозуміло?

Ліворуч від Сашки зметнулася рука.

— Так, Павленко, — сказав Портнов, не дивлячись.

Підвелася Ліза, конвульсивним рухом обсмикала спідницю.

— Розумієте, нас же не запитували, коли сюди відправляли, — голос її тремтів.

— І що ж? — Портнов дивився зацікавлено.

— Хіба ви можете вимагати від нас… щоб настільки наполегливо вчилися… Якщо ми не хочемо?

Ліза насилу стримувалась, щоб не зірватися на вереск.

— Можемо, — легко погодився Портнов. — Коли дитину вчать ходити на горщик, ніхто не запитує в неї згоди, чи не так?

Ліза постояла ще і сіла. Відповідь Портнова її приголомшила. Сашка мовчки перезирнулася з Костею.

— Продовжуємо, — ніби нічого й не сталося, повідомив Портнов. — Ви — група «А» першого курсу. Я вестиму спеціальність — теоретичні лекції плюс індивідуальні заняття. З кожним новим семестром робота ускладнюватиметься, згодом з’являться інші спеціальні дисципліни. Врахуйте, фізкультура в нашому вузі є профілюючим предметом, з усіма можливими наслідками. Крім того, в першому семестрі вам доведеться займатися філософією, історією, англійською і математикою. У школі більшість із вас училися добре, тому простого виконання домашніх завдань із цих предметів буде достатньо… Чого, на жаль, не можна сказати про спеціальність. Вам буде складно. Особливо на початку.

— Ви вже нормально нас залякали, — сказав хтось із задніх рядів.

— Рука, Ковтун, спочатку рука, потім ваші міркування. На майбутнє: за порушення дисципліни даватиметься додаткове завдання за фахом. Зрозуміло?

Тиша.

— Гаразд. Із вступною частиною сяк-так покінчено. Починаємо заняття. Коженников, зробіть ласку — візьміть крейду, намалюйте на дошці горизонтальну риску.

— Посередині? — вирішив уточнити Костя.

Портнов глянув на нього поверх окулярів. Костя потупився, взяв крейду, старанно провів пряму лінію від краю дошки й до краю.

— Дякую, сідайте. Групо, дивимося на дошку. Що це?

— Обрій, — сказала Сашка.

— Можливо. Ще?

— Натягнута мотузка, — припустила Ліза.

— Здохлий черв’як згори! — вирішив пожартувати Ігор Ковтун.

Портнов посміхнувся. Взяв із полички крейду, намалював метелика у верхній частині дошки. Внизу, під рискою, провів таку саму, але пунктиром.

— Що це?

— Метелик.

— Махаон.

— Капусниця!

— Проекція, — сказала Сашка по коротенькій паузі.

Портнов глянув на неї з цікавістю.

— Так. Що таке проекція, Самохіна?

— Зображення… чогось на площині. Відбиття. Тінь.

— Вийдіть сюди.

Сашка ніяково вибралася з-за столу. Портнов безцеремонно взяв її за плечі, розвернув обличчям до групи. Сашка встигла побачити здивований погляд Юлі Гольдман, трішки презирливий — Лізин, зацікавлений — Андрія Короткова; наступної секунди їй на очі опустилася чорна хустка, стало темно.

Хтось нервово захихотів.

— Що ви бачите, Самохіна?

— Нічого.

— Зовсім нічого?

Сашка помовчала, боячись помилитися.

— Нічого. Темрява.

— Тобто ви сліпа?

— Ні, — ображено сказала Сашка. — Просто, якщо людині зав’язати очі, вона не буде бачити.

У кімнаті лунав тепер уже відвертий сміх.

— Увага, аудиторіє, — сухо сказав Портнов. — Насправді, кожен із вас зараз на місці Самохіної. Ви сліпі. Витріщаєтеся в темряву.

Смішки стихли.

— Світу, яким ви його бачите, не існує. Яким ви його уявляєте — не існує й поготів. Деякі речі здаються вам очевидними, а їх просто нема.

— Вас теж нема? — вирвалося в Сашки. — Ви не існуєте?

Портнов зняв із неї хустку. Під його поглядом вона розгублено закліпала.

— Я існую, — сказав він серйозно. — Але я — зовсім не те, що ви думаєте.

Він дав занімілій Сашці спокій, зіжмакав хустку, недбало кинув на край столу.

— Сідайте, Самохіна. Йдемо далі…

Сашка підняла руку. Рука здригнулася, але Сашка вперто тримала її. Портнов стомлено прикрив повіки:

— Що ще?

— Я хотіла запитати. Чого ви нас будете навчати? Якої спеціальності? І ким ми будемо, коли закінчимо інститут?

По аудиторії промчало схвальне шепотіння.

— Я збираюся дати вам уявлення про те, як влаштовано світ, — із підкресленою лагідністю в голосі пояснив Портнов. — І, що найважливіше, про ваше — кожного — місце в цьому світі. Більшого зараз не можу вам сказати — ви не зрозумієте. Ще є запитання?

Підняла руку дівчинка з кісками — Женя Топорко.

— Скажіть, будь ласка…

— Так? — у голосі Портнова прослизнуло роздратування.

Женя здригнулася, але змусила себе продовжити:

— Якщо я не хочу далі вчитися… Хочу забрати документи. Можна це зробити просто сьогодні?

В аудиторії знову стало тихо. Костя виразно глянув на Сашку. У Лізи Павленко спалахнули очі.

— Дуже важливо розставити всі крапки над «і», — холодно повідомив Портнов. — Ви витримали серйозний конкурс і вступили до солідного інституту, де не терплять сумнівів, метань та інших дурниць. Документів забрати не можна. Ви будете вчитися тут або вас відрахують за неуспішність із одночасним розміщенням у труні. Ваші куратори, Фарит Коженников і Лілія Попова, залишаться з вами до п’ятого курсу — до їхніх обов’язків входить забезпечення стимулів до вашої старанності. Я сподіваюся, кожен із вас уже встиг як слід познайомитися зі своїм куратором.

За хвилину до цього Сашці здавалося, що тихіше бути не може, але тепер над столами розляглася просто вбивча тиша. Мертва.

— Відкрили підручники на сторінці третій, — буденно мовив Портнов. — Читаємо параграф номер один, повільно, вдумливо й не пропускаючи жодної літери. Почали. — Він сів за стіл і ще раз обвів аудиторію поглядом.

Сашка розгорнула підручник. На внутрішньому боці обкладинки не було ніякого тексту — ні авторів, ні вихідних даних. «Текстовий модуль 1, параграф номер 1». Сторінки пожовкли, порвалися на кутиках, шрифт був звичайнісінький — як у всіх підручниках…

Сашка почала читати. І спіткнулася на першому ж рядку. Слово за словом, абзац за абзацом — книжка складалася з цілковитої абракадабри.

Першою її думкою було: друкарський брак. Вона скосила око в підручник Кості, одночасно він зазирнув у її підручник.

— У тебе теж таке?

— Розмови, — неголосно сказав Портнов. — Читаємо. Уважно. Я попереджав, що буде складно.

— Це не по-нашому, — тихо писнула Аня Бочкова.

— А я не обіцяв, що це буде по-нашому. Читайте мовчки, про себе. Час іде.

Сашка опустила голову.

Хтось засміявся. Хихотіння пролинуло аудиторією, мов епідемія від вогнища до вогнища, але Портнов не зреагував ніяк. Сміх ущух сам по собі. Сашка продиралася крізь довгі безглузді сполучення літер, і в неї волосся ставало сторч. Їй здавалося, що хтось слідом за нею повторює ці звуки в темній кімнаті з дзеркалами замість стін і кожне слово, відлунюючи безліч разів, знаходить свій зміст, але до цього моменту Сашка вже йде вперед на два абзаци й зміст відлітає від неї, мов дим паровоза, який швидко віддаляється…

Поки параграф — досить короткий — скінчився, вона змокла від голови до ніг. Важко перевела подих. П’ять абзаців наприкінці було виділено червоним.

Ззовні пролунав дзвоник.

— Завдання додому, — сказав Портнов. — Параграф прочитати тричі від початку до кінця. Те, що надруковано червоним, вивчити напам’ять. Напам’ять. Визубрити. Завтра в нас індивідуальні заняття на третій парі, список складе Коженников.

— Чому я? — скинувся Костя.

— Тому що ти староста, — сухо сказав Портнов. — Усі вільні. Ідіть на фізкультуру.

* * *

Група «А», незвично мовчазна, зупинилася в холі, біля підніжжя широких сходів. Згори, весело перемовляючись, спускалися представники групи «Б» — видно, фізкультура була їм на користь. Попереду крокувала Оксана, її розпашілі щоки горіли в півмороку двома кавунними зрізами.

— Чого це ви такі прибиті? — Від погляду на паралельну групу Оксана сповільнила крок.

— Довідаєшся, — похмуро відгукнулася Ліза.

— Ну пішли, чи що, на фізру… — нерішуче запропонував Костя. — Не стояти ж тут до півночі…

— Старосто, — сказала Ліза з незрозумілою інтонацією. — Твоє прізвище Коженников?

— Так, ну то й що?

— Ким тобі доводиться Фарит… пробач, не знаю по батькові?

Костя стис кулаки.

— Батьком! Ну то й що? І що з того?!

— Відчепися від нього, він ні в чому не винен, — тихо сказала Сашка. — Він у тій самій дірі, що й ми… Його теж сюди загнали.

Ліза круто розвернулася й перша рушила нагору сходами. Її коротка спідниця щільно облягала дупку, миготіли довгі засмаглі ноги.

— Кгм, — замислено сказав Андрій Коротков, високий плечистий хлопець, старший тут за більшість студентів — напевне, потрапив до інституту вже після війська.

Сашка, не дивлячись більше ні на кого, побрела слідом за Лізою на третій поверх, до дверей зі скромним написом «Спортзал».

* * *

Фізрук виявився сліпучим чорнявим красенем років двадцяти п’яти. Тоненька жовта майка облягала потужні м’язи на грудях і спині, голі плечі й руки горбилися мускулами. Він вишикував групу «в шеренгу по одному». Дмитро Дмитрович — так його звали — щиросердно виклав усю свою історію: займався боротьбою, перемагав і мав успіх, отримав травму, довелося залишити великий спорт і піти на тренерську роботу, а оскільки досвіду нема — стала в пригоді можливість викладати в провінційному інституті. Розповідаючи все це, фізрук сором’язливо посміхався. Сашка зрозуміла, чому такою веселою здавалася група «Б», особливо дівчатка. Дім Дімич — а називати його інакше було просто неможливо — був схожий на тигреня-підлітка, могутнє, щире, й думка, що фізкультура на першому курсі за розкладом чотири рази на тиждень, замість законної відрази тепер викликала захват. Дмитрик нагадав: на кожному занятті необхідно бути в спортивній формі та взутті, пообіцяв вести секції — боротьби для хлопчиків і настільного тенісу для всіх. Юля Гольдман, шалапутна й весела, відразу обурилася з приводу дискримінації: чому, запитала вона, боротьба тільки для хлопчиків? Дівчатка що, не мають права боротися? Дмитрик, на превелике задоволення усіх присутніх, почервонів і пообіцяв «щось придумати». І для розминки запропонував поки скинути взуття й пограти в баскетбол трьома командами.

Підлогу в залі зовсім недавно покрили товстим шаром фарби. Яскраво-зелені, яскраво-жовті поля, білі грубі лінії, удари помаранчевого баскетбольного м’яча, запах гуми й поту — Сашка бігала від кільця до кільця, швидше зображаючи активність, аніж справді намагаючись вплинути на хід гри. Те, що відбувалося зараз, було нормальною, радісною, соковитою скибкою життя. Тож важко вірилося, що півгодини тому вона читала параграф номер один, скоряючись бажанню садиста-викладача в довгастих окулярах на кінчику носа.

Тут із них знущаються. Змушують читати й зубрити дурниці, нісенітниці. Все одно, що чистити бруковану площу зубною щіткою… Або розсортовувати зерно, яке знову буде перемішане, й знову, й знову, а це так важко, зернятка дрібненькі… І — безглуздість праці. Покарання. Знущання.

Тільки кому це потрібно? Кому потрібен Інститут спеціальних технологій з усім його штатом, їдальнею, деканатом, гуртожитком? Що це — осередок садизму?

Костя передав їй м’яча над головою Юлі, Сашка спіймала, повела, петляючи, кинула в кільце, та Ліза останньої миті сильно вдарила її по руці. М’яч гепнувся об край щита, відскочив у руки комусь із суперників і знову — стук-стук-стук — перемістився на протилежний кінець зали, а Ліза побігла слідом, обсмикуючи міні-спідницю, у якій, відверто кажучи, в баскетбол грати небажано…

Сашчина команда програла.

* * *

— Я не можу це запам’ятати! Не можу!

Підручник полетів у куток, вдарився об дверцята шафи, ляпнув на підлогу й залишився лежати, розкинувши жовтаві сторінки. Оксана била по письмовому столі так, що підстрибувала настільна лампа.

— Не можу! Не вчитиму цього! Вони знущаються з нас!

— Я теж так думаю. — Ліза курила, сидячи на підвіконні, майонезна баночка перед нею була заповнена недопалками зі слідами помади.

— А що буде, як ми не вивчимо? — запитала Сашка.

Усі троє замовкли. Запитання, що мучило їх цілісінький день, нарешті прозвучало.

Вечоріло. За вікном сідало сонце. Десь бринькали на гітарі. Позаду був перший день навчання, спеціальність, фізкультура, філософія та всесвітня історія. Третя й четверта пари сюрпризів не принесли. Сашка записала в загальному зошиті, що таке основне питання філософії й чим матеріалізм відрізняється від ідеалізму, зробила нотатки про стоянки первісних людей і їхній устрій і отримала на руки два звичайнісінькі підручники. Обід, щедрий і смачний, поглинули в понурому мовчанні. Перший курс повернувся в общагу, засів за підручники, й уже невдовзі виявилося, що завдання Портнова нездійсненне в принципі.

Прочитати цю нісенітницю, щосекунди себе примушуючи, ще можна було. Але вивчити позначені червоним абзаци — ніяк. Відмовлявся працювати мозок, і перед очима від утоми пливли якісь плями. Першою не витримала Оксана, її підручник полетів через усю кімнату.

— Я не можу цього вчити! — Схлипувала вона. — Нехай хоч ріже мене!

Ліза хотіла щось сказати, але цієї миті у двері постукали.

— Заходьте, — сказала Сашка.

Увійшов Костя. Причинив за собою двері.

— Привіт. Я тут… Щодо розкладу на завтра. Тобто індивідуальні на третій та четвертій парах.

— Староста, — сказала Ліза з винятковим презирством.

— Він сам, чи що, напросився? — огризнулася Сашка.

— З огляду на те, чий він син…

— А не все одно, чий я син? — раптом закричав Костя, розбризкуючи слину. — Яка різниця? Я питав у тебе, хто твій батько? Я тебе взагалі чіпав?

Він грюкнув дверима, вискочив у коридор, Сашка за ним.

— Костю, стривай. Не звертай уваги. Та зачекай же ти!

Не знижуючи швидкості, Костя влетів у відчинені двері чоловічого туалету. Сашка загальмувала. Подумала, сіла на підвіконня.

Коридором ішов, обережно ступаючи, третьокурсник. Повільно повертав голову, начебто шия в нього була залізна, іржава. Іноді завмирав, ніби до чогось прислухався, й навіть очі в нього переставали рухатися, втуплені в одну точку. Далі він знову йшов, і так, крок за кроком, наближався до Сашки, яка сиділа на підвіконні.

Цього по-літньому теплого й сонячного дня він був у вовняних рукавичках. Чоло йому закривала широка плетена пов’язка — чи то прикраса, чи засіб від головного болю.

— Привіт.

Сашка не чекала, що він заговорить, відповіла автоматично:

— Привіт.

— Перший курс? Кошмари? Істерики?

Сашка облизала губи.

— Ну, загалом так…

— Зрозуміло, — сказав третьокурсник. — Ти в школі відмінницею була?

— А що? — запитала Сашка, насупившись.

Хлопець ступнув до неї. Зупинився, погойдуючись, потім зненацька легко підстрибнув і сів поруч на підвіконня.

— Тобі треба підстригтися. Зробити каре. І помаду взяти яскравішу.

— А тобі що до того? — образилася Сашка.

— Я твій старший товариш, можу давати поради. — Хлопець посміхнувся. — Валера, — і подав руку в рукавичці.

Сашці довелося перебороти себе, перш ніж вона теж простягла руку й доторкнулася до чорної зваляної вовни.

— Олександра…

Вона перевела подих і раптом заговорила, стишено, дуже швидко:

— Валеро, скажи, поясни, ти вже повинен знати: чого нас тут вчать?!

— Пояснити — значить спростити, — повідомив хлопець по нетривалій паузі.

Сашка зіскочила з підвіконня.

— Бувай.

— Зажди! — у Валериному голосі було щось таке, що змусило її зупинитися. — Я не… випендрююсь. Виламуюсь. Приколююсь. Насміхаюся. Глузую. Знущаюся. Підколюю. Я…

Він замовк, здивовано й навіть розгублено — наче його власні слова були тарганами, які розбіглися від яскравого світла.

— Ти розумієш. Справді важко пояснити. Перший семестр найтяжчий. Просто витримай, і все. Далі що не рік буде легше.

— А в мене є вибір? — гірко запитала Сашка.

Валера, досі сидячи на підвіконні, знизав плечима.

— Слухай-но, — сказала Сашка сухо, — будь ласка, зазирни в туалет і скажи хлопцеві… Першокурснику… Що я на нього чекаю. І хай він перестане ховатися.

* * *

О пів на першу ночі Сашка здалася. Відсунула книжку, потім впустила під ліжко. Заплющила очі й відразу ж заснула.

Прокинулася від запаху тютюнового диму. Ліза курила, сидячи біля вікна, Оксани в кімнаті не було.

— Фе, — Сашка відмахнулася від густої хмари, що зависла просто перед її обличчям. — Кури в туалеті, га?

— Ще чого? — спокійно запитала Ліза.

Сашка з натугою підвелася. До початку першої пари залишалося півгодини, в коридорі бігали, тупотіли, репетували й сміялися.

Вона помилася в огорнутій туманом душовій, гидливо переступаючи босими ногами по дерев’яних, набряклих від води мостинах. Висушити волосся часу не лишалося. У кухні не можна було пропхатися крізь різношерстий натовп, який дзенькав посудом в очікуванні своєї черги до електричного чайника. Сашка поткнулась була туди й відразу пішла геть. Натягла джинси й сорочку, підтюпцем кинулася через подвір’я до будівлі інституту, до чорного ходу.

Група «А» була не в гуморі. Хто бадьорився, хто балансував на межі істерики, хто намагався довчити безглуздий текст, тягаючи за собою клятий «Текстовий модуль» із абстрактним візерунком на потертій обкладинці. «Визубрити», як звелів Портнов, не міг ніхто: текст не давався до запам’ятовування.

— Ну й дідько з ним, — басом гув Андрій Коротков, який із першого дня взявся приміряти на себе роль спільного для всіх старшого брата. — Що він нам зробить?

Ліза, схудла, змарніла, дивилася на нього, мружачись, ніби крізь тютюновий дим. Сашка намагалася з нею не зустрічатися.

На першій парі була математика, якої Сашка не любила У якої наївно сподівалася позбутись хоча б в інституті; нічого подібного: стандартний підручник, курс повторення, тригонометрія, побудова трикутників…

Вона спіймала себе на пожадливому інтересі до напівзабутих шкільних тем. Підручник був логічний, послідовний, кожне завдання мало сенс. Тонка книжка, надрукована на кепському папері, раптом спровокувала напад ностальгії. Сашка поклала її в сумку з теплим, майже ніжним почуттям.

На другій парі була англійська. Вона читалася в першій аудиторії, це місце — навіть дошка, на якій англійка жваво виписувала граматичні конструкції, — багатьом навіяло неприємні спогади. Слухаючи звичні діалоги про погоду, про Лондон і свійських тварин, Сашка дивилася, як Костя перечитує безглуздий параграф із «Текстового модуля». Безнадійно хитає головою.

Англійська Сашці сподобалася. І викладачка, іронічна пані з високою зачіскою, і підручник. І те, що доводилося робити на заняттях. Мова теж була логічна. Зусилля виправдані. Навіть зубріння, запам’ятовування слів, наприклад, мало сенс.

Настала обідня перерва.

На загальному стенді з розкладом Костя приколов окремий список — індивідуальні заняття за фахом. Сашка виявила себе за номером один, її час починався відразу по дзвінку на третю пару.

— Навіщо ти мене поставив першою?

— А тобі що, не подобається?

— Заспокойся, — почала Сашка примирливо. — Я просто запитую, без підтекстів.

— Я подумав, що тобі краще відразу відстрілятися, — сказав Костя по короткій мовчанці. — До того ж ти цей ідіотський текст найкраще знаєш.

— Звідки ти взяв?!

— Ну не хочеш, я замість тебе піду!

Пролунав дзвінок.

* * *

За деканатом, у закутку, розташовувалася аудиторія тридцять вісім. Чому цій кімнаті дістався такий номер, Сашка і не намагалася зрозуміти. Стукнула у двері й увійшла. Клас був крихітний, без вікон, у ньому помістилися тільки стіл і кілька стільців. Зі стелі на дуже довгому шнурі звисала гола лампочка. Від яскравого її світла Сашка замружилася.

— Ви спізнилися на дві хвилини, Самохіна.

— Я… не могла знайти тридцять восьму аудиторію. Я думала, на третьому поверсі…

— Мені це не цікаво.

Сашка стояла біля дверей, не знаючи, що робити й куди йти. Портнов поманив її пальцем. Вона підійшла. Портнов — у тому самому смугастому светрі — сидів за канцелярським столом, уважно її розглядаючи. Під цим поглядом — поверх окулярів — Сашці стало ще незатишніше.

— Ось як ми загрузли, — сказав Портнов чи то Сашці, чи собі самому. — По вуха. Кисіль… Іди-но сюди.

Він підвівся, зарипів стільцем і миттєво опинився поруч. Дуже близько. Сашка відчула запах його одеколону і встигла здивуватися. Вона чомусь не думала, що така людина, як Портнов, може користуватися парфумерією.

Угорі, майже над самою головою, горіла лампочка. На лінолеумі лежали круглі чорні тіні. Проекції…

— Я слухаю. Розповідай напам’ять усе, що вивчила.

Сашка почала, плутаючись, запинаючись, точно знаючи, що не дійде й до кінця першого абзацу. А що буде далі — після першого десятка рядків — страшно уявити, там чорна яма, абракадабра зливається в суцільний сірий гул…

— Дивися сюди.

Він підніс руку до її обличчя, й вона побачила на його пальці перстень, якого не було раніше. Великий рожевий камінь переломив світло лампочки й раптом зробився яскраво-блакитним, потім зеленим. Сашка затамувала подих. У неї запаморочилося в голові, вона зробила крок, намагаючись утримати рівновагу…

— Стій.

Вона закліпала. Персня не було. Портнов стояв поруч, тримаючи її за плечі.

— Молодець, — сказав він несподівано м’яко. — Попрацювала, бачу. Але це крихітний крок, ти щодня повинна так працювати. На наступне заняття прочитай параграф два. Усе, що виділено червоним, — напам’ять.

— А як же…

— Ідіть, Самохіна, ваш час вичерпано. До побачення.

Сашка вийшла в коридор, де чекав, прихилившись до стіни, Андрій Коротков.

— Ну? — запитав жадібно. — Дуже лаявся? Що там було?

— Коротков, я чекаю, — долинуло з аудиторії.

Двері за Андрієм зачинилися. Сашка отетеріло помотала головою. Піднесла до носа годинник на зап’ясті…

З моменту, як вона ввійшла в аудиторію, минуло п’ятнадцять хвилин.

* * *

— Я ж кажу: не бачив його багато років. А з’явився він у серпні. Я ж бо на юрфак пролетів… А вісімнадцять мені у вересні. Матінка в шоці. Тут він і явився. Начебто рятівник. Влаштував мої справи… Думаєш, я хотів сюди їхати? Я хотів до війська! Тобто не те щоб хотів, а…

Сашка й Костя йшли вулицею Сакко і Ванцетті, а потім вулицею Миру і ще якоюсь, щораз далі від центру, самі не знаючи куди. Спершу говорила Сашка, розповідала про ранкові купання, про золоті монети, про пробіжки в парку й дорогу в Торпу. Потім настала Костина черга. Його історія була набагато простішою.

— …І він мене просто примусив. Якби я знав, що тут таке… Я б в армію пішов.

— Не пішов би, — сказала Сашка.

Костя здивовано скосив на неї око.

— Мій батько пішов, коли я була маленька, — повідомила Сашка. — В іншу родину… І більше не показувався. Цілісіньке моє життя минуло з мамою. Завжди — з нею. І… найбільший страх, знаєш який? Що з матусею щось трапиться. Я оце згадую, що робив і казав Фарит… Він же прямо не погрожував. Він дозволив моєму страхові — ніби самому — вивільнитися й оволодіти мною. Цілковито. Мій страх привів мене сюди… І тримає тут. І триматиме.

Вулиця раптом обірвалася. Сашка й Костя проминули два останні, зважаючи на вигляд, нежитлові будинки й ні сіло ні впало вийшли на берег невеличкої, але ще чистої річки. Трава підходила до самого берега. На дерев’яних мостинах стояв рибалка в просторій куртці з каптуром.

— Ух ти, — сказав Костя. — Може, й купатися можна?

Сашка спустилася слідом за ним до води. Трава горнулася до ніг. Погойдувалися очерети, на протилежному березі квакали жаби. Костя сів на повалене дерево, старе, з обдертою корою, подекуди вкрите мохом. Сашка опустилася поряд.

— Цікаво, тут щось ловиться? — запитав Костя, стишуючи голос. — Я свого часу фанатом був… І на зимову риболовлю їздив, і…

Рибалка сильно смикнув за волосінь. Над водою злетіла срібна рибинка завбільшки з долоню, зірвалася з гачка й упала Сашці під ноги. Застрибала на траві. Рибалка озирнувся.

Цього разу на ньому не було окулярів. Карі очі Фарита Коженникова дивилися цілком радісно.

— Добрий вечір, Олександро. Добрий вечір, Костю. Сашко, подай мені рибку, будь ласка.

Сашка підвелася. Нахилилася. Рибина тремтіла в неї на долоні. Вона розмахнулася і щосили пожбурила її у воду. Розійшлися кола. На руці залишилося кілька лусочок.

— А тепер ловіть, — сказала Сашка дзвінким голосом. — Дивіться, щоб ноги не промочили.

Коженников посміхнувся. Поклав вудку на траву. Розстібнув куртку, сів на повалений стовбур поруч із сином. Сашка продовжувала стояти. Костя напружився, але не наважився підвестися.

— Як навчання? Однокурсники, викладачі? Освоюєтеся?

— Я вас ненавиджу, — сказала Сашка, — і знайду спосіб із вами поквитатися. Не зараз. Потім.

Коженников неуважно кивнув:

— Розумію. Ми повернемося до цієї розмови… За якийсь час. Костю, ти теж ненавидиш мене?

— Ось що мене цікавить, — сказав Костя, нервово потираючи коліно. — Ти справді… Ти можеш робити так, щоб ява ставала сном? Чи це гіпноз? Чи ще якийсь фокус?

Усе ще посміхаючись, Коженников розвів руками, ніби хотів сказати — ну ось так вийшло…

— І ти можеш керувати нещасними випадками? — провадив Костя. — Люди хворіють, умирають, потрапляють під машини…

— Той, хто керує вітрилом, керує вітром чи ні?

— Дешевий софізм, — встряла Сашка.

— Справа в тому, — Коженников мигцем поглянув на неї, — який випадок вважати нещасним, а який — щасливим. А цього, любі мої, ви знати ніяк не можете.

— Зате ви за нас знаєте, — знову втрутилася Сашка.

— А що це за монети? — запитав Костя.

Коженников неуважно застромив руку в кишеню.

Витяг золоте кружальце. Промайнула така знайома Сашці округла, «об’ємна» фігура.

— Поглянь. Оце слово, якого ніколи не було сказано. І вже не буде. — Коженников підкинув монетку, вона злетіла, перевертаючись, і знову впала йому в долоню. — Зрозуміло?

Костя й Сашка мовчали.

— Зрозумієте. — Коженников кивнув, начебто заспокоюючи. — Хочете рибку половити? Костю?

— Ні, — неприязно озвався Коженников-молодший. — У нас на завтра роботи багато. Привіт.

І не озираючись, покрокував геть від ріки.

* * *

Уранці та вдень — ще нічого. Сашка була заклопотана, в неї були пари, заняття, турботи.

А вечорами й особливо ночами вона плакала. Щодня. Відвернувшись обличчям до стіни.

Вона сумувала за домівкою. За мамою. Їй бачилося в напівсні, як мама заходить до кімнати, зупиняється поряд із ліжком… Вона прокидалася і плакала знову.

Їй ледве вдавалося задрімати вже аж тоді, коли дзенькав будильник.

* * *

Сашка завжди любила вчитися. Мотаючись на курси й по репетиторах, просиджуючи спідницю в бібліотеці, прочитуючи шкільні підручники наперед, вона все-таки уявлення не мала, яке це щастя — вчити те, що є логічним, зрозумілим і гарним, як ото завдання з геометрії.

Тепер сам вигляд «Текстового модуля» з візерунком із кубиків на обкладинці викликав у неї тугу.

Минув тиждень. Потім іще один. Щодня доводилося читати параграфи, зубрити, зубрити, зубрити уривки безглуздого, неприємного тексту. Сашка сама не розуміла, чому ця абракадабра для неї що не день огидніша. Вчитуючись у дикі сполучення напівзнайомих і незнайомих слів, вона відчувала, як щось відбувається в неї всередині: наче під черепною коробкою прокидається осяче гніздо й гуде, гуде, не знаходячи виходу назовні.

Уже з другого тижня занять у групі «А» з’явилися прогульники. Андрій Коротков не ходив на математику, заявляючи, що такі завдання він у дев’ятому класі розв’язував. Ліза Павленко пропускала то історію, то філософію, то англійську без жодних пояснень. Дехто з хлопців не відвідував фізкультуру, але дівчатка ходили на заняття до Дім Дімича поголовно і з радістю. Наймиліший Дмитрик, красень, добряга, нікого не мучив непосильним навантаженням, зате багато часу віддавав грі. Наївно розповідав про будову організму — щоб збільшити ефективність тренувань, звичайно. Показував, де проходять сухожилки, як розташовано м’язи, спершу на плакаті, потім на живій натурі. Натура масово вимагала нових і нових пояснень. Дмитрик червонів і знову розтлумачував: оце колінний суглоб, оце голеностоп, ось ці ніжні зв’язки особливо страждають від розтягнень і навіть розривів…

Сашці подобалося спостерігати за юним фізруком звідкілясь із гори гімнастичних матів, складених один на другий. Сміливість однокурсниць, які поводилися так нахабно й навіть брутально, дивувала, бентежила й викликала заздрощі.

На спеціальність ходили всі дев’ятнадцять студентів групи «А» у повному складі. І параграфи вчили теж усі. Портнов умів примусити. Більше того, вся його викладацька майстерність полягала, очевидно, в умінні примушувати.

— Навіщо нам взагалі ходити на ті лекції? Щоб книжки читати? — обурювалася Лора Онищенко.

Височенна, грудаста, вона постійно тягала в сумці поліетиленовий кульок із плетінням.

— Це не навчання, — казав Костя. — Це дресирування — в найкращому разі. У гіршому — зомбування, цілковите промивання мізків. У тебе як, із головою після індивідуальних усе гаразд?

Індивідуальні були в якомусь сенсі гірші за лекції. Двічі на тиждень по п’ятнадцять хвилин. Портнов казав, що контролює їхні знання, хоча знань, на Сашчину думку, ніяких не було, а спосіб контролю здавався шаманством: його перстень сліпив очі, від цього плуталися думки, час робив карколомний стрибок, а Портнов примудрявся дізнатися все про вивчене, не вивчене й недовчене.

— Ти не скінчила п’ятого параграфа. На завтра зробиш шостий і знову п’ятий!

— Я не встигну!

— Мене не цікавить.

У групі «Б», як видно, відбувалося те саме — рожевощока Оксана поблідла, змарніла й увесь вільний час проводила за письмовим столом. Ліза, як і раніше, курила в кімнаті, сигарету за сигаретою. Сашці дедалі більше здавалося, що вона це робить зумисне. Що їй подобається спостерігати, як Сашка кашляє та морщиться від тютюнового диму.

Минуло два тижні занять. Одного разу на обідній перерві, коли всі подалися до їдальні, Сашка повернулася в гуртожиток, знайшла серед Лізиних речей запас сигарет — кілька пачок — і все спустила в унітаз.

Ліза промовчала. Наступного дня вся Сашчина косметичка: і пудра, й тіні, й блиск для губів, і дорога помада, подарована на день народження та використовувана рідко, на свята, — усе опинилося в сміттєвому баку, розбите й розмазане по іржавих залізних стінках.

Сашка виявила розгром пізно вранці, коли Лізи в кімнаті вже не було. Не тямлячи себе від люті, Сашка кинулася в інститут з наміром вчепитися мерзотниці у волосся. Спізнилася: першою парою була спеціальність, і нова порція огидної абракадабри охолодила її гнів краще, ніж це могло б зробити цебро крижаної води.

…Зрештою, вона перша почала. Перша викинула її сигарети. Але що робити, коли на стерво не діють слова! Нічого. Павленко, наскільки Сашці було відомо, ось-ось мала винайняти помешкання й переїхати… І тоді можна буде зітхнути з полегшенням… З Оксаною вони порозуміються…

До кінця пари залишалося п’ять хвилин. Сашка скінчила читати параграф і витерла зопрілого лоба мокрою, кволою долонею.

— Самохіна, ходи-но сюди.

Сашка здригнулася. Портнов дивився на неї впритул — поверх окулярів.

— Іди сюди, кому кажу.

Костя глянув занепокоєно. Сашка незграбно вибралася з-за столу, переступила через власну сумку.

— Усі подивилися на Самохіну.

Вісімнадцять пар очей — байдужих, співчутливих, навіть зловтішних — втупилися в неї, очікуючи. Сашка не витримала й потупила погляд.

— Ця дівчина на даний момент досягла найбільших успіхів у навчанні. Не завдяки своєму талантові, бо дані має скромні. Дехто з вас значно талановитіший. Так, Павленко, це й вас стосується. Самохіна опинилася попереду групи, бо вона вчиться, а ви просиджуєте штани!

Сашка мовчала, відчуваючи, як горить обличчя. Дехто з тих, що сиділи напроти, теж почервонів. Наче стиглий помідор, спалахнули щічки Лізи Павленко. Костя ж, навпаки, сполотнів.

Портнов витримав довгу, вагому паузу.

— Самохіна продемонструвала відмінний результат і отримує індивідуальне практичне завдання. Слово — срібло… а решта ваших слів — взагалі полова, сміття, що не варте повітря, витраченого на їхнє озвучування. Мовчання… Мовчання — що, Самохіна?

— Золото, — вичавила з себе Сашка.

— Золото. Із цього моменту ти мовчиш, Самохіна. Ця вправа повинна активізувати деякі процеси, що вже проявилися, але протікають поки кволо… Ти не промовляєш ні слова ні тут, ані на вулиці, ніде. Я забороняю.

Сашка підвела здивовані очі. Зовні, у холі, пролунав дзвоник.

— Усі вільні, — повідомив Портнов. — На завтра параграф дванадцять, читати докладно, червоний текст — вивчити. Самохіна, тебе це теж стосується. Учися. Старайся.

* * *

Цього дня Сашка вперше прогуляла фізкультуру, їй просто нестерпно було залишатися в юрбі, навіть у спортзалі, навіть із такою чарівною людиною, як фізрук.

Крім того, групі «А» слід було поговорити про неї. За її відсутності. Вона це чудово розуміла.

Вона пішла в гуртожиток. З півдороги повернулася. Порожня кімната, просмерділа тютюновим димом, рештки улюбленої косметики в сміттєвому баку — навряд чи все це могло її втішити або розважити. Сашка вибралася на вулицю Сакко і Ванцетті, побрела в бік центру, проминула пошту й раптом подумала про маму. Як вона буде їй телефонувати?!

Думки про те, що заборону Портнова можна порушити, у неї не виникало. Губи, язик і гортань їй не підкорялися. Хвилин сорок по закінченні пари вона не могла розчепити судомно зціплених зубів.

Зуби розтислися, коли вона купила пляшку мінеральної води в гастрономі, знаками пояснивши продавщиці, що саме їй потрібно. Тоді тільки зуби зацокали об скляне горлечко. Сашка одним духом випила літр газованої води, після чого в животі в неї забурчало, й довелося присісти на лаву перед поштою.

Вона дзвонила мамі минулої неділі. Дізналася, що Валентин повернувся з Москви, але весілля знову перенесено. Попри все це, голос у мами був веселий і навіть безтурботний. «їм добре без мене», — подумала Сашка.

Вона зайшла на пошту, жестом попросила бланк і написала текст телеграми: «У мене все добре дзвонити поки не буду телефон поламався». Віддала папірець здивованій жінці за стійкою, заплатила за кожне слово й знову вийшла на вулицю.

Виходить, тепер вона краща учениця.

Не дивно, що Павленко так почервоніла. Але Сашка знову віддала б улюблену помаду — та що помаду… Що завгодно віддала б за те, щоб Павленко поставили перед усіма, назвали найліпшою ученицею — хай і зі скромними здібностями, та заборонили говорити. А вона, Сашка, подалася б разом з усіма на фізкультуру — обговорювати небувалу подію, втаємничувати в неї Дім Дімича, грати в м’яча й качатися на купі матів…

Чому вона повинна мовчати? Чого вона в такий спосіб може навчитися? Які такі в неї «процеси проявилися»?!

Спочатку вона хотіла прогуляти й філософію, але потім раптом злякалася пропустити щось важливе. У її зошиті з конспектами все так красиво, логічно вибудовувалося, шкода було залишати прогалину на місці Платона. І вона пішла.

На спільних лекціях групи «А» і «Б» сиділи впереміш. З одного боку від Сашки сів, як завжди, Костя, з другого прилаштувалася Оксана.

— Вітаю, — шепнула на вухо.

Сашка підвела брови.

«Світ ідей (ейдосів) існує поза часом і простором. У цьому світі є певна ієрархія, на вершині якої стоїть ідея Блага…»

— Портнов тебе так розхвалював… — бубоніла Оксана. — Каже, в нашій групі всім до тебе далеко…

Сашка зітхнула.

«У міфі про печеру Благо зображається як Сонце, ідеї символізуються тими істотами й предметами, які проходять перед печерою, а сама печера — образ матеріального світу з його ілюзіями…»

— А самі предмети — це тіні ідей? — запитав Костя вголос. — Проекції?

Філософічка почала пояснювати. Сашка відвернулася і встигла спіймати погляд Лізи Павленко, кинутий з протилежного кінця аудиторії.

* * *

— Насправді, це вирішення проблеми. Якщо Самохіна стулить пельку, в нашій кімнаті хоч якось можна буде жити.

Сашка мовчала. Ліза не могла заспокоїтися, походжала поміж ліжками в трусах і майці, піднімала щось із підлоги й знову впускала, рипіла дверцятами шафи й порпалася у своїй валізі.

— Ти ж хотіла хату винаймати, — неприязно нагадала Оксана. — І звалити звідсіля.

— І звалю… Часу нема цим займатися. Звалю, не хвилюйся.

— А я не хвилююся.

— От і помовч!

Оксана була з тих, кого чужа винятковість, хоча б і малесенька, змушувала шукати дружби з її носієм. Ліза була з тих, хто сам претендував на винятковість і ображався, опинившись у другому ешелоні.

Сашка могла б сказати: нема чому заздрити й нема чого сердитися. Ти ж сама казала, що це не навчання й не наука, а штукарство, гіпноз, психоз або щось гірше. То чим же мені пишатися: успіхами в психозі?!

Але Сашка мовчала. Єдина її спроба заговорити — ввечері, з Костею, через забудькуватість — скінчилася муканням і бризками слини. Сашці соромно було згадувати цей епізод.

Ліза ширше відчинила вікно. Холодна вереснева ніч дихала вологою та прив’ялою травою. Ліза закурила — демонстративно.

— Тебе ж просили не диміти, — сказала Оксана.

— Іди в дупу.

Сашка заплющила очі.

* * *

Безглузді фрази прокручувалися в мозку, мов танкові траки. Сашка читала двадцятий параграф; тривав другий тиждень її мовчання, і їй здавалося, що світ навколо повільно поринає в тишу.

Вона відчувала себе дирижаблем, наповненим мильними бульбашками. Пухирці — її невимовлені слова — підіймалися до горла та лізли назовні, нависали над язиком, ніби незграбні стрибуни на трампліні. І лопалися, залишаючи гіркий присмак. Жодне слово не виявилося достатньо міцним, аби здолати бар’єр, вирватися й полетіти.

«Ваші слова — полова, сміття…» Портнов був правий, розуміла Сашка. Слова не мали значення. Погляд, інтонація, голос — усі ці тоненькі ниточки, спрямовані в космос антенки повідомляли всім навколо про байдужість чи співчуття, про спокій, знервованість, любов… Не слова. Але без слів було важче.

Вона читала нісенітницю, вчила напам’ять абракадабру. Без жодного успіху. Це була Сізіфова праця, розпачливі зусилля Данаїд. На зміну холодним вересневим дням прийшло бабине літо. Ліза Павленко так і не знайшла собі помешкання. Курила не менше, але Сашка встигла призвичаїтися до постійного запаху диму. З філософії задали написати реферат. Сашка вибрала Платона, пішла в бібліотеку й навіщось прихопила з собою «Текстовий модуль». У маленькій, тісній, заставленій шафами залі заборонено було голосно розмовляти. Сашку це влаштовувало: ніде вона не відчувала своєї німоти так гостро, як у гамірній юрбі.

Вона пройшла вздовж стелажів. Потім сіла біля вікна й розгорнула «Модуль» — не знати чому, автоматично.

До кінця книжки залишалося всього кілька десятків сторінок. Сашка звично взялася продиратись крізь нісенітницю зчленувань літер. Вона читала й читала, поки зі скреготіння в її мозку не вирвалися раптом слова: «…про що співає птах; пізнав мову води, що дзюркоче в чаші водограю…»

Сашка скинулася.

У читальному залі, крім неї, нікого не було. День за вікном хилився до вечора. З відкритої кватирки пахло димом далекого багаття.

Вона спробувала перечитати абзац, але нічого не вийшло. Сашка повернулася до початку параграфа; начисто забула про Платона з його ейдосами, про реферат на завтра й про те, що читальний зал незабаром зачинять. Вона читала «Текстовий модуль 1». Наростав головний біль: начебто сотня алюмінієвих ополоників лупили по чавунних сковорідках за тонкою стіною, а Сашка читала й не могла зупинитися, мов діжка, що покотилася з гори.

«…Зрозумів, про що говорять хмари на небі… Йому здалося, що й сам він — слово, вимовлене сонячним світлом…».

Бібліотекарка, яка прийшла, аби замкнути залу, застала Сашку в прострації над розгорнутим підручником.

* * *

Вона зайшла на пошту й купила зошитів у клітинку, три штуки. На задній обкладинці був малюнок — хвилі з крапок і закарлючок. Якщо не вдивлятися, якщо дивитися крізь аркуш, немовби крізь скло, — з хвильок за якийсь час проступала об’ємна фігура: на одному зошиті єгипетська піраміда, на другому — кінь, на третьому — ялинка. Колись учитель фізики пояснював їм, за яким принципом побудовано ці малюнки, та Сашка все забула.

Вона брела вулицею з затиснутими під пахвою зошитами. Сашка могла б сказати: те, чого нас вчать, насправді має сенс. Ми не знаємо який. Але це не просто зубріння, не тільки знущання. Зміст у цій каші проступає, як об’ємна картинка з хвиль, але це не кінь і тим паче не ялинка. Швидше за все, цю науку не опишеш одним словом. Чи навіть двома. Можливо, взагалі немає слів, щоб описати цю науку… Чи процес. Жоден із другокурсников, не кажучи вже про студентів третього року навчання, досі не зволив навіть натякнути, чого нас тут вчать. Може, Портнов — чи хтось інший із викладачів — заткнув їм роти? Можливо. А може, вони теж не знають.

Одноокий третьокурсник Вітя розповідав, що після зимової сесії його група в повному складі відбуде «на іншу базу», де знаходяться четвертокурсники й дипломники. Сашці цей третій рік навчання, а тим більше зимова сесія, уявлялися чимось неймовірно далеким, вона навіть не відчувала цікавості: де та «інша база», чому старші студенти займаються окремо…

Смеркало рано. Крони лип на вулиці Сакко і Ванцетті, ще недавно густі й непроникні, тепер пропускали вогні далеких ліхтарів. Було так тепло, що не хотілося вірити ні в жовте листя під ногами, ні в майбутню зиму. Сашка постояла, глибоко дихаючи, дивлячись на зірки над дахами міста Торпи. У неї було два шляхи: повз інститут або провулком, вузеньким, що вів просто до гуртожитку. Вона подумала й вирішила зрізати шлях.

— …Ну, чого ти виламуєшся?

Чоловік говорив пошепки, іноді зриваючись на приглушений басок.

— Чого ти вдаєш із себе целку? У п’ятницю… У Вовки в кімнаті… Це була не ти, так?

— Відчепися, — Сашка впізнала голос Лізи Павленко.

— Ну, кицю…

— Відчепися ти, сволото!

Сашка зачепила в темряві порожню пляшку. Та покотилась по кругляку, дзвякнула, голоси стихли.

— Хто це тут ходить? — запитав хлопець.

Сашка не могла відповісти. Повернулася і, спотикаючись об каміння, вийшла з завулка.

* * *

Ключ від двадцять першої кімнати, висів унизу, на щиті. Сашка бігцем заскочила на другий поверх, ненадовго завернула в санвузол, нашвидкуруч почистила зуби й залізла в ліжко.

Першою повернулася Оксана. Пошелестіла своїми кульками (ну звідки в неї стільки шелепучого поліетилену?!). Вляглася, зітхаючи, погортала в ліжку підручник, погасила лампу, заснула. Сашка лежала в темряві, слухаючи, як хтось регоче на кухні, верещить, співає, гримить посудом. Оксана спала без задніх ніг, а Сашка не могла стулити повік.

«Слово, вимовлене сонячним світлом». Чому вона так зраділа, коли осмислена фраза випливла, наче сама по собі, з набору літер? Ці слова були знайомі, складалися в граматично правильне словосполучення, але змісту в ньому все одно не було. Сонячне світло не говорить… Це потік фотонів… Який має одночасно хвильову й корпускулярну природу…

А уявити цього не можна. Все одно, що бачити зачинені двері одночасно з двох боків. Перебуваючи й усередині, й зовні. Як же все-таки задушливо в цій кімнаті…

Сашка ще покрутилася з боку на бік і встала. Ширше розчинила кватирку, ковтнула повітря. На вулиці горів ліхтар, його яскраве штучне світло заливало підвіконня, вкрите багатьма шарами білої олійної фарби. У куточку, біля самої рами, стояла майонезна баночка для недопалків і валявся забутий чужий підручник із філософії.

Сашка, майже не думаючи, розгорнула книжку навмання, на першій-ліпшій сторінці: «Універсали, згідно з номіналізмом, — це імена імен, а не сутності чи поняття…»

«Ця фраза теж не має змісту», — розчаровано подумала Сашка. Взагалі, якщо довго повторювати одне слово — «зміст, зміст, зміст», — воно розпадається на звуки, стає таким само інформативним, як дзюркотіння води у водограї, і…

Вона взялася за голову. «Зі мною щось відбувається, — зізналася собі. — Можливо, я божеволію. Зрештою, і другокурсники, й третьокурсники дуже нагадують божевільних. Дивацтва… Іноді фізичні каліцтва… Як вони завмирають, дивлячись в одну точку, або промахуються повз двері, коли заходять на кухню, або ж „застрягають“ посеред простого руху, начебто заіржавілі механізми… Іноді, звичайно, вони говорять розумно, жартують гостро, буває, що непогано співають…»

«Джерела номіналізму сягають в античність. Його перші представники в ранній античності — Антисфен із Афін і Діоген Синопський, противники „світу ідей“ Платона…»

У коридорі почулися важкі кроки, й перш ніж Сашка встигла повернутися в ліжко, двері розчинилися.

Зовні, в коридорі, горіло світло, а в кімнаті було темно, тому Сашка побачила чорний, ніби картонний силует скуйовдженої, розхристаної дівчини. А Ліза — Сашка знала — побачила привида в ситцевій нічній сорочці, перелякано застиглого посеред кімнати на півдорозі до ліжка.

— А ти не спиш, — сказала Ліза.

Сашка не могла говорити, та й не хотіла. Прослизнула в постіль, відгородилася від Лізи ковдрою. Почула, як гупнули двері. Оксана засопіла уві сні, але не прокинулася.

Повернувся ключ у замку. Ліза, нетвердо ступаючи, підійшла до вікна. Сашка почула, як клацнула запальничка.

— Знаєш, — мовила Ліза замислено, — мені ж начхати, що ти про мене думаєш. Що там за думки у твоїй головешці. Я займалася в танцювальному ансамблі… Прийшов він… Показав монетку. Сказав: запам’ятай цей значок, не нулик, а цей, інший. До тебе підійде незнайомий чоловік і покаже цей знак, тоді ти повинна будеш іти з ним без запитань і виконувати його примхи. Теж без запитань. Я, каже, неможливого ніколи не вимагаю. Наступного дня Льошку мого забрали нібито за вбивство… Він того чувака навіть не знав, навіть не бачив жодного разу, а тут балістична експертиза, й свідків підігнали… Пістолета Льошка купив… з рук… Казав: у мене така дівчинка, треба охороняти… І ось підвалює до мене лось, років сорока, здоровий такий, і тицяє значок оцей… І я з ним іду, як вівця. На ранок мене нудить грішми. А ще за два дні Льошку відпускають, батьки його відмазали абощо, але й свідки, й пістолет цей клятий зникають, начебто корова язиком… Добре відмазали. Я ж бо знаю, що ні в кого він не стріляв із тієї пушки, тільки по пляшках у лісі… Льошка живий і на волі. А ці, різні, приходять до мене щомісяця. Тицяють під ніс значок. І я лягаю під них без запитань, а ранком мене нудить грішми, а Льошка поруч і щось чує… Танці свої я кидаю, які вже там танці. Льошка кидає мене. А він… каже: я не вимагаю неможливого…

Сашка давно вже вистромила носа з-під ковдри. Кімната повна була духу перегару й сигаретного диму, Оксана спала (чи вдавала, буцімто спить), різке світло ліхтаря лежало на підвіконні, висвічувало половину блідого обличчя дівчини, що сиділа на краєчку.

Метався червоний вогник сигарети. Виписував петлі.

— Мовчиш? Мовчи… У мене що, на лобі написано? Чому вони до мене липнуть, а до тебе — ні?

Сашка мовчала.

— Виходить, я його любила, — сказала Ліза несподівано тверезим, різким голосом. — Виходить, любила, якщо заради нього… А-а, що тепер. У мене ще брат є молодший. Бабуся є старенька. Є гачок, за який зачепити… У кожного є гачок… Але чому він сказав, мовляв, не вимагаю неможливого? Мені вже значок цей снитися почав. — Сигарета здригнулася, описуючи в повітрі округлі лінії. — Я вже від мужиків сахалася, від усіх. Льошка виїхав кудись, телефону не залишив… А він каже: «Я не вимагаю неможливого!» А пропади воно все!

І раптом Ліза рвонула на себе вікно, перевалилася через підвіконня й зникла внизу.

* * *

Купа листя, вогкого, липучого, тяглася вздовж тротуару. Її пік досягав метра півтора. Обтрушуючи джинси, Ліза вибралася з купи, що дико шелестіла, оглянула долоні. Обмацала поперек.

Сашка мовчала. Вона так і вискочила надвір — у нічній сорочці, тільки встигла встромити босі ноги в кросівки.

Половина вікон світилася, половина — ні. Гриміли, глушачи один одного, відразу два магнітофони. Хтось танцював на столі, тінь металася по зсунутих шторах. Дівчата, які вилітають із вікон або ганяють вулицею в нічних сорочках, нікого не дивували й ні в кого не викликали зацікавлення.

Ліза лаялася крізь зуби — жалібно й брудно. Навкруг не було нікого, хто посміявся б, здивувався або надав допомогу, тільки Сашка стояла, не знаючи, чи подати однокурсниці руку. Чи не буде це сприйнято як образа? Цієї миті по завмерлих у тиші липах промчав раптовий порив, дощем посипалось листя, зірки на секунду зникли, а потім знову спалахнули.

Сашка ладна була заприсягтися, що величезна темна тінь промчала просто над дахом гуртожитку. Більше того, опустилася на антену й сидить там, заступаючи сузір’я Кассіопеї. Сашка розтулила рота…

Це було дуже швидке, миттєве відчуття. Кліпнули й наново загорілися зірки. Ліза, не дивлячись ні на кого, вже кульгала в обхід будинку до входу, і Сашка, оглядаючись, побігла за нею.

Ліза проминула двадцять першу кімнату. Рушила далі коридором, туди, де двері були відчинені й біля входу стояла батарея порожніх пляшок з-під пива. Із Лізиних джинсів відлітали, падаючи на підлогу, прилиплі листочки. Сашка встигла почути її завзятий клич: «Гуляємо, дівки-мужики!» — і, більше нічого не чекаючи, пірнула в свою кімнату, в темряву.

По кімнаті гуляв вітер, стукотіла рама. Трусячись і цокаючи зубами, Сашка зачинила вікно. Її лихоманило, хотілося зігрітись, але гарячу воду знову відключили, а йти заварювати чай на кухню, де всім так весело, вона не зважувалася.

Оксана не рухалась, із головою загорнута в ковдру. Ти ж не спиш, хотіла сказати Сашка. Ти просто сховалася, вичікуєш, чим усе скінчиться. Ти молодець, завтра скажеш із чистими очима, що знати нічого не знаєш, не пам’ятаєш, солодко спала собі…

Слова підступили до горла й раптом не втримались, ринули назовні. Сашка зігнулась, упала на не надто чистий лінолеум і захекано викинула з себе рештки вечері й пригорщу тьмяних золотих монет.

* * *

Тієї ночі бабине літо скінчилося, ніби від удару молотком, і настала холодна вітряна осінь. Вікна й кватирки тепер були зачинені наглухо, але з щілин віяло холодом, від протягів гойдалася лампа під стелею, і вітер завивав під дверима, як у димарі грубки.

Оксана випрохала в комендантки дві пачки паперу для заклеювання вікон і згорток поролону, схожий на спрута з млявими жовтавими кінцівками. Поки Сашка патрала «спрута» й запихала поролон у шпари навколо рами, моторна Оксана встигла роздобути борошна й зварити густий клейстер, схожий на сірі шмарклі з запахом киселю. Пензликів не було, Сашка здогадалася відрізати шматочок поролону та з його допомогою намазувати клейстером паперові стрічечки; вони тоді втрачали святковий білий колір і крохмальну щільність, обм’якали, робилися липкими й слухняними. «Стають схожі на нас», — думала Сашка, заклеюючи вікно.

— Кватирку залиш, — звеліла Оксана. — Провітрювати будемо.

Сашка доторкнулася до холодної батареї. Опалювальний сезон обіцяли почати ще не скоро.

…Уночі вона довго збирала монети, що розкотилися по всій кімнаті. Витерла ганчіркою підлогу, а вранці ще й помила. Монети, запхані в перший-ліпший кульок, що трапився під руку, сховала у валізу під ліжком. Ліза дві перші пари пролежала в ліжку, але спеціальність пропустити не наважилася.

Це був дуже тяжкий день — дві пари спеціальності підряд: третя й четверта. Вони читали про себе параграфи «Текстового модуля 1»; Портнов завжди знав, працює студент чи розглядає жучка, що повзе по сторінці. Тиша аудиторії час від часу переривалася різким вигуком:

— Коротков, працювати. Ковтун, не відволікатися!

Сашка старалася, очікуючи, що інші слова — інші, осмислені — з’являться до неї з білого шумовиння, як тоді в бібліотеці. Але нічого не відбувалося. Вона стомилася, заробила головний біль і впевнилася, що пригода у читальному залі була випадковим плодом її уяви.

— Самохіна, ґав ловимо?

Вона сама не помітила, як відволіклася, затримала погляд на кутику сторінки. Їй привиділася позначка нігтем… Хто читав цю книжку раніше? Одноокий Вітя? Чи Захар, який живе в одній кімнаті з Костею і в будь-які двері проходить із третьої спроби? Хто підсунув записку в камеру схову? І кому могла допомогти ця записка?

— Самохіна, — Портнов стояв поряд, — мені дуже не подобається, як ти читаєш. Ти сачкуєш, Самохіна, від тебе я не очікував… Ти ще не придумала слова, яке варто було б вимовити вголос?

Сашка мовчала.

— Ви будете мовчати, Самохіна, поки не зрозумієте, навіщо вам, власне, друга сигнальна система. Мавпам вистачає і першої, чи не так?

Сашка мовчала.

— До завтрашнього індивідуального заняття, — Портнов пройшов туди-сюди перед дошкою, — повторити все, виділене червоним. Напам’ять. Хто не заховався — я не винуватий. — Він посміхнувся. — Старосто, Самохіну запишеш у розклад останньою.

* * *

Сашка кілька разів себе запитувала: якби Коженников, з’явившись до неї, дав їй таке саме «доручення», як Лізі? Їй, для якої колосальним випробуванням була необхідність купатися голою — рано-вранці, коли ніхто не бачить…

«Я не вимагаю неможливого».

Не дивно, що Ліза так ненавидить Костю. Хоча Костя тут зовсім і ні при чому.

Її однокурсники один за одним заходили до кабінету номер тридцять вісім. Виходили по-різному — хто злий, хто стурбований, де в кого з дівчат очі на мокрому місці. Це Портнов, атож. Він уміє довести до сліз.

Сашка ввійшла в кабінет останньою. Уже скінчилася четверта пара й почалася п’ята. Уже на третьому поверсі, в спортзалі, збіг час занять секції з настільного тенісу.

— Збавила обороти, — сухо сказав Портнов. — Погано почала вчитися. Дивися сюди.

Перстень, який він надягав тільки на індивідуальні, наблизився до Сашчиного обличчя. Сашка замружилася від гострого синього спалаху.

— Дивитися вгору, носа не відвертати… Так. Ну-бо сядь.

У маленькій кімнаті було кілька стільців. Сашка опустилася на найближчий, дерев’яний, котрий стояв з небезпечно відставленою ніжкою.

— Ти відчуваєш, як змінюєшся зсередини? — неголосно запитав Портнов.

Сашка кивнула.

— Це правильно. Так і мусить бути. Будь-яка зміна — зору, слуху, пам’яті — не повинна тебе непокоїти. Зараз я дам тобі ще одну книжку — збірник практичних завдань… Так-так, попрацюєш, спина не переломиться. Здавати мені будеш по п’ять вправ щотижня. Виконувати їх треба подумки, тільки подумки, одну за одною, без помилок. Я перевірятиму, Самохіна, дуже ретельно, а якщо ти халтуритимеш, як учора, — ризикуєш залишитися інвалідом на все життя, своє життя, а не моє… Зрозуміло?

Грюкнули у двері. До кінця Сашчиного часу залишалося ще п’ять хвилин, тому вона здивувалася, хто б це міг бути.

Це був Костя. Схвильований, здається, до втрати інстинкту самозбереження.

— Олеже Борисовичу… Там… у чергової телефон… Самохіну до телефону, міжміський дзвінок, мати запитує…

Сашка обімліла. Перевела погляд на Портнова. Він зсунув окуляри нижче, на кінчик носа, подивився на Костю, і той трішки присів під його поглядом.

— Мати ж дзвонить… Я подумав… Може, трапилося щось…

— Заняття скінчено, — озвався Портнов крижаним тоном. — Самохіна, візьміть книжку.

Він витяг із шухляди грубенький підручник, дуже яскравий, червоний. На обкладинці Сашка побачила знайомий візерунок із кубиків.

Ні про що не думаючи, а тільки про те, що могло трапитися в мами, Сашка взяла книжку. Спохопившись на порозі, попрощалася з Портновим — уривчастим кивком. Вийшла в коридор. Костя широко крокував попереду, майже біг.

— Давай швидше… Чергова обіцяла почекати… Взагалі, це телефон службовий, розумієш…

Сашка не слухала його.

Ось хол із величезною кінною статуєю. Оце скляна будочка вахтера; он тітонька в синьому халаті, ото пластмасова чорна слухавка, що лежить окремо від телефону, он і кучерявий спіральний дріт…

Сашка схопила слухавку. Приклала до вуха, почула тишу. Мама чекала. Сашка, безпорадна, озирнулася на Костю. Той вихопив слухавку в неї з рук і закричав чомусь дуже голосно, на весь хол:

— Вона зараз підійде! У неї все нормально, вона добре вчиться, у нашому гуртожитку тепло!

Сашка почула мамин голос, змінений проводами й відстанями. Мама щось говорила Кості, швидко, лунко й нервово.

— Ні! — крикнув Костя. — Вона… ну, трішки захрипла… Ви знаєте, здається, її не хочуть відпускати з занять, розумієте, у нас зараз індивідуальні… У вас щось трапилося? Ви можете передати мені, а я…

Мама знову заговорила. Її голос напружено дзвенів. Тоді Сашка ступила вперед і вихопила в Кості слухавку.

— Мамо, що там у тебе? Що в тебе? Що сталося?!

— Саню, Санечко, це ти?! Чому ти не дзвонила? Ці твої телеграми… Я місяць не чула твого голосу! Чому ти не дзвонила, гадюка ти така?!

— То в тебе все гаразд? — запитала Сашка розгублено.

— Ні! Бо ти не дзвониш! Валентин божеволіє теж… Ніяк додзвонитися не можу… Ти здорова? Що ти їла? У вас холодно? Чого цей хлопець каже, що ти захрипла?

Костя стояв перед Сашкою. Вахтерка стривожено переводила погляд з одного на другого.

— Я не захрипла, — сказала Сашка, намагаючись не плакати. — Усе гаразд.

* * *

Портнов перехопив її біля чорного ходу. Це було проти його правил: зазвичай, зустрівшись зі своїм студентом у коридорі, він холодно кивав — не більше.

— Ходім-но зі мною, Самохіна.

— У мене секція з настільного тенісу.

— Щойно мова повернулася — відразу брехати?

Сашка потупила погляд. У секцію вона так і не записалася — не до того було.

— Я думав, ти мовчатимеш іще місяців зо два, — пробурмотів Портнов. — Хоча… Ходімо-ходімо, треба показати тебе декому.

Сашка скорилася. Вони спустилися в підвал, пройшли повз замкнений о цій порі вхід до їдальні, потому зійшли ще нижче. У цій частині інституту Сашка ніколи не бувала.

— Мого колегу звуть Миколою Валерійовичем, — сказав Портнов. — Він іще працюватиме з вами на старших курсах… я сподіваюся.

Вони пройшли широким коридором повз ряд коричневих, оббитих дерматином дверей. Перед однією з них, із табличкою «Приймальня», Портнов зупинився. Відчинив без стуку, зазирнув. Кивнув комусь. Запросив увійти Сашку.

Це справді була приймальня, як Сашка її собі й уявляла. Великий стіл, шафи-стелажі, телефон-селектор, канцелярське приладдя. Молода жінка — секретарка? — на обертовому стільці.

Сашка ще й досі важко дихала, вії в неї злиплися в стрілки. З одного боку, вона відчувала приголомшливу полегкість. З другого — свою провину перед мамою. І з третього — а був ще й третій бік — глухе роздратування та образу на Портнова.

— Микола Валерійович вільний?

Секретарка кивнула, натисла якусь кнопку, прошелестіла:

— Миколо Валерійовичу, до вас Олег Борисович… — і поглядом вказала на чорні двері, оббиті цього разу вже шкірою.

Портнов увійшов, ведучи Сашку перед собою, як шахтар вагонетку. Сашка вийшла на середину просторого кабінету без вікон і зупинилася.

За великим столом, перед ввімкненою настільною лампою сидів чоловік із темно-сірим, аж попелястим обличчям. Довге сиве волосся торкалося пліч. Гладенько виголене підборіддя було таким гострим, що здавалось, якщо він зробить незграбний рух, то здатен порізати собі груди. Крім того, він був горбатий. Чорний піджак відстовбурчувався на зігнутій спині.

— Коленько, я хочу, щоб ти подивився, — без передмов почав Портнов. — Просто про всяк випадок.

Чоловік за столом підвівся. Повів плечима, начебто розправляючи затерплу спину. Вийшов із-за столу, зупинився перед Сашкою; та завмерла, мов жабеня перед чаплею.

У горбаня були сірі очі майже без зіниць. Крихітні чорні крапки, ніби макові зернятка, в центрі величезних і сизих, ніби грозова хмара, райдужних оболонок.

— Самохіна Олександра. — Почав було він низьким, трішки глухуватим голосом, і додав: — Сімнадцять років. Ет, де мої сімнадцять…

Він засукав лівий рукав, вивільнив браслет на зап’ясті — це не був годинник, як спочатку здалося Сашці. Це була опукла металева блямба на шкіряному ремінці. Миттєвий відблиск, який ударив Сашці межи очі, змусив її замружитися.

— Самохіна, — повторив горбань, і Сашці здалося, що його голос ледь здригнувся. — Дівчинко, погуляйте, будь ласка, в приймальні п’ять хвилин.

Сашка вийшла. Секретарка, нітрохи не ховаючись, плела на спицях щось рожеве, з пухнастим ворсом. Сашка мовчки сіла на шкіряний диванчик під вікном.

Ще недавно вона, напевне, щось би сказала секретарці. Означила б свою присутність простими словами, схожими на габаритні вогні: я тут тому-то, для того-то, піду тоді-то…

Довга мовчанка, вперше порушена якихось півгодини тому, змінила її вдачу серйозніше, ніж можна було очікувати. Чи справа не тільки в мовчанні?

Портнов вийшов не за п’ять, а за п’ятнадцять хвилин. Кивнув секретарці, відконвоював Сашку вздовж коридором, сходами нагору й ще одними сходами — в хол, де під покровом гігантського вершника сидів Костя. А більше у величезному приміщенні, як не крути головою, не було нікого. Навіть будка вахтерки була порожня.

— Іди й берися до роботи, — сказав Портнов, звертаючись до Сашки, але дивлячись на Костю. — Перед тобою просто непочатий край, гора, море роботи. Я б на твоєму місці не витрачав дорогоцінного часу на дурниці.

— До побачення, — попрощалася Сашка.

Портнов гостро глянув на неї поверх окулярів.

Гмикнув. Вийшов. Сашка тільки тепер відчула, як стомилася. І як відтягує плече клята сумка. І як хочеться просто лягти, заплющити очі й ні про що не думати.

Вона сіла поряд із Костею на гранітний постамент і притулилася спиною до бронзового копита.

— Я ось чого не можу зрозуміти, — сказав Костя замислено. — Ця штукенція, кінь тобто, вона ж у жодні двері не влізе. Виходить, спочатку збудували пам’ятник, а вже потім довкола нього інститут… Як це може бути?

Сашка мовчки помотала головою.

— Чого він од тебе хотів? — запитав Костя на тон нижче.

Сашка витягла з сумки свій новий підручник. Яскраво-червоний. Потертий.

— Це що? — запитав Костя.

Сашка розгорнула книжку. Ні передмови, ні авторів, ні бодай якихось пояснень. «Вправи, перший щабель».

— Уже легше, — сказав Костя. — Принаймні слова знайомі.

«Номер один. Уявіть сферу, зовнішня поверхня якої червона, а внутрішня — біла. Не порушуючи цілісності, подумки деформуйте сферу таким чином, щоб зовнішня поверхня виявилася всередині, а внутрішня — зовні…»

— Як? — безпорадно запитала Сашка.

Костя взяв у неї книжку. Пробіг очима. Повернув.

— У тебе вдома все гаразд?

Це запитання, таке двозначне й таке точне, розсмішило її, незважаючи на втому.

— У мене всі вдома. Так. Якщо ти це мав на увазі.

* * *

Лив дощ. Вода шелестіла в стічних трубах. Сашка перепорпала валізу й зрозуміла раптом, що приїхала на навчання влітку, в джинсах і футболці, а купа одягу, яку запихала до валізи мама (всупереч гучним Сашчиним протестам), купа, що здавалася громіздкою і непотрібною, не тільки необхідна, а навіть слабенька перед близькими вже холодами.

Куртка. Вовняний светр і ще один, наполовину вовняний. Плетені шкарпетки. Тонкі рейтузи, щоб натягати на колготки. Незважаючи на заклеєні вікна, в общазі було промозкло й холодно; знову відключили гарячу воду. Митися доводилося в тазах, а воду гріти на кухні у великій каструлі. Білизна на холодних трубах не висихала не те що за ніч, а навіть за добу.

«Уявіть дві сфери більшого й меншого діаметра. Подумки розмістіть першу всередині другої за умови, щоб діаметр обох сфер не змінився…»

Робити ці вправи виявилося ще гірше, ніж читати безглузді параграфи й учити напам’ять нісенітницю. Портнов роздав задачники всій групі «А», ще за день — групі «Б». Крім того, кожному першокурсникові дістався новий текстовий модуль із цифрою «два» на обкладинці, щодня доводилося читати й учити параграфи. Англійська, історія, філософія — усе летіло шкереберть, на все бракувало часу. Тільки фізкультура, де добрий Дім Дімич замість кросів і нормативів пропонував першокурсникам баскетбол, волейбол і спортивні танці, була проблиском світла в шпарині бетонної стіни зубріння.

Контрольний Сашчин день — субота — наближався невблаганно, з п’яти вправ вона сяк-так навчилася робити дві. Заплющуючи очі перед тим, як заснути, вона бачила в темряві всі ці сфери, спіралі, труби, котрі ніяк не бажали прослизати крізь інші, меншого діаметра. Від вправ свербіли очні яблука й дерло в горлянці.

— Саня, ми тут мужиків посилаємо по горілку, — повідомила Оксана, повертаючись із кухні. — Давай грошики, й тебе візьмемо до спілки. Бо вже задубла зовсім.

— Я не п’ю горілки.

— Ну, розведеш пепсі-колою.

— Слухай, мені завтра п’ять вправ здавати, а я…

— Від роботи коні дохнуть. Уночі довчиш. Пішли до нас, грітися будемо!

Сашка завагалася.

— А можна, я Коженникова приведу?

— Приводь! Тільки нехай щось прихопить із їдла там, із випивки. Ми на кухні другого поверху, велкам!

Ліза сиділа за письмовим столом перед розгорнутим задачником. Очі її, не відриваючись, дивилися в одну точку. Можливо, цієї самої миті вона вивертала навиворіт уявні сфери.

А може, пригадувала щось. Сашка не зважувалася з нею говорити звідтоді, як наново здобула мову.

Костя, застуджений і млявий, опирався недовго. Його сусіди-другокурсники пиячили десь у своїй компанії, в тумбочці одного з них знайшлася банка кильок у томаті.

— Я Захарові потім віддам, — пообіцяв Костя чи то Сашці, чи самому собі. — Пішли.

На кухні було задимлено й навіть спекотно.

— Група «А» прийшла! — гукнула Оксана, підхоплюючи зі столу два чистих пластикових стаканчики. — За вічну дружбу між нашими групами, першими літерами алфавіту!

Костя випив півсклянки горілки й так посоловів, що відразу зажадав добавки. Банку кильок розкраяли іржавим консервним ножем, і вона пішла по руках: алюмінієвою ложкою виловлювали здохлих рибок із глибини криваво-червоного соусу, викладали на товсті скиби житнього хліба, підлива розтікалася багряною калюжею, банку передавали далі. Сашка й Костя спорудили собі по бутерброду й сіли на ледь теплу батарею. Сашка відшукала на столі пляшку з пепсі-колою та розвела горілку в своїй склянці: вийшло солодке, в міру алкогольне пійло.

— Не жалкую, що живу я часто з ким попало, тільки знаю, що в один з найкращих днів… — красиво й надривно співав хлопець із групи «Б». Сашка знала, що його звуть Антоном, а прізвища ніяк не могла запам’ятати.

Її повело.

У теплій кухні, з килькою в зубах, у клубах сигаретного диму, вона відчула себе вільною. І відповідно, щасливою.

Костина рука опустилася їй на плече.

— Усе повернеться! — незлагодженими голосами співали дівчата. — Неодмінно ще повернеться! І природа! Й погода, і друзів тепло!

Сашка обійняла Костю щосили. Зараз це була найближча їй людина. Ближча за маму. Бо маму вже соромно так обіймати, а в Кості дужі руки з великими долонями й ребра відчуваються крізь светр. Сашка згадала, як ще рік тому мріяла сидіти ось так, у компанії, поруч із хлопцем, обіймати його, пити з пластикового стаканчика й співати, сміятися…

— Люди! — гукнув хтось, влітаючи в кухню. — У душовій гарячу воду дали!

«Люди» відгукнулися радісним ревінням, немов юрба вболівальників на стадіоні. Костя нахилився до Сашки й поцілував її в губи. Вона спробувала ухилитися — їй першої хвилини було неприємно, — але потім впокорилась.

А ще за хвилину зрозуміла, що їй подобається.

— Ти що, ні з ким не цілувалася?!

Сашка хотіла сказати, що вона виродок серед дівчат, який золоте отроцтво провів за письмовим столом, але не змогла. Костя ж бо вмів цілуватися, він був нормальний хлопець і навіть гарний, не шмаркач який-небудь…

Вони вийшли в коридор. Виявилося, що Костя завбачливо налив горілки в пляшку з рештками пепсі-коли, й тепер солодкий напій можна було сьорбати просто з горлечка.

— Малі-новий зво-он на зарє-є-і… — проникливо співали на кухні.

Сашка сама не помітила, як вони опинилися в Костиній кімнаті. Захара й другого сусіди, Льоні, досі не було. Костя всадовив Сашку до себе на ліжко, допив із горлечка пепсі-колу з горілкою, сів поряд із Сашкою і стяг через голову светра.

— Давай… Я двері замкну ззовні. Тобто зсередини… Давай!

Вони, обійнявшись, повалилися на постіль. Жалібно застогнала панцирна сітка.

— Ти ще ні з ким?

Костя намагався розстебнути на Сашці ліфчик, але дрібні гачечки підло застрягли в петлях.

— Та що ж це таке…

З розпачу Костя застромив долоню під резинку. Сашка вигнулася на ліжку дугою, підсвідомо йдучи за підказаною кимось схемою. Ще в школі однокласниці запевняли одна одну, що жінка в ліжку повинна бути палкою, а виходить, ось так вигинатися…

Костя вже розстібав на Сашці джинси. Це було моторошно й заворожливо. Це було прекрасно й соромно. З відчиненої кватирки тягло вогкістю. Коли Костя взявся за Сашчині труси, вона раптом рвонулася й сіла.

— Ну давай… Сашко…

Вона вислизнула з-під його худого спітнілого тіла. Зачарування вечора тануло, запаморочення змінювалося нудотою. Костині руки, що стали раптом настирливими, все-таки стягли з неї трикотажні білі труси, цієї миті Сашка перегнулася через край ліжка, і її знудило золотими монетами.

* * *

— Я казав, що це дуже важливо? Я попереджав?

— Я старалася, — сказала Сашка, не відриваючи очей від напівкруглої подряпини на столі. — Я намагалася. Але в мене…

— Ти повинна була відпрацювати п’ять вправ. Ти абияк відпрацювала дві. Це менш ніж половина!

— Я працювала…

— Працювала?! Ти пиячила до нестями й розставляла ноги в ліжку!

Сашка підняла очі. Її щоки, бліді секунду тому, зробилися вогненно-горячими, здавалося, що зараз лопне шкіра.

— Неправда. Чому ви так зі мною говорите?!

— Тому що ти заслужила, Самохіна. Тому що ти маленька негідниця, котрій надано великі можливості, а вона спускає їх у рівчак, у стічну канаву, в каналізацію. Тепер із тобою говоритиму не я. Тепер із тобою розбиратиметься Фарит Коженников, він веде твою справу, він за тебе відповідає.

Сашка на мить замружилася. Їй уявилася Ліза. «Я не зажадаю неможливого»…

— Зачекайте, — сказала вона, намагаючись опанувати себе. — До наступної суботи я зроблю сім.

— Десять. Крім перших двох. Разом — із першої по дванадцяту.

Сашка зустрілася з ним очима. Портнов дивився, як звичайно, поверх окулярів.

— Десять, — повторила вона пошепки. — Десять…

— І перші дві відпрацюєш як слід. Разом — вправи з першої по дванадцяту. І щодня по параграфу з основного підручника.

Сашка мовчала.

Їй було байдуже.

* * *

Перше, що вона зробила, коли вибралася з інституту, — кинулась дзвонити мамі. Сама не розуміла чому, їй потрібно було впевнитися, що все гаразд, почути мамин голос. Просто зараз.

Уже смеркло. Дощ то припинявся, то починався знову. Вітер вивернув парасольку. Сашка вправила вивихнуті шпиці, струснула воду з черевиків і ввійшла в залите жовтим світлом, пропахле сургучем тепло пошти. До кабінки для переговорів стояла черга з двох осіб. Сашка сіла на стілець у кутку.

Сьогодні вона прогуляла три пари — філософію, історію, фізкультуру. Усе, що було цього дня, крім індивідуальних за фахом. Їй скрізь ввижалися глузливі смішки й багатозначні погляди. Начебто все, що відбувалося вчора в Костиній кімнаті, було відомо всім до найкумедніших і найжалюгідніших подробиць.

А Костю вона просто бачити не могла. Їй було ніяково, й соромно, і зовсім незрозуміло: як тепер жити? Як із ним спілкуватися щодня?

Черга не рухалася: якась жінка говорила й говорила, кивала, погоджувалася та сміялася в слухавку. Сашка дивилася на неї крізь темне скло. Жінка була щаслива, їй було начхати на примарність телефонного зв’язку, дротів не існувало для неї — тільки співрозмовник, якого вона слухала і якого, напевне, любила. Сашка відвела погляд.

Залишився тиждень до суботи, контрольних індивідуальних занять. Десять номерів… Нереально. «Я не зажадаю неможливого», — сказав Коженников і обдурив.

Вона витягла з сумки збірник вправ. Розгорнула там само, на першій сторінці. Почала відразу з третьої: «Не використовуючи проекції та внутрішніх дзеркал, уявіть непрозорий прямокутний паралелепіпед таким чином, щоб одночасно бачити чотири його грані. Подумки деформуйте паралелепіпед, щоб…»

Жінка договорила нарешті, вийшла з кабінки, її місце зайняв дідок із сивими вусами. З’єднання ніяк не встановлювалося, а дідок був глухуватий, він кричав і кричав у слухавку про якісь двісті рублів, що їх чийсь племінник комусь винен, і Сашка не могла уявити паралелепіпеда: ні коробки для посилок, ні пачки вермішелі, ні навіть звичайної цеглини.

«Вправа п’ята: послідовно повторіть одну за одною вправи один, два, три й чотири, без жодних пауз і внутрішніх переривань. Вправа шоста…»

Сашка бачила обличчя Кості — з нижньою губою, відвислою, мов носик глечика. Як паскудно все вийшло, як нерозумно й огидно… І ще ця килька в томаті… Золоті монети були замазюкані червоним, ніби кров’ю, Сашка в самій білизні плазувала по чужій кімнаті й збирала їх, її нудило, клята горілка з пепсі-колою…

Завтра після четвертої пари призначили загальні збори в актовій залі. Й Сашці не вдасться викрутитися, доведеться йти разом з усіма, терпіти погляди, смішки, терпіти Костину присутність…

— Дівчино, ви заснули? Розмовляти будете?

Сашка отямилась, метнулася в будку й узяла ще теплу слухавку. Гудок… Ще гудок… Гудок за гудком…

— Не відповідає ваш абонент!

Сашка подивилася на годинник. Пів на восьму. Мама давно повинна була прийти з роботи.

Вона знову сіла на стілець. Стрілка круглого годинника над дверима дуже повільно підповзала до восьмої. Сашка читала параграф із підручника з цифрою «два». У голові крутилися, притираючись один до одного, крицеві вали й щербаті шестірні. Абонент не відповідав; десь у порожній квартирі дзвонив і дзвонив телефон.

— Дівчино, пошта до восьмої працює.

— Спробуйте ще раз, будь ласка.

— Не відповідає… Може, вони в театр пішли?

Сашка вийшла в темряву, під дощ. Вулиця Сакко і Ванцетті нависала над нею двома рядами будинків; порожні балкони, облуплений тиньк, вологий блиск кругляків. Оголені липи. Мама з Валентином, звичайно, і в театр могли піти… І в гості… І нема нічого страшного в тому, що, коли Сашка захотіла, нарешті, подзвонити мамі, її не виявилося вдома…

Вона йшла по краєчку тротуару з опущеною парасолькою. Краплі дощу били по каптурі. Опале листя розкисло, підгнило, втратило всю свою красу й поетичність. Між каменями бруківки струменіла вода.

Проїхала в напрямку до центру машина, заляпані болотом «Жигулі». Жовті руки фар вихопили на мить стовбури й стіни, відбилися загравою в кожному кругляку, втонули в темряві й зникли. Знову стало темно, й тільки нечисленні вікна, що світилися, та віддалені ліхтарі вказували Сашці шлях.

Налетів вітер. Найближча липа затремтіла, обтрушуючи воду й останнє листя, Сашка скулилася й нижче натягла каптура. Чомусь згадалася та тепла зоряна ніч, коли Ліза вилетіла з вікна. Чому згадалась? Може, подібне відчуття… Порив вітру, начебто щось темне промчало небом. Сашка подумала, що Лізине «самогубство» в своїй безпорадності було схоже на Сашчину з Костею «любов»…

— Добрий вечір, Сашко.

Вона озирнулася. Секунду тому на вулиці, крім неї, нікого не було.

— Чому ви не розкриваєте парасольки? Це що, зараз так модно в молоді — промокати до нитки?

Сашка не відразу впізнала цю людину. Поруч із нею під широким чорним парасолем стояв Микола Валерійович, дуже високий горбань у темному пальті, з довгим сивим волоссям, що вибивалося з-під капелюха.

— Здрастуйте, — сказала вона швидше злякано, ніж люб’язно.

— У вас зуби цокотять. Хочете кави?

* * *

У цьому ресторані вона ніколи не була, хоч і проминала його кілька разів і навіть затримувала погляд на вивісці. Ресторан був не студентський. Гардеробник у чорному піджаці допоміг їй скинути мокру куртку. У кімнаті, відгородженій від загальної зали щільними шторами, горів камін, і Сашка відразу ж простягла до нього червоні від холоду руки.

— Їсти щось будете?

— Я тільки каву…

— Може, хоча б бутерброд?

— Ну…

— Ікра, сьомга, шинка?

— Шинка, — сказала Сашка, бо прикинула, що так буде дешевше.

Микола Валерійович повів плечима. Це був його звичний жест. Сашка не могла позбутися думки, що горб спричиняє йому незручності, начебто там, під піджаком за його спиною, щось згорнуте, складене й прим’яте.

— Сашко, хто ваші батьки?

Вона не очікувала такого запитання. Втім, не знала, чого й чекати.

— Мама дизайнер… Батька немає.

— Умер?

— Ні. Вони розлучилися, ну… Ми не спілкуємося багато років.

— Хто вас послав до інституту? Фарит?

Сашка судомно ковтнула слину.

— Так.

Увійшов офіціант, поставив перед Сашкою філіжанку кави, а перед її співрозмовником — велику чарку коньяку. За кілька десятків сантиметрів від Сашчиного носа виявилася таріль із крихітними бутербродами, де ікра й шинка, ковбаса, сир і сьомга кружляли у вибагливому танку, вбрані у віночки з зелені, під жовтими вітрилами лимонних скибочок.

Сашка зрозуміла, що дуже хоче їсти. Причому давно. Сьогодні вона пропустила обід, а снідати навіть не намагалася. Скрізь їй ввижалася ця клята килька в томаті…

— Голодне студентство, — ніби про себе зауважив Микола Валерійович. — Взяти вам гарячого? Котлету? Відбивну? Перше?

— Відбивну… Дякую.

— На здоров’я… Сашко, ви уявляєте, до якого інституту вступили й до чого вас готують?

Сашка заперечливо хитнула головою.

Її співрозмовник кивнув.

— Мене ніхто навіть не запитував! — сказала Сашка з гіркотою. — Ніхто не цікавився, хочу я тут навчатися чи ні… Мене змусили. Нас не вчать, нас дресирують або зомбують, просто знущаються, і…

Вона затнулася. Микола Валерійович посміхався — начебто вона розповідала щось веселе, кумедне й надзвичайно приємне.

— Житейська справа, Сашко. Не хочете вчитися? А чого ви прагнете? Зазирніть собі в душу і зрозумієте: хочеться вам переважно гуляти й розважатися. Будь-яке навчання — примус. Будь-яка культура — примус, на жаль. Ви внутрішньо незрілі, тому вас потрібно змушувати і робити це жорстоко. Ось ви всі ненавидите Фарита… А дарма.

У Сашки зник апетит. Вона сиділа з низько опущеною головою.

— Ну-ну, — тихо сказав горбань. — Не ображайтеся. Ви ж бо одна з кращих, Сашко. І чекає на вас велике цікаве майбутнє. По-справжньому велике. Їжте, га?

Сашка через силу прожувала бутерброд. Відбивну з’їла наполовину, гарнір залишила. Випила охололу каву й ще одну, гарячу, а потім ще велику чашку чаю з лимоном. Микола Валерійович присьорбував коньяк і дивився на неї через стіл. Зіниці в нього були неприродно маленькі, як макові зернятка — і в напівтемряві, і на світлі.

— Я викладатиму на вашому другому курсі, — сказав горбань. — І потім на третьому. Я дуже розраховую на вас. Мені буде цікаво з вами працювати… Олег Борисович багато задає?

Сашка сардонічно посміхнулася.

— Ви розумієте, це необхідно, — серйозно зауважив Микола Валерійович. — Важко, але треба постаратися, Сашко. Не звертайте уваги на побут, невлаштованість, на поточні дрібні проблеми. Працюйте. А ми з вами ще зустрінемося… Потім.

* * *

Вийшовши з ресторану, Сашка якийсь час поблукала вулицями. Дощ ущух, вітер влігся, крізь дірки в хмарах виглянули зірки, ця сяюча пишнота варта була того, щоб перечекати хвилинку й не квапитися під задушливий дах. Повернулася в общагу пізно; на її превелику радість, й Оксана, і Ліза були вже в ліжках.

Сашка ввімкнула настільну лампу, сіла на стілець, схрестила ноги по-турецькому, накинула на плечі ковдру, розгорнула збірник вправ.

* * *

У понеділок після занять перший курс у повному складі зібрали в актовій залі. Портнов походжав низькою сценою; в кутку сиділа набундючена комендантка общаги.

— Що це? — запитав Портнов, показуючи книжку в сірій паперовій обкладинці.

Ніхто не знав. У залі вовтузилися, рипіли фанерними кріслами, жували жуйки й тихо перемовлялися.

— Це збірник додаткових вправ для першого курсу. У нашому випадку — штрафний збірник.

Метушня вщухла.

— Останнім часом дуже багато скарг надходить на студентів саме першого курсу, які поводяться в гуртожитку неприпустимо, напиваються по-свинячому, влаштовують бешкети… Ви навіщо сюди приїхали, горілку жлуктити?! Вікна бити, двері виламувати, крани зривати? Паруватися сп’яну аби з ким?

— Нехай опалення ввімкнуть, — тужно порадив хтось із задніх рядів.

— Буде вам опалення, Комаров. Після зборів візьмете в мене ось цей підручник, відпрацюєте вправи з першої по третю. На індивідуальних здасте.

У залі запала цілковита тиша.

— Відсьогодні, — буденно оголосив Портнов, — вживання спиртних напоїв у гуртожитку суворо заборонено. Будь-яких. Проводитимуться рейди. У кого знайду в кімнаті хоча б півпляшки пива — даватиму по десятку номерів, і спробуйте не впоратися.

Сашка сиділа в першому ряду, скраю. А Костя — в неї за спиною, у третьому, навскоси. Вона відчувала його присутність. Кожне слово Портнова відбивалося в голові ревінням літака, що летить надто низько.

— Усім зрозуміло?

Мовчання.

— Ідіть у гуртожиток і перевірте ваші кімнати. Усе, що є зі спиртного, вилити в раковину, пляшки здати. Якщо сьогодні хтось нап’ється — клятвенно обіцяю, що в нього не буде вільної хвилини до самого Нового року. Більше того — він не матиме часу на сон. Усе, вільні.

Заляпали відкидні сидіння крісел. Сашка зняла сумку, що висіла на підлокітнику, й ні на кого не дивлячись, рушила до виходу.

Цього разу черги на пошті не було. Сашка слухала гудки раз, і вдруге, а на третій раз мама взяла слухавку й дуже здивувалася з такого несподіваного Сашчиного дзвінка: звичайно, в них усе нормально. Учора вони з Валентином були в гостях у тітки Іри, в неї був день народження, повернулися по півночі, на таксі. А що, власне, сталося?

Слухаючи її безтурботний голос, Сашка подумала, що мама, напевне, помолодшала. Їм із Валентином добре вдвох, Фарит Коженников, як не дивно, мав рацію: вона, Сашка, виявилася б у цій компанії третьою зайвою. Нічого не трапилося; ні аварії, ні катастрофи, ані хвороби, все це існує тільки в збудженому Сашчиному мозку…

Вона йшла й повторювала вправи. Запліталися ноги. Якась бабуся подивилася на неї підозріливо: їй здалося, напевне, що дівчина наклюкалася до непристойності. Сашка зупинилася, щоб передихнути, сперлася на чавунну спинку лави. Сідало сонце; вікна будинку навпроти горіли помаранчевими вогнями.

«Уявну побудову, що вийшла в результаті вправи сім, деформуйте так, щоб її проекція на будь-яку уявну площину мала форму кола…»

І виділений червоним текст із параграфа, який неможливо вивчити, але треба вчити.

Смеркло рано. У кімнаті, пропахлій застарілим тютюновим димом, горіла настільна лампа; Сашка сиділа за книжкою. У гуртожитку було незвично тихо, Оксана спритно переливала самогон із сулії в гумову грілку, придбану в найближчій аптеці. У Лізи скінчилися сигарети, вона подалася по кімнатах і «настріляла» півпачки. Сашка не спала вже другу ніч (чи третю?), прокручувала в мозку вправу за вправою. У каламутному бульйоні безсоння їй починало здаватися, що вона мислить чужими думками: настільки чужими, що вони не вміщаються в голові. «Мислити так, — сказала собі Сашка подумки, — все одно, що намагатися втримати авторучку ратицею».

Вона боялася, що засне над книжкою, але вправи не давали й задрімати, ніби яскраве світло чи голосна музика. Свербіли спухлі повіки, час від часу доводилося розминатися, щоб дати відпочинок затерплій спині. Завтра (точніше, вже сьогодні) вівторок, і Портнов мав перевіряти параграфи; тому о четвертій ранку Сашка відклала вправи і розгорнула текстовий модуль із цифрою «два». Параграфи тут були довші, ніж у першому томі, й кожен завершувався майже сторінкою тексту, виділеного червоним.

«Я не можу це читати, — подумала Сашка, дивлячись на жовтаве поле сторінки, всипане скрегітливою нісенітницею. — Я не можу це вчити. Нехай Фарит робить, що хоче».

Багатогодинні вправи щось вчинили з її розумом, їй здавалося, що вона кришталева, прозора та крихка й цілковито спокійна — немов бурулька. Наче мертвий шмат скла. Вона спробувала заплакати — як дитина пробує проїхатися на самокаті після довгої зимової перерви. У неї вийшло. Великі сльози покотилися по щоках, але Сашка не відчувала ні смутку, ні розпачу, взагалі жодних емоцій — ніби відкрутили водопровідний кран.

Вона перестала лити сльози — знову ж таки — за власним бажанням. Витерла щоки. Впряглася в текст і потягла його — їй здавалося, що вона очима розмотує поплутаний клубок колючого дроту.

«…страху смерті й не знаходив його… Страху ніякого не було, тому що й смерті не…»

Вона не зупинялася. Тоді, першого разу, в бібліотеці, зміст, який прорвався, був яскравий, блакитний. Цього разу — сірий, із тьмяним полиском, крицевий. Дуже уривчастий, Сашка майже нічого, крім «страху смерті», не розібрала. І читала далі, сподіваючись знову пробитися, але рядки тяглися іржавими гусеницями, залишали відбитки в мозку, а змісту не було.

О сьомій ранку спрацював будильник під ліжком у Оксани.

* * *

Із дзеркала в туалетній кімнаті на Сашку глянуло чудовисько з пом’ятою блідою пикою і червоними запаленими очима, вкритими прожилками. Зіниці дивно змінились і звузилися; вона довго кліпала, намагаючись зрозуміти, що не влаштовує її у власному відображенні. Хвилин за десять до зіниць повернулися нормальні форма й розмір.

Вона пропустила математику й англійську. Перед обідом ретельно підвела очі, щоб не здаватися блідою потворою. Ішла з потупленим поглядом, однокурсників уникала; на дошці з загальним розкладом шпилькою було приколено графік індивідуальних на сьогодні. Сашчин час був п’ятнадцять тридцять. Вона забилася в дальній закапелок, влаштувалася на підвіконні й стомлено простягла ноги.

Не стуляти очей три доби. Вона ніколи б не подумала, що на таке здатна. Але спати їй зовсім не хотілося; до призначеного часу залишалося ще сорок п’ять хвилин, вона притулилася спиною до простінка, щоб іще раз переглянути виділений червоним текст, і на мить опустила повіки.

А коли розплющила — за вікном була темінь. І в усьому коридорі була темінь. Тільки звідкілясь із-за рогу лилося кволе світло віддаленої лампи.

Сашка підхопилася, обливаючись холодним потом. Глянула на годинник — за десять шоста; індивідуальні заняття скінчилися годину тому.

Вона побігла. Кроки відлунювали в порожньому коридорі. Двері з табличкою «38» були замкнені. Сашка смикнула їх кілька разів, начебто сподіваючись на диво. Озирнулася. У всьому довгому, тьмяно освітленому коридорі Олександра Самохіна була єдиною людською істотою. Тиша стояла в інституті, й тільки звідкілясь згори долинали галас і сміх: це під дверима спортзалу зібралися гравці в настільний теніс.

Сашка зручніше закинула сумку на плече й пішла в хол. Сама не знаючи навіщо. Напевне, слід було йти додому… В общагу. Напевне, нічого вже не можна було змінити. Напевне, вже завтра доведеться пояснювати Портнову… Від думки, що Портнову доведеться щось пояснювати, Сашка заплакала — по-справжньому гірко, від жалю до себе.

— Де ти була?!

Костя вискочив із тіні під черевом бронзового коня.

— Де тебе носило?! Я підмінював… Ходив, усіх просив, переставляв розклад, щоб на твій час хтось прийшов, а потім ще… Затикав кимось діру… Все думав, що ти з’явишся… До останнього тягнув! Де ти була?

— Я заснула, — сказала Сашка, не намагаючись витирати сльози. — Я все вивчила. Уночі. І проспала.

— Блін, — сказав Костя після паузи. — Тут таке було… Він так репетував… На мене, на всіх… Через те, що тебе нема.

Сашка сіла на гранітний постамент. Обхопила руками плечі. Костя сів поряд. Тому, що він так сидів, мовчки, тому що торкався боком до Сашчиного боку, тому що сопів і дивився просто перед собою — вона обімліла й на секунду зненавиділа себе. За те, що уникала його. За цю кильку в томаті. За підведені очі й пропущені пари. За все.

— Я хотів двічі піти, — сказав Костя. — За себе й за тебе.

Вона не витримала й заревла вголос. Двічі піти на індивідуальні до Портнова — все одно, що двічі вмерти. Костя був ладен і на це заради неї, а вона втекла в нього з ліжка, заблювала йому кімнату й майже тиждень відвертала носа!

— Він уже пішов? — запитала вона крізь сльози.

Костя мерзлякувато повів плечима.

— Він в інституті. Я тут давно сиджу, від самого кінця занять. Він не виходив… Слухай-но, може, мені піти й сказати йому, що я знайшов тебе й уся справа в тому, що ти захворіла? Знепритомніла… А що?

Сашка помотала головою. Брехати Портнову — самогубство. Те, що Костя зголосився бути гінцем, — самопожертва.

— Я сама до нього піду, — найбільшою незручністю були не сльози, хоча все обличчя, напевне, вкрилося чорними патьоками. Найбільше їй заважали кляті шмарклі, від яких червонів і роздувався ніс. — Поки він не пішов. Нехай робить, що хоче.

— Він злий! Зараз не треба — потрапиш під гарячу руку… Нехай охолоне…

— Портнов — охолоне?!

Сашка підвелася. Вахтерка зі скляної будки дивилася з подивом і співчуттям.

— Ти тільки мене дочекайся, — кволим голосом сказала Сашка. — Мені легше буде, якщо я знатиму, що ти чекаєш.

Костя рвучко кивнув.

Сашка спустилася вниз, до входу в їдальню, вже замкненого. Навпроти висіло велике дзеркало; вона відбилася в ньому на повен зріст. Не розглядала відображення, витерла, як могла, чорні патьоки навколо очей. Перевела подих. Спустилася нижче — в коридор із коричневими дерматиновими дверима. На перших, широких, із двох стулок, була табличка: «Навчальна частина».

Сашка постукала. Стукіт втонув у дерматині. Тоді вона постукала по ручці.

— У чому справа?

Голос був різкий. Голос Портнова.

Сашка потягла на себе ручку дверей.

У довгій, м’яко освітленій кімнаті стояли дивани вздовж стін, вішак із кількома плащами й зовсім голий пластмасовий манекен. У найдальшому від дверей кутку, біля старого письмового столу сидів Портнов над розкладеними паперами. Дивився на Сашку поверх окулярів крижаними, нерухомими очима.

«На мене чекає Костя», — нагадала вона собі й проковтнула слину.

— Що вам потрібно, Самохіна?

— Я вивчила, — сказала Сашка, намагаючись не виказувати страху. — Я все вивчила. Я готова до заняття.

— Котра година?

— Пів на сьому.

— На котру годину було призначено індивідуальне заняття?

— На п’ятнадцяту тридцять… Але я все вивчила! Можете перевірити…

— Чому я повинен витрачати на тебе свій особистий час?

Сашка розгубилася.

— Ви пропустили заняття, Самохіна. Ваш поїзд пішов.

— Але в мене була поважна…

— Не було! Жодна причина не є поважною для пропуску контрольного заняття. Я пишу доповідну Коженникову, нехай вживає дисциплінарних заходів.

— Але я все вивчила!

— Мене вже не цікавить. Наступна наша зустріч відбудеться в четвер, на лекції. До побачення.

І Портнов вказав їй на двері.

Сашка вийшла. Потім повернулася, досі не в змозі повірити в несправедливість.

— Я вивчила! Це ж тільки п’ятнадцять хвилин! Перевірте…

— Зачиніть двері, Самохіна, з того боку.

Волочачи за собою сумку, вона зійшла сходами. Біля входу в їдальню зупинилася перед дзеркалом. Сльози висохли, обличчя здавалося білим і довгим, наче бинт.

— Ну що?! — Костя чекав на неї і кинувся назустріч.

Сашка цілу хвилину не могла нічого сказати. Згадалася літня розмова, майже півтора року тому: «У мене будильник не задзвонив… — Дуже погано, але не жахливо… Навіть корисно — навчить тебе дисципліни… Друга така промашка обійдеться дорожче, й не кажи, що я не попереджав…»

— Та що сталося, врешті-решт?!

— У тебе є можливість… якось зв’язатися… з твоїм… батьком?

Костя відсахнувся.

— Навіщо?

— Мені треба з ним поговорити, — безнадійно сказала Сашка.

Костя мовчав.

— Ну?

— Він давав мені телефон, але я той папірець викинув. — Костя глибоко зітхнув. — Слухай-но… Ну ти ж нічого жахливого не зробила… Еге ж?

* * *

Сашка додзвонилася до мами лише наступного дня. Голос у трубці був глухий і стомлений. Спочатку мама відмовлялась, тільки потім зізналася, що вчора, повертаючись із роботи, впала й поламала великий палець на правій руці. Нічого страшного, звичайно. Мороки багато… Та й рука все-таки права… Ну та могло бути гірше, як виявилося. Якби не послизнулась — звалилася б у каналізаційний люк, там покришку поцупили, темно, ліхтарі не горять… За два кроки був люк відкритий! На тротуарі, ввечері! Тож що не робиться, все на краще. З ЖЕКом лаємося, судитися будемо, напевне. А палець зростеться. Не переживай. Усе заживе.

Поговоривши з мамою, Сашка довго блукала містом. Пішов перший сніг і відразу розтанув.

* * *

У четвер увімкнули опалення. У сусідній кімнаті відразу прорвало батарею, і опалення відключили. Тупотіли коридором сантехніки, сварилися й гуркотіли залізом.

До вечора в кімнаті запітніли шибки. Зробилося тепло. Гармошка батареї прикрасилася свіжовипраними шкарпетками, колготками й трусами. Сашка пішла на кухню, залила окропом кубик бульйону в емальованому кухлі, сьорбаючи, сіла за вправи.

Було таке відчуття, начебто вона уникла великого лиха. Власне, тоді, позаминулого літа, коли побачила розгублену маму поруч із ношами, на яких лежав зовсім не знайомий Сашці Валентин, відчувала щось подібне. Майже радість — тому що замість великого лиха прийшло відносно невеличке, що його легко пережити.

— Навіщо він це робить? — запитував Костя, сидячи над чашкою чаю з розкислим у ній сухарем.

— Ти не запитуєш, як він це робить.

І вони мовчали. Сашка була майже щаслива, бо потік цих подій остаточно вимив із їхніх стосунків той вечір, ту кильку, те зім’яте простирадло й монети на підлозі… Монети вона, до речі, зібрала потім до єдиної. Склала у валізу, начебто передчуваючи, що рано чи пізно Коженников-старший виставить рахунок.

— Костю, — запитала Сашка тихо. — А ти… Якщо ти захочеш покинути інститут… Просто взяти й поїхати. Невже він тебе не відпустить?

Костя спохмурнів.

— У нас була з ним про це розмова, — сказав він, намагаючись виловити уламки розкислого сухаря алюмінієвою чайною ложечкою. — Коротше, я й не намагатимусь. У мене мама не дуже здорова, бабуся старенька вже… Я буду вчитися.

— Ага, — відгукнулася Сашка, зітхаючи.

Настала ніч. Ліза валандалася не знати де, Оксана довго вовтузилася на стільці, намагаючись вивчити параграф, потім пожбурила книжку, випила на самоті самогону з гумової грілки й лягла спати. Сашка сиділа над книжкою, відпрацьовуючи номер за номером, начебто сходячи майже прямовисною стіною, ще й вкритою кригою. Прочитати вправу дев’яту, посидіти в розпачі хвилини зо дві: таке людині створити неможливо, таке просто уявити не можна… Протерти очі, повернутися до вправи вісім, повторити її над силу; знову перечитати номер дев’ятий. Спробувати. Стиснути руками скроні. Ще й ще раз повторити восьму; знову взятися за дев’яту й зрозуміти, що контур є, намацується, треба тільки обережно… Дуже зосереджено… Довести вправу до половини й зірватися. І знову — зірватися відразу після початку. І знову — ледь-ледь не довести до кінця. І знову — довести, але знати, що повторити не зможеш. Повернутися до восьмої, подумки прокрутити її, повторити дев’яту, морщачись від напруги. І ще повторити. І ще. Перевести подих, витерти сльозаві очі, дозволити собі хвилинний перепочинок: сьорбнути охололого чаю. Прочитати вправу десять… І знову впасти у відчай.

Так минула п’ятниця. І так минула ніч із п’ятниці на суботу. Об одинадцятій десять, точно в свій час, Сашка ввійшла до тридцять восьмої аудиторії. Усередині в неї не лишилося ні страху, ні злості. Світ навколо був темним, поле Сашчиного зору звузилося до круглого віконця завбільшки як автомобільне колесо.

Вона не побачила обличчя Портнова, а тільки його руку з перснем.

— Я чекаю, Самохіна, повної серії вправ із першої по дванадцяту. Якщо зіб’єтеся — починайте спочатку.

Вона поставила посеред аудиторії стілець, сперлася двома руками на високу спинку й почала.

«…Уявіть сферу… Подумки деформуйте таким чином, щоб зовнішня поверхня виявилася всередині, а внутрішня — ззовні…»

Двічі Сашка збилася. Переходячи від сьомої до восьмої вправи й потім на дванадцятій, найскладнішій. Обидва рази зупинилася й почала все спочатку. І з третьої спроби довела серію до кінця без єдиної паузи — як пісню чи танець. Як скоромовку. Як довгу гімнастичну вправу на колоді…

Віконце світла перед її очима ще більше звузилося. Вона не бачила обличчя Портнова. Вона бачила стіл, краєчок записника й руку з перснем, нервово стиснуту в кулак.

— Добре, — сказав він глухо. — До вівторка — параграфи вісімнадцять і дев’ятнадцять. На майбутню суботу — вправи з тринадцятої по сімнадцяту.

— До побачення, — сказала Сашка.

Вийшла з аудиторії, кивнула Кості. Добралася до гуртожитку, нічого навколо не бачачи. Лягла в ліжко й відімкнула свідомість.

* * *

— Самохіна! Вставай… Перша пара спеціальність. Вставай, чуєш?

У Лізи були дорогі, але надто різкі й екзотичні парфуми. Сашка розплющила очі.

— Що?!

— Понеділок, ранок! Уставай, півгодини до дзвінка! Якщо ти ще раз пропустиш — Портнов лопне!

— Була субота, — сказала Сашка.

— Була та спливла! Ти цілу неділю проспала!

«А мама, — подумала Сашка. — Я їй обіцяла дзвонити у вихідні… Не подзвонила… А Костя… Як же?»

Ліза металася по кімнаті напівгола, натягала тонкі колготки, на них джинси.

— Ксано! Ти моїх прокладок не брала?

— Брала, пачка в столі.

— Дурепа, якого хріна ти крадеш?!

— Там ще залишилося, не репетуй. Я тобі потім поверну.

— Повернеш ти… Ще раз побачу — я тобі ці прокладки в дупу запхаю!

Сашка накинула халат і побрела вмиватися. Із дзеркала на неї глянуло сіре, змарніле, але спокійне й навіть привабливе обличчя. Сашка кліпнула очима: зіниці розійшлися й склалися, мов чорні діафрагми фотоапарата, й набули звичайної форми.

Вона прийняла душ і помила голову, тоді тільки виявилося, що її фен для волосся перегорів.

— Хто спалив?

— Не я, — Ліза вже стояла в дверях. — Дзвінок за десять хвилин, я не хочу через тебе слухати істерики Портнова!

— Послухаєш через інше… Оксано, дай фен.

— Я дала Любці з дев’ятнадцятої кімнати, вона не повернула… Замотай рушником, так іди!

Сашка, як могла, розтерла волосся рушником. Надягла плетену шапочку, куртку, вкинула в сумку зошити та книжки й побігла через двір до будинку інституту. Влетіла в першу аудиторію, ляпнулася на своє місце поруч із Костею, і відразу гримнув дзвоник.

Минула хвилина. Портнова не було. Першокурсники перезиралися. Почалося неголосне перемовляння.

— Може, він захворів? — із надією припустив хтось.

— Аякже…

— Розмріявся…

Рвучко розчинилися двері. Розмови вмовкли на півслові. Увійшов Портнов, уривчасто привітався, сів за стіл. Схилив голову, глянув на студентів поверх окулярів. В аудиторії зависла стерильна тиша.

— Половина семестру пішла, мов у пісок, — сказав Портнов. — Наближається зимова сесія. На вас чекають два іспити — з філософії та історії. І заліки з усіх предметів. Зрозуміло, і за фахом теж. Ті з вас, хто не здасть його з першого разу, матимуть неприємну розмову зі своїми кураторами.

По столі Жені Топорко покотився олівець, звалився на підлогу, але вона не насмілилась нагнутися, щоб його підняти.

— Я повинен вам дещо сказати саме сьогодні, — провадив Портнов. — Я говорив це декому на індивідуальних, тепер скажу всім. Вправи, які ви намагаєтеся робити, переборюючи обмеженість і лінощі, змінюють вас ізсередини. Може, ви це помітили. Якщо ні — помітите пізніше.

Він зробив паузу. Сашці хотілося подивитись на Костю, але вона втрималася.

— Ми перебуваємо на самому початку шляху, — уривчасто провадив Портнов. — Триває підготовча робота. З того, як вона проходить, можна сказати з упевненістю: розхлябанішої та ледачішої групи мені не доводилося вчити вже багато років! Гірша за вас хіба що група «Б», але вона взагалі не лізе ні в які ворота, і я думаю, що більше половини студентів не побачать випускний вечір!

Тиша.

— Самохіна, — кинув Портнов.

Сашка встала.

— Іди сюди.

Сашка вийшла до дошки.

— Скільки вправ зі збірника ти відпрацювала?

— Дванадцять.

Портнов обернувся до класу.

— Хто-небудь із вас, вундеркінди, зробив дванадцять вправ за збірником? Ти, Павленко, скільки зробила?

— Шість, — прошелестіла Ліза.

— А ти, Топорко?

— Вісім…

— А ти, Коженников?

— Три, — сказав Костя. Він був дуже блідий, у яскраво-червоних плямах.

— Ця дівчинка отримає залік автоматом, — сказав Портнов, не дивлячись на Сашку. — Вона вчиться. Була лідером після першого ж заняття, тепер пішла у відрив і спокійно може дивитися в очі зимової сесії. Ви — решта — запам’ятайте: іспитів з нашого предмета лише два: проміжний на третьому курсі та випускний на п’ятому. Але кожен залік, наприкінці кожного семестру, буде для вас великим життєвим випробуванням, це я обіцяю. Самохіна, сідайте.

Сашка сіла на своє місце. Група «А» за її спиною мертво мовчала. «Всі мене зненавидять», — подумала Сашка майже весело. Хоча здавалося б… Чому заздрити…

Цієї миті в неї всередині начебто розсунулася низька стеля. Розійшлися бетонні плити, в них ударив промінь світла. Усе волохате й темне, що лякало її і давило, під цим світлом виявилося кумедним і жалюгідним. Начебто відкрився виворіт малобюджетного фільму жахів: монстри, що були в ужитку, смерть у савані з печаткою пральні, маленький товстенький режисер…

— Агов! Ти чого?

Вона на превелику силу заплющила очі й знову розплющила. Навколо метушилися однокурсники, гриміли стільці, хтось дуже голосно сміявся. Щось сталося…

Портнова на місці не було. Двері в хол стояли розчинені навстіж.

— Що сталося? — мружачись, запитала Сашка.

— Пара скінчилася, — сухо пояснив Костя. — Зараз фізкультура. У тебе форма є?

* * *

У се навколо відбувалося дуже швидко. Залишившись сама, Сашка зійшла на третій поверх якраз у мить, коли пролунав уже дзвоник на пари; вона стала в стрій просто в джинсах і светрі.

— Кого я бачу! — вигукнув юний фізрук. — Олександра! Чого ж ви не ходите на заняття? А коли є — то без форми?

— У неї часу нема, вона поглиблено вчиться, — сказала Ліза. Хтось захихотів.

— Ви не забули, що фізкультура — профілюючий предмет? Поряд зі спеціальністю. І що на всіх нас чекає залік, безжальний і близький?

У шерензі засміялися.

— Я зараз переодягнуся, — сказала Сашка.

— Давайте, але швидше, швидше! Ми починаємо розминку! О! Бігом марш! Коротков, не заганяйте темп!

Сашка кинулася в роздягальню. Витрусила з сумки злежалий спортивний костюм і кеди. У задушливій кімнатці-щілині стояли чобітки під лавами, піжонські черевики на «тракторній» підошві й модельні — на тоненьких шпильках. На залізних гаках, ніби тулуби в крамниці різника, висіли чиїсь джинси, спідниці, недбалими купами валялися на лаві светри. Чийсь упав. Сашка механічно підняла його, поклала на стілець.

Страху не було. Але не було й безстрашності. Вона почувалася відстороненою, мов та риба в уповільненій зйомці. «Раз-два-три-чотири», — командує в залі Дім Дімич. Тупотять кросівки. Триває розминка…

Сашка зашнурувала кеди й попленталася в спортзал.

* * *

— Вона не брала.

— Ти звідки знаєш?

— Знаю! Ти їй мстишся не знати за що…

— Тихо, не репетуйте…

Група «А» першого курсу обступила лаву в дворі. На спинці сиділа Ліза, впиралася в брудне сидіння тонкими підборами чобіт.

— Самохіна! У мене сто доларів у кишені куртки лежало. Віддай, бо буде гірше.

Сашка зупинилася.

Закінчилася четверта пара. На філософії та історії їм роздали приблизний список питань до іспиту. По шістдесят запитань, разом сто двадцять; звичайно, вона не встигне вивчити. До суботи треба зробити вправи з тринадцятої по сімнадцяту, а завтра вівторок, індивідуальні, параграф…

— Самохіна, ти оглухла?

Після того, що трапилося з нею на першій парі, Сашка справді міркувала повільно.

Вони юрмилися навколо лави: розлючена Ліза в оточенні хлопців, її друзів і клевретів. Костя з жалібно-червоним обличчям. Андрій Коротков, великий і похмурий. Женя… Ігор… Денис…

— Що ти кажеш? — перепитала Сашка.

Ліза зіскочила з лави, підійшла впритул, у ниточку стисла напомаджені губи.

— Ти була сама в роздягальні. У мене там висіла куртка. У кишені сто доларів…

— У правій? — запитала Сашка.

У Кості покруглішали очі. Хлопці перезирнулися.

— У правій, — тихо погодилася Ліза. — Понабирали злодюжок… Віддавай.

Сашка прикрила повіки. Хотілося спати. І одночасно дуже хотілося сісти за вправи. Як, буває, хочеться їсти.

— Вони за підкладку завалилися. Шукай.

Липа, під якою стояла та лава у дворі, зовсім облетіла, й листя згріб двірник. Один чи два останніх листочки ще чіплялися за ілюзію життя, здригалися, а гілки бились одна об одну, шкребли й шелестіли. Крім цього звуку, нічого не було чути. Швидко сутеніло. Світилися вікна в інституті. Спалахнув ліхтар біля входу в общагу.

— Ну давай, дивися, — нервово сказав Костя.

Ліза застромила руку в кишеню куртки. Дуже довго вовтузилася. Потім її тонке обличчя почервоніло в сутінках, стемніло, як у мулатки.

— А ти звідки знаєш?! — обернулася вона до Сашки. — Звідки ти знаєш? Ти туди лазила, так?

Сашка знизала плечима.

— Ні. Я просто здогадалася. А тепер проси пробачення. Скажи: вибач, Сашко.

— Що-о?!

Сашка знову на мить опустила повіки. Відчуття, що навідало її на першій парі, готове було повернутися.

— Попроси тут, при всіх, пробачення. Бо ти мене звинуватила в крадіжці.

— Іди ти, — сказала Ліза.

Сашка ступнула вперед. Світло ліхтаря впало на її обличчя.

— Ти мене чула, Павленко. Не доводь.

Ліза дивилася Сашці у вічі. Дуже швидко, як слайди, на її обличчі змінили один одного злість, подив, ніяковість і, нарешті, промайнув переляк.

— Чого тобі треба? — пробурмотіла Ліза.

— Вибачайся.

— Ну, вибач…

У цілковитому мовчанні Сашка пройшла крізь стрій однокурсників, які розступилися, й стала на поріг гуртожитку.

* * *

У листопаді випав сніг. Рано-вранці, в цілковитій темряві, Сашка перша виходила з гуртожитку й, залишаючи ланцюжок слідів, бігала навколо двору. Коло за колом. По своїх слідах — як і рік тому.

Ніхто її не примушував. Просто вона зрозуміла, що без цих пробіжок, без тиші глухого ранку, без снігу під ногами й хмаринки з рота ніколи не витримає навантаження. Ні фізичного, ні морального.

Спочатку Костя бігав із нею, але потім поступово «відвалився». Йому було важко вставати вдосвіта, він і перші пари просипав (якщо на них не випадала спеціальність). Сашка навіть раділа: їй потрібна була самотність. Цілковита тиша й звук снігу під ногами, що рипить або хлюпає — як поталанить.

Мама ще й досі носила гіпс на руці. Запевняла по телефону, що нічого страшного, вона звикла, палець не болить. Разом із Валентином вони надіслали Сашці посилку: зимові чоботи, рейтузи, шкарпетки, навіть нову куртку з хутряним каптуром. Куртка виявилася замала.

У кімнаті номер двадцять один надовго запанувала зима — Ліза не помічала Сашку, та впритул не бачила Лізи. Оксана спочатку намагалася якось їх помирити, та облишила марні спроби й жила власним життям: до неї раз у раз ходили в гості дівчата з групи «Б», а іноді й хлопці з другого курсу.

— Прохідний двір, — крізь зуби казала Ліза, але ніхто її не чув. Щось не склалося в неї з наймом квартири: чи то грошей не вистачило, чи не знайшлося підходящої, чи — Сашка й таке припускала — Портнов заборонив.

Одного разу дорогою на пошту (була неділя, а Сашка дзвонила додому раз на тиждень — залізно) вона побачила попереду на вулиці Сакко і Ванцетті Фарита Коженникова й Лізу. Вони йшли поруч, Коженников щось говорив. Ліза слухала, і в неї було таке обличчя, що Сашці стало її шкода.

Вона сповільнила крок. Від листопадової відлиги сніг станув, розкис, по бруківці бігли струмочки, як навесні, на дні їх яскраво жовтіло опале листя.

Коженников і Ліза розійшлися на перехресті перед поштою. Коженников кивнув і покрокував ліворуч, перетнув вулицю й незабаром зник за рогом. Ліза стояла, притулившись до стовбура голої липи.

Сашці схотілося підійти до неї, сказати щось. Вона вже зробила крок; велика калюжа хлюпнула під ногами, змусила її відскочити й повернутися до дійсності.

Ліза не зрадіє. Сашка нічого не може змінити, принаймні поки що.

Прослизнула в Павленко за спиною, ввійшла в бурштиново-тепле, задушливе приміщення пошти й увесь час, поки тяглася її черга до телефону, уявляла, як одного разу плюне в обличчя Коженникову. От набере повний рот слини й як плюне! Дідок, що зайшов у кабінку перед нею, вже закінчував розмову, коли Сашка зрозуміла — з розгубленістю і невдоволенням, — що тінь її ненависті до Фарита Коженникова падає і на Костю.

Син за батька не відповідає, сказала вона собі. Костя — така самісінька Фаритова жертва, як і вона, Сашка. Він порвав і викинув батьків телефон. Той узагалі йому не батько — хіба що біологічно…

— Ви будете говорити чи ні? — запитала дівчина за стійкою.

І Сашка ввійшла в кабінку. Але, навіть розмовляючи з мамою, не могла викинути Коженникова — і Костю — з голови.

* * *

— Ти своєму не даєш, чи що? — заклопотано запитала Оксана.

Вона мила посуд на кухні. Хто б не насвинячив — Оксана завжди мила посуд. Бувало, шпурляла каструлі й репетувала: «Розвели срач!», але мила все одно. Вигляд масних тарілок, купою накиданих у мийку, викликав у неї шаленство.

— Вони такі гіперсексуальні в цьому віці, — повторила Оксана, видно, чиюсь фразу. — Ти його так не втримаєш, врахуй.

Сашка сиділа над параграфом. У двадцять першій кімнаті було дуже багато Лізи, Лізиних друзів і подруг, вони сиділи скрізь, навіть на Сашчиному ліжку. Сашка не хотіла зв’язуватися — взяла книжки й пішла на кухню, де о цій порі нікого не було, тільки Оксана мила посуд.

За місяці, прожиті в гуртожитку, Сашка навчилася спати під гуркіт і вчитися серед землетрусу. Слова Оксани збили її з пантелику. Доводилося раз у раз повертатися очима до початку абзацу.

— Взагалі, ти дивна, — міркувала Оксана. Вона стояла до Сашки спиною, намилювала тарілку в раковині й не чула нічого, крім свого голосу й дзюркотіння води. — Тобі вже вісімнадцять незабаром? Навесні? Пацанка. Портнов тобі автомат ставить, єдиній із тридцяти дев’яти чоловік. А ти зубриш, неначе попка, з ранку до ночі. Костика відіб’ють, він хлопець симпатичний, а в нас повно гарних дівок. Тут і місцеві дівчатка, школярки, дуже навіть нічого…

Відчинилися двері. Накульгуючи, ввійшов одноокий Вітя — третьокурсник, як і раніше, скособочений і дивний. Трикотажні штани пузирилися на колінах, картата сорочка пам’ятала кращі дні. На руках у нього були величезні шкіряні рукавички, обличчя закривали чималі темні окуляри. Сашка здригнулася.

— Привіт, дівчата, — прошипів Вітя. — Почастуєте чайком?

Оксана озирнулася.

— Свого нема, чи що?

— Зараз, — сказала Сашка, відсовуючи книжку. Все одно зосередитися не вдавалось.

Засичав, нагріваючись, електричний чайник. Засмерділо смаленою ізоляцією.

— Вітю, а що в тебе з руками? — запитала Сашка ніби між іншим.

Вітя подивився на свої долоні в рукавичках. Поворухнув пальцями.

— Та так… Сесія наближається, дівки, зимова сесія. Пережити б, ось у чому питання.

— Пережити б, — луною відгукнулася Сашка.

Вітя наставив на неї чорні скельця окулярів.

— Вам що, перший курс, гуляй і радій. Новий рік зустрічай. А ось на третьому іспит зі спеціальності, дівки.

Оксана вимкнула воду. Обернулася, витираючи руки й без того мокрим рушником.

— Що? Важко?

Вітя невиразно похитав головою.

— Можна сказати й так… Важко. Ми після іспиту переходимо на іншу базу… Хто здасть, звичайно.

— Може, там буде легше, — припустила Сашка без особливої впевненості.

Про те, де та «інша база» і що воно таке, ніхто з першокурсників не мав анінайменшого уявлення. Подейкували, що це якийсь дуже просунутий, технічно оснащений інститут із «євроремонтом» у общазі й комп’ютером на кожному столі. Казали також, що це похмурі катакомби глибоко під землею. І ще казали, що то десь у іншому місті.

Дехто — Сашка сама чула — цілком серйозно припускав, що це на іншій планеті.

Сама Сашка сказала одного разу Кості — жартома, звісно, — що «інша база» для старшокурсників — щось на кшталт потойбічного царства, про яке ніхто нічого не знає, бо звідтіля не повертаються. Костя, пригадується, зреагував дивно — сполотнів і тихим голосом запропонував так більше не жартувати.

— Може, й легше, — понуро погодився Вітя. — Ет, дівки, я ж у морехідне збирався.

Сашка налила окропу в емальований кухоль. Ляпнула туди чайний пакетик на ниточці.

— Скільки тобі цукру?

— Дві ложки. Ні, три.

Сашка поставила напій на край столу. Вітя незграбно підняв обома руками — у шкіряних рукавичках — і вилив у себе гарячий чай, ніби воду.

Сашка затримала подих. Вітя поставив порожній кухоль на стіл, посміхнувся, облизав губи.

— Дякую.

— Не гаряче? — тихо запитала Сашка.

Він помотав головою.

— Нє-а… Піду я вчитися, дівки. Спасибі, згадуйте незлим тихим словом.

І вийшов.

* * *

Сашка ввійшла в кімнату з підручником під пахвою. Світла було зовсім мало — одна настільна лампа та ще вогники сигарет. У тютюновому диму важко було розгледіти обличчя, Ліза сиділа на столі поруч із магнітофоном, ще чоловік із десять — першокурсники, другокурсники — розташувалися, де попало. На Сашчиному ліжку сиділи двоє — дебела напівзнайома дівчина обіймалася зі своїм хлопцем. Її звали Ірою, його, здається, Славою.

— Відбій, — сказала Сашка. — Одинадцята. Всі геть із кімнати.

Її не слухали і не чули. Вона підійшла до столу й скинула магнітофон на підлогу.

Відскочила кришка. Випала касета. Розмови вмовкли.

— Отетеріла, Самохіна? — у цілковитій тиші запитала Ольга з тридцять другої кімнати.

Сашка ввімкнула світло. Усі примружилися. Сашка дивилася широко розплющеними, навіть ледь витріщеними очима.

Щойно на кухні, під сміх і чужі голоси, вона скінчила двадцять п’яту вправу.

Хоча Портнов задав їй номери тринадцять-сімнадцять.

Так вийшло, що, коли відпрацювала сімнадцяту, Сашка прочитала наступну — просто з цікавості — й нічого не зрозуміла.

Замість того щоб просто згорнути книжку, вона прочитала завдання ще раз. Зрозумілі слова. Більш-менш знайомі образи. А ось що з ними треба робити і як — уявити було зовсім неможливо.

І тоді в Сашки прокинувся давній бзик. Можливо, стиль відмінниці й зубрилки. Може, інстинкт дослідника. Але вона подумки проклала ниточки від сімнадцятої вправи до вісімнадцятої, потяглася, мов у цілковиту пітьму, й за кілька хвилин намацала те, що звикла називати «контуром» вправи.

Ось воно.

Вона по-справжньому зраділа. І обережно взялася розминати вісімнадцяту. Від неї потяглися нитки до дев’ятнадцятої і далі до двадцятої. А потім усередині в Сашки сталося щось подібне до осяяння, і вона кинулася вперед по номерах, від одного до іншого, а світло ставало дедалі яскравішим, поки, нарешті, на двадцять п’ятій вправі вона не осліпла.

Внутрішнє світло спалахнуло дуже яскраво й згасло. Сашка протерла очі — не бачила ні підручника, ні кухні. На мить їй здалося, що вона всередині вправи. Вона — темний контур у просторі без верху й низу. Сашка не встигла злякатися. Гупнули двері, повіяло протягом, відчинилися дверцята холодильника.

— Суки! Хто мого оселедця жер?!

— Дурень, ти що, в спільному холодильнику залишив?

— А я не можу його в кімнаті зберігати! Він смердить!

— Ну, з’їв би відразу…

— Гади… Чия це ковбаса? Зжеру, сволото, всю.

— Облиш, це Лєнчина, вона з душком… У посилці ще зіпсувалася…

Сашка чула голоси, що лунали зовсім поруч. Відчувала вітер на обличчі, запахи. Й нічого не бачила.

Відчула, як зіслизає з колін підручник. Встигла підхопити. Страху ще не було, Портнов щось таке казав… про зір, який може змінитися…

А раптом вона осліпла назавжди?!

Сашка мало не завила від жаху. Взялася терти очі, начебто бажаючи їх вийняти, і за кілька секунд розрізнила білу пляму холодильника. А ще за хвилину побачила голову оселедця на кахельній підлозі, чиїсь ноги в капцях, скалки від чашки…

Зір повернувся.

Похитуючись, Сашка побрела у свою кімнату. З нею щось відбувалося. Щось серйозне. Вона не могла — і не бажала — це зупинити. Розчинила двері в кімнату, побачила вогники сигарет і парочку, що сиділа на її ліжку. Вона не думала ні про що, а діяла інстинктивно.

— Усі геть. Оглухли?

— Ти перевчилася, дитинко? — м’яко запитав хлопець, що сидів на її ліжку.

І глянув їй у вічі.

Сашці здалося, що минуло кілька секунд. Насправді, коли вона опам’яталася, було вже пів на дванадцяту й вона була в кімнаті сама. Валялися недопалки на підлозі. Від тютюнового диму нудило. Сашка добралася до вікна, обдерла папір, який вони клеїли разом з Оксаною, повисмикувала поролон і розчинила стулку, хапаючи ротом крижане листопадове повітря.

* * *

— Знаєш, я тебе боятимусь, — сказав Костя. — В тебе іноді такий погляд…

Вони сиділи на підвіконні в закапелку коридора неподалік від тридцять восьмої аудиторії. Костя вийшов з індивідуальних десять хвилин тому. Ще за п’ять хвилин до Портнова належало йти Сашці.

— Саш… Що там було? Щось же було, а вони не зізнаються, начебто їм соромно…

— Нічого, — в’яло відмахнулася Сашка. — Я їх послала.

— Ти змінилася, — сказав Костя.

— Ми всі змінюємося.

— Так, але ти… Може, ти геній? Або ще щось гірше? — Костя намагався жартувати.

— Мені час, — мовила Сашка.

Вона зупинилася перед дверима аудиторії. Насправді в неї було ще дві хвилини як мінімум; за дверима щось голосно й різко говорив Портнов. Начебто стьобав батогом або цвяхи забивав. Сашка подумала, що її якраз сьогодні не лаятимуть. Сьогодні вона принесла не п’ять, а двадцять три нові вправи. Двадцять три… Їй стало страшно й весело, як у дитинстві на чортовому колесі.

Женя Топорко вийшла з аудиторії, дивно згорблена, стримуючи сльози. «Отримала», — подумала Сашка без співчуття. І ввійшла до Портнова.

— Доброго ранку, Самохіна. Зробила?

Сашка кивнула. Сперлася на високу спинку стільця і взялася за уявну роботу, починаючи з тринадцятої вправи.

Збилася на чотирнадцятій. Почала знову. Збилася на п’ятнадцятій і знову почала спочатку. Портнов дивився зі скептично стиснутими губами. Сашка, ладна вже впасти в паніку, почала ще раз і збилася на тринадцятій. Портнов мовчав.

— Я зараз. Мені треба зібратися.

— Збирайся.

— Я…

Сашка затнулася. Їй пригадався вчорашній день. Оксана з її посудом. Вітя з його рукавичками. «Ти своєму не даєш?» Гарячий чай… Вогники сигарет у темряві…

Вона почала тринадцяту й зрозуміла, що вправи ковзають. Одна за одною. Мов ланки ланцюга. Мов звичні думки. Божевільні. Чужі.

Вона проминула шістнадцяту. Сімнадцяту. Без паузи перейшла на вісімнадцяту. Дев’ятнадцяту. Заходилося серце, Сашка почувалася канатоходцем, який танцює над галасливою юрбою. Вона майже чула захоплені вигуки — хоча насправді в кімнаті було тихо, десь у коридорі перемовлялися студенти. Сашка стояла, вчепившись у спинку стільця, і дивилася в простір, а навпроти сидів Портнов, дивився на неї і якимось чином — яким? — знав і бачив її танок на дроті, він був єдиним глядачем… Слухачем? Співучасником? Що відбувалося з нею, і як він міг це відчувати? І якими її думки-вправи бачилися йому?

Відразу після двадцять п’ятої вона осліпла. Як і вчора, на кухні. Спалах — і пітьма, ніби в закритому ящику. Темінь. Морок.

І тиша. Портнов не ворухнувся.

— Сядь.

Тримаючись за стілець, вона обійшла його й сіла. Зарипіло сидіння.

— Тобі які номери було задано?

— Із тринадцятого по сімнадцятий.

— Тоді якого дідька ти взялася за двадцять п’ятий?

Сашка потупила очі.

— Відповідай!

— Мені схотілося.

— Що?!

— Мені схотілося! — Сашка ладна була грубіянити й огризатися. Якби в неї були очі — встала б зараз і пішла, грюкнувши дверима. Але вона була сліпа й боялася по-дурному врізатися в одвірок.

— Що ти бачиш? — запитав Портнов на півтону нижче.

— Нічого.

— Зовсім?

Сашка покліпала очима.

— Зовсім, — мовила ледь чутно. — Так уже було вчора. Але майже відразу минулося.

— Скільки разів ти пройшла двадцять п’яту?

— Двічі. Вчора й сьогодні.

Сашка почула, як Портнов підвівся й підійшов до неї. Вона встала, Портнов узяв її за підборіддя й рвучко, майже брутально підняв обличчя догори. Блиснуло світло. Сашка закліпала.

Просто в неї перед очима виявився перстень Портнова. Зелений відблиск на камені потроху згасав.

Портнов скинув окуляри. Глянув на Сашку — мабуть, уперше в житті не поверх скелець, а прямо. Зіниці в нього були крихітні, ніби макові зернятка. Сашка згадала очі горбаня Миколи Валерійовича, котрий одного разу пригощав її в ресторані бутербродами та відбивною.

— Слухай мене, красуне. Коли я щось говорю — виходить, це треба робити не приблизно, а так, як я сказав. Менше робити не можна. Більше теж робити… не варто. Якщо тобі хочеться зробити більше, прийди спочатку до мене й запитай. І ось іще: в тебе два іспити на носі. Ти пропускаєш пари. Я дивився журнал — у тебе майже стільки пропусків, як у Павленко. Ти з нею помирилася?

Сашка хвилину помовчала. Останнє запитання застало її зненацька.

— Я з нею… не сварилася.

— Якщо ти вб’єш когось, тебе посадять. Тобі виповнилося вісімнадцять?

— Ні… Що значить — я уб’ю?!

У двері постукали. Сашчин час закінчився дві хвилини тому, раніше Портнов нікого не затримував на індивідуальних.

— Чекайте! — гукнув Портнов роздратовано. І знову обернувся до Сашки: — У тебе зашкалює агресія. Це етап. Але у твоєму випадку — достобіса.

— У мене?!

— Так. Подумай про це. Все, вільна!

Сашка вийшла, пропустила в аудиторію Андрія Короткова. І майже відразу зіштовхнулася з Костею.

— Я думав, він тебе вбив.

— Скажи, я агресивна?!

Костя мовчав так довго, що Сашка стривожилася ще дужче.

— Але я ж ніколи… я навпаки…

— Ти… дивна, — сказав Костя, подумавши. — А… що ти робиш завтра?

* * *

Неділю вони провели, гуляючи містом і нічим особливим не займаючись. Костя запросив Сашку в кафе, вони їли морозиво й дивилися на горобців, які прилітали грітися під вікно, до отворів кухонної витяжки. Сашці весь час здавалося, що Костя чогось чекає від неї. Він і дивився очікувально. І до кожного його слова була приліплена маленька пауза — начебто йому хотілося, щоб Сашка його перебила.

Вона відчувала його очікування і те, як наростає незручність.

— Підемо на пошту? Мені треба додому подзвонити.

Мама наполегливо випитувала, як у Сашки з навчанням. Сашка повідомила, що її хвалять і вона на курсі найкраща. Мама обіцяла їй з нагоди першої сесії «який-небудь подаруночок». Потім говорив зі своїми Костя — з мамою і бабусею. Коли вони розплатилися за переговори й вийшли на вулицю, було вже зовсім темно, падав сніг.

— …А хіба це не свинство — курити в кімнаті, коли тебе просять не курити?! До чого тут якісь образи? Я з нею по-доброму завжди… Розумію, в неї особисті проблеми, її Коженников доводить так, що…

Сашка затнулася. Костя йшов поряд, із піднятими плечима, тримав руки в кишенях.

— Може, мені прізвище змінити? — запитав гірко. — На материне?

Сашка не знайшла, що відповісти. Сипав сніг, лягав на чорні гілки, налипав на чавунні лави, на ліпні карнизи й бляшані козирки. Подекуди над дахами підіймалася пара — біла на тлі чорного неба. Гарно.

Вони йшли мовчки. Сашку не полишало відчуття, що Костя напружено чекає. Начебто він глядач у партері, а Сашка щойно з’явилася перед ним у промені прожектора й тримає паузу. Але якщо Костя купив квиток, виходить, Сашка повинна щось сказати чи зробити?

— Пішли в общагу, — сказала вона. І відразу додала засоромлено: — Тобі вправи хіба не треба робити?

Костя круто розвернувся.

— Чому ти весь час тільки про вправи?

— Не весь час. Я…

Вона затнулася. Зупинилась. Костя стояв перед нею з таким розчарованим, докірливим обличчям, що Сашка розгубилася остаточно.

— Ти думаєш, я…

І знову не знайшла, що сказати.

— Ти хіба не розумієш, що ми…

Тоді їй стало дуже кривдно. Просто горло перехопило.

— Зрештою, це не моя справа! — вигукнула вона й пішла геть дуже швидко, ковзаючись на мокрій бруківці.

Костя наздогнав її, обійняв.

* * *

Вони цілувалися в під’їздах. У місті Торпі було повно темних, лунких, порожніх під’їздів. Подекуди пахло котами, подекуди — парфумами або вогким тиньком. Подекуди нічим не пахло. Старі поштові скриньки, багато разів пофарбовані й тому монументальні з вигляду, діжки з фікусами, чиїсь санки, візочки, розібраний дитячий велосипед — перед ними розгортався внутрішній літопис міста, під’їзд за під’їздом, і Сашка вперше — напередодні вісімнадцятиліття — до пуття навчилась цілуватися.

Раніше вона вважала це пустим ритуалом. Тепер, із Костею, до неї вперше дійшло, який зміст у ньому прихований. Сашці страшенно хотілося, щоб одна з цих замкнених квартир була їхньою власною. Щоб увійти зараз і довго не виходити на вулицю. Щоб жити так завжди, не розтискаючи рук.

На вулиці падав сніг, і вони бігли по снігу — від під’їзду до під’їзду. Пили каву, зігрівалися і знову шукали затишного місця. Одного разу їх шугонув хтось, напевне, двірник; закричав просто над вухом: «Ви що тут робите?!» — і вони кинулися, мов перелякані діти, геть із під’їзду, під сніг. Вони бігли, реготали й збивали сніжинки на льоту.

Напевне, це був найщасливіший вечір Сашчиного життя.

* * *

Листопад пролетів, як електричка. Почався грудень, і в гуртожитку знову стало холодно. Батареї ледь гріли, в щілинах завивав вітер.

«Верифікація — емпіричне підтвердження теоретичних положень науки шляхом „повернення“ до наочного рівня пізнання, коли ідеальний характер абстракцій ігнорується й вони „ототожнюються“ з об’єктами спостереження. Наприклад, ідеальні геометричні об’єкти — точки, прямі — ототожнюються з їхніми чуттєвими образами…»

Багатослівні визначення здавалися Сашці дракончиками, згорнутими калачиком. Треба тільки знайти хвоста, обережно почати розмотувати; запитання веде, мов ниточка, вздовж хребта тварини. Від хвоста до голови, а голів може бути багато… Іноді Сашці подобалося просто розуміти написане. Іноді вона розчаровувалась, і тоді їй здавалося, що підручник філософії — брикет із напівперевареної кимось їжі. Вона заучувала визначення, що стали результатом чийогось внутрішнього життя, але не могла уявити процесу, який призвів до цього результату. Вона йшла в бібліотеку й брала книжки, не затребувані десятиліттями; вона вчилася.

Радість навчання, загострена у ці холодні дні, серйозно конкурувала з новим захопленням — поцілунками в закутках коридорів, за лаштунками актової зали, в порожніх аудиторіях. Що ближче підступала сесія, то наполегливішим робився Костя. Його сусіди, другокурсники, цілими днями не з’являлися в общазі, отже, рано чи пізно довелося б втекти разом із пари й замкнути двері кімнати зсередини, але Сашка зволікала, їй ніяково було згадувати їхню першу спробу. І ще — їй подобалася та дзвінка від напруги ниточка, що з’єднувала тепер її та Костю. Їй хотілося, щоб «роман у поцілунках» тривав без кінця.

Наближався Новий рік, другі курси готували вечір-капусник, місто Торпа вкрилося снігом і стало схоже на недопроявлену фотографію. Чорні дерева під білим небом, сірі будинки в білих намордниках балконів, розмиті контури, все нетривке й дуже чисте. Сашка скінчила книжку вправ, яку дав їй Портнов, у той час як Костя ледь дістався до тридцять п’ятого номера.

Вивісили розклад сесії. У гуртожитку менше стало гамору та вечірніх посиденьок. Сашка й далі бігала по снігу, що випадав за ніч, вбивала слід у слід, і щонеділі дзвонила додому. Мама запитувала, коли вона приїде на канікули. Сашка не знала, що їй відповісти.

Першим заліком була англійська. Сашка здала легко. Фізрук Дім Дімич виставив усім залік автоматом, і потім вони цілу пару грали у волейбол. Здаючи математику, довелося потрудитися. У математички був, виявляється, довгий солідний підпис: Сашка розглядала свою залікову книжку, ніби витвір мистецтва.

Останнім заліком стояла спеціальність, і призначено її було на друге січня. «Знущаються», — похмуро прокоментувала Оксана. Домовита, як звичайно, вона роздобула десь соснових гілок, поставила в трилітрову банку, задекоровану фольгою, і прикрасила «дощиком». Тепер, на думку Оксани, кімната набула належного святкового вигляду.

Костя то веселився, ганяючи з хлопавками та бенгальськими вогнями, то впадав у ступор над книжкою.

— Я не розумію й ніколи не зможу. У людини голова для такого не пристосована! Це не можна уявити!

Сашка багато разів намагалася йому допомогти, але щоразу виявлялося, що її досвід ні на що не годен. Вона не могла пояснити, що і як треба робити, аби перейти від тридцять п’ятої, наприклад, до тридцять шостої. Ніяка «верифікація» тут не допомагала: Сашка жестикулювала, малювала на аркуші паперу, згадувала велосипедний ланцюг, павутину, картини Ешера з їхніми бджолами, рибами, ящірками, Костя не розумів і від розпачу ліз цілуватися.

— Дай йому нарешті, — сказала Ліза зимового вечора, коли Оксана вже лежала в ліжку з книжкою, а Сашка пила чай, збираючись узятися до нової серії вправ. — Жаль бере дивитися, як ти мужика динамиш.

Сашка п’ятірнею захопила її біляве волосся й щосили рвонула. Ліза завила. Оксана, яка ніколи ні в що не втручалася, глибше залізла під ковдру й звідтіля дивилася, як Сашка й Ліза намагаються видряпати одна одній очі.

Зрештою Ліза ретирувалася й зникла кудись до ранку.

* * *

Двадцять дев’ятого в залі вбрали ялинку. Тридцятого по обіді в інституті зчинилася святкова метушня. У залі похапцем щось репетирували другокурсники, у їдальні тягали столи, готуючись до вечірньої дискотеки з буфетом. До шостої залу було переповнено, й Сашка з подивом помітила в перших рядах багатьох викладачів — деяких вона бачила раніше, деяких не зустрічала ніколи. Горбань Микола Валерійович теж був там, сидів поруч із Портновим і щось весело йому розповідав. На Портнові, проти звичаю, не було окулярів.

Розсунулася курна оксамитова завіса, на сцену вийшов Захар, Костин сусід по кімнаті, у довгастих окулярах, разюче схожих на окуляри Портнова. У нього була дивна координація рухів, виходячи, він трішки заплутався в кулісі, але коли ствердився на авансцені, сміливо глянув у залу, дуже схоже втупився поверх скелець і повідомив, що всі, хто не відсвяткує Новий рік з першого разу, матимуть неприємну розмову зі своїми кураторами. Сашка обімліла, їй це здалося надто сміливим, але другокурсник пародіював Портнова так точно й кумедно, що вже за хвилину вона реготала, і її сміх зливався із задоволеним іржанням залу.

Уже коли Захар ішов зі сцени, люто озираючись і погрожуючи (він безбожно перегравав у цей момент, але покладливий глядач усе пробачав), Сашка зрозуміла, що окуляри на носі в Захара — справжні портновські, взяті «напрокат». Вражена, вона хотіла сказати про це Кості, але тут на сцену вилетіли дівчатки-другокурсниці, одягнені Снігуроньками, в дуже коротких спідницях, і гримнула фонограма.

Ніколи в житті Сашка не подумала б, що людина, подібна до Портнова, може віддати свої окуляри пародистові для більшого ефекту. Але набагато складніше було усвідомити, що в інституті знайшлася людина, здатна звернутися до нього з таким проханням.

Ніколи в житті Сашка не бачила справжнього капусника, а цей був дуже гарний: дотепний, у міру голосний і дуже яскравий. Зал верещав від сміху, гриміла музика й кружляли кольорові вогні прожекторів. Сашка сиділа, тримаючи за руку Костю, й сміялася разом із ним.

— Як гадаєш, він на Захарові не відіграється? — запитала вона під час короткої паузи, поки на сцені тривала швидка й трохи безглузда перестановка.

Костя знизав плечима.

— Не знаю. Чесно. Але я б на місці Захара не ризикував.

Концерт скінчився.

Весела юрба вивалила в коридор. Костя затяг Сашку за портьєри, міцно наліг і поцілував.

Гострий краєчок підвіконня вп’явся їй у спину.

— Стривай, — сказала вона з дратівливою ноткою. — Який ти… причепа.

У напівтемряві вона не бачила його обличчя.

Тримаючись за руки, вони вибралися з-за портьєри. Внизу, в їдальні, тривало свято. Запрошений ансамбль грав «От улыбки хмурый день светлей» — для розігріву. Якоїсь миті Сашка й Костя розійшлися — вона відлучилася в туалет, він проштовхався через юрбу, щоб привітати відважного Захара. Такого свята, такої метушні, такого гамору й веселощів Сашка не бачила жодного разу за свої майже вісімнадцять років, вона сп’яніла без вина.

У туалетах — чоловічому й жіночому — тихцем розливали. Сашка сьорбнула шампанського з пластикового стаканчика й обімліла від власної сміливості. Ансамбль виконував замовлення, музика не вмовкала ні на хвилину, зі столів швидко зникали бутерброди з сиром і ковбасою, хліб, печиво, апельсинові дольки.

Сашка шукала Костю в юрбі, гризла бутерброд і посміхалася.

Посеред зали танці були в розпалі. Дім Дімич витанцьовував, здавалося, відразу з трьома партнерками. На фізрукові був обтислий светр, схожий на трико, й дивлячись на його танець, Сашка зрозуміла, що хоче, бодай на мить, доторкнутися до тих м’язів долонею. Дмитрик колись підсаджував Сашку на колоду, вона пам’ятала це відчуття дотепер.

Інших викладачів у їдальні не було — на щастя, бо Сашка справді не уявляла, які можуть бути веселощі в присутності Портнова. Але й Кості не було видно.

Захар пожинав плоди слави в центрі великої компанії. Відблискували спалахи фотоапаратів. Сашка озиралася — в такій юрбі легко пропустити людину, особливо якщо вона сидить, притулившись спиною до стіни, ось як ці хлопці в кутку…

Фізрук тим часом замовив рок-н-рол і просто тут, посеред зали, взявся виробляти трюки з усіма бажаючими дівчатами. Деякі верещали — від страху чи від щастя. Дмитрик перекидав партнерок із руки на руку, немов пальта, легко закидав за спину й витягав наперед, вони ковзали по паркету між його широко розставленими ногами. Дівчата крутили сальто з роззявленими від подиву ротами, Дмитрик підкидав їх і ловив, юрба аплодувала. Утворилася ціла черга з потенційних партнерок. Тих, хто йшов у танок по другому колу, з обуреними вигуками відтирали.

Сашка довгу хвилину боролася з собою. Їй дуже кортіло потанцювати з Дмитриком. Але вона соромилася.

Рок-н-рол не мав кінця — одна варіація перетікала в іншу, як вправи з підручника. Сашка вибралася з зали, де було вже задушливо, й побачила вогники сигарет у темному коридорі. Хтось тихо перемовлявся в темряві. З появою Сашки голоси вмовкли.

— Когось шукаєш? — запитала Ліза.

Сашка неприємно здивувалася. Останніми днями вони підкреслено не помічали одна одної.

— Не тебе.

Ліза промовчала, але святковий настрій злетів із Сашки, як останній листок із дерева.

Не знаючи, куди йти, вона рушила коридором. У ніші кожного вікна, за кожною шторою хтось обіймався, сопів і хихотів. Сашці здавалося, що вона йде напівтемним музеєм, де всі статуї з’їхали з глузду й полізли обійматися.

Вона подалася в гардероб по свою куртку. Хоча, може, до гуртожитку добігла б і так…

Вони сиділи під стійкою. П’яна як чіп Женя Топорко зі своїми шкільними кісками, в розстібнутій блузці та червоновидий Костя. Він цілував Женю, що скавуліла від сміху, а його тремтяча рука лізла їй за пазуху.

Сашка вийшла, куртку залишила на вішаку.

* * *

Новорічну ніч вона провела, гуляючи містом Торпою. Общага гула й ревла, в кожній кімнаті гримів свій магнітофон, у кожній кухні стіл угинався від дешевого їдла. Сашка вблагала вахтерку відімкнути для неї інститутський гардероб, де серед порожніх гачків самотньо висіла Сашчина куртка.

Вахтерку вона привітала шоколадкою.

Місто Торпа теж святкувало, але сніг глушив усі звуки. Переморгувалися гірлянди у вікнах, у вітринах магазинів. Чекали на перехрестях таксі. Сашка пройшла центром, повернула назад вулицею Сакко і Ванцетті й рушила далі, до околиці, до річки.

Річка замерзла. Лід занесло снігом. Десь бив годинник і волали щасливі люди. Сашка дивилася перед собою і мимоволі — майже машинально — повторювала про себе вправи з портновського збірника.

Вони текли одна за одною. Спокійно. Сашка не осліпла після двадцять п’ятої, рука в неї не заніміла після сорок третьої, як це було першого разу. Вона пам’ятала їх усі — від першої до сто двадцять п’ятої, останньої в книжці. Вона сіла на повалене дерево, посміхнулася, заплющила очі…

І розплющила їх яскравого сонячного ранку.

На її голові, на плечах, на колінах лежав сніг і блищав, як перстень Портнова. Навіть яскравіше. Сашка замружилася. Над замерзлою річкою, над очеретами, над передмістям розляглась абсолютна тиша.

Сашка ковтнула слину. Потім підхопилася. Цілий замет снігу полетів на землю. Вона просиділа тут цілу ніч?! Вона змерзла… можливо, на смерть… Ну вже напевно щось відморозила!

Вона підняла до обличчя голі, без рукавичок, руки. Пальці були теплі й ворушилися легко. Торкнулася носа — він був навіть гарячий. Не змерзли ноги в черевиках. Не змерзли вуха. Сашка озирнулася: вона стояла посеред недоторканого сніжного поля, її нічні сліди засипало, тепер можна було повірити, що Сашка прилетіла з неба.

Шкода було порушувати таку пишноту. Але вона відчула, що дуже хоче їсти.

* * *

Сашка з’явилася на залік, як усі, — другого о десятій ранку. Портнов вимагав, щоб від початку заліку й до кінця весь курс перебував в аудиторії.

— Доброго ранку, група «А».

Портнов зсунув на ніс окуляри й пробігся поглядом по рядах.

— Самохіна, давай залікову.

Вона підійшла до його столу й на власні очі побачила, як він проставляє їй п’ять у графі «спеціальність».

— Залік у нас диференційований, усі пам’ятають? Староста, зберіть залікові, складіть мені на стіл.

Костя з низько схиленою головою пішов уздовж проходу. Сашка переступила з ноги на ногу.

— Самохіна, ви вільні, йдіть… Дякую, Коженников. Хто перший хоче здаватися, може, є бажаючі? Самохіна, ти чула, що я сказав?

Ні на кого не дивлячись, Сашка вхопила свою сумку, вийшла з аудиторії і щільно причинила за собою двері.

* * *

«Ви вільні, йдіть». Куди? Вона вже багато місяців не була вільна. Як не вільна людина під дулом автомата. Крокуючи подвір’ям до ґанку общаги, вона запитувала в себе: а чи зможе вона коли-небудь, хоча б на старості літ, вирватися з-під влади Фарита Коженникова?

Оксана в цілковитому трансі сиділа над книжками. У групи «Б» залік було призначено на дванадцяту, тож, ігноруючи прислів’я «як не наївсь, то не налижешся», Оксана силкувалася віпхнути в себе вправи зі сто шостої по сто п’ятнадцяту. Сашка знала, що це неможливо. Але сподівалася, що сто п’ять чесно відпрацьованих вправ забезпечать Оксані хоча б трійку.

Вона лягла на своє ліжко, втупилася в стелю. Залишалося два іспити — з філософії та історії, восьмого січня й дванадцятого… Виходить, на дванадцяте, на вечір, можна брати квиток і їхати на канікули додому.

Раніше вона про це й не помишляла. Вона боялася, якщо відверто, про це думати. А тепер занять немає. Спеціальності немає. Можна їхати додому. Додому.

Оксана сиділа над книжкою, застиглими очима дивлячись перед собою. Можливо, в неї щось почало виходити. Сашка перерахувала гроші, що залишилися, і, не оглядаючись, вийшла з общаги.

* * *

Вона повернулася до обіду, несучи у внутрішній кишені плацкартний квиток. Поїзд стояв на станції Торпа дві хвилини — з нуля двадцяти трьох до нуля двадцяти п’яти, вночі, природно. Дорогою від каси Сашка зайшла на пошту й додзвонилася мамі, сказала, що тринадцятого — під старий Новий рік — її можна буде зустрічати на вокзалі опівдні. Вибух радості на тім кінці був нагородою за довге стояння в черзі.

Оксана плела під імпровізованою «ялинкою»; з посмішки, яка застигла на її обличчі, Сашка здогадалася, що принаймні тут усе гаразд.

— Скільки?

— Чотири, — Оксана не втрималася й захихотіла. — Це з похмілля, Сашко, їй-богу, на мене просвітління найшло. У нас у групі п’ятірок узагалі нема, половина четвірок, половина трійок… І двійок три штуки.

— Та ти що!

— Так. А у вашій групі теж три двійки. У дурепи Лізки, — Оксана зітхнула, — боюсь я за неї… Ще в Дениса М’ясковського й у Коженникова… Женьці троячка. Я кажу, Коженникову його шури-мури так не минулися… Ти що, жалієш його? Ти?!

— І що тепер буде? — запитала Сашка по паузі.

— Перездача тринадцятого у всіх шістьох.

— А…

Сашка затнулася.

— А де Павленко? — запитала нарешті.

— Не знаю. Прийшла із заліку як з хреста знята, відразу й звалила кудись… Знаєш, учитися треба було, а не дупою вертіти. Ось і довертілася.

* * *

Серед ночі Сашка прокинулася від тиші. У гуртожитку ніколи не буває так тихо.

Вона встала. Накинула халат. Оксана спала, ліжко Лізи було порожнє. Сашка вийшла в коридор, годинник показував пів на третю. Мертво блищав лінолеум під лампами.

Сашка не знати нащо спустилася на перший поверх. Там, на кухні в кінці коридору, хтось був.

Вона зупинилася в дверях.

Костя беззвучно ридав, стоячи навколішки, затискаючи собі рота пеленою синьої майки. На столі, серед немитого посуду, лежав зім’ятий клаптик жовтавого паперу — телеграма.

Сашка стояла, уже все розуміючи. Але не могла повірити.

— Бабуся, — вимовив Костя крізь сльози. — Не прощу… ні… коли… бабуся!

І скорчившись, торкнувся лобом підлоги.

* * *

За останні півтора року Сашка кілька разів чула, з яким тріском рвуться нитки, що зшивають звичний світ. Вона думала, що звикла.

Катастрофа з Костею наново пояснила їй, по краєчку якої прірви вона ходить усі ці місяці. Із зубріння, з курних книжок, із нескінченних побутових дрібниць складається лезо бритви, на якому Сашка балансує… І поки що втримується. Поки що.

Третього січня Костя поїхав на похорон. Півгрупи проводжало його на вокзал. Сашка не поїхала.

Ліза не поїхала теж.

Денис М’ясковський, із яким Сашка ніколи не товаришувала, сидів на лаві посеред двору й сліпо водив гілочкою по снігу. У відповідь на Сашчин запитливий погляд похитав головою:

— Нічого страшного. Могло бути гірше.

Куратором Дениса була Лілія Попова. Сашка подумала того вечора, що Денисові пощастило.

Ліза ввечері пішла кудись. На несміливе запитання, чи не потрібна допомога, відповіла таким поглядом, що в Сашки губи змерзлися. У Лізи були свої стосунки з Фаритом Коженниковим, і Сашка легкодухо не бажала знати, чим саме Ліза розплатиться за провалений залік. А сесія тим часом тривала. Сашка чула, як один другокурсник сказав іншому в коридорі:

— У малих, чув, багато хто зрізався…

— Нехай скажуть, що їх не попереджали, — резонно відповів його співрозмовник.

Сашка знову втратила сон. Лягала в ліжко, дивилася в стелю, переверталася з боку на бік, підводилася, ішла на кухню пити чай. Оксана безтурботно спала; Ліза сиділа над збірником вправ. Сашка уявляла, як їй має бути страшно. Тому що Портнов може не поставити заліку й удруге, він не змилостивиться. У цьому навчальному закладі нема такого поняття — милість.

Vita nostra brevis est…

Сашка думала про маму. Там, далеко, є нормальний світ і звичайне життя. Люди працюють, сміються, дивляться телевізор. Вона незабаром з’явиться там — ненадовго. На місяць. А потім їй доведеться повертатися в інститут, знову робити ці вправи й читати ці параграфи, відчувати на шиї залізний нашийник колючками всередину. Строгий нашийник, дуже строгий. Вона йде туди, куди її ведуть. Вона змінюється, линяє зсередини, мислить чужими думками. Й не може вирватися.

Весь перший курс — групи «А» і «Б» — мовчазно поринув у навчання. Костя повернувся сьомого, на Різдво, в переддень іспиту з філософії.

Сашка пішла відповідати першою, без підготовки. Відтарабанила Арістотеля й Канта. Викладачка, прихильно посміхаючись, поставила їй п’ять у залікову.

— Будь ласка, — сказала Сашка тихо. — Не валіть Коженникова. У нього горе. Бабуся вмерла.

Філософічка підняла на неї здивовані очі. Нічого не сказала. Повернула залікову.

Костя отримав трійку, хоча, за словами свідків, жодного разу не розтулив рота.

Наближалося дванадцяте число, останній іспит і від’їзд. Перелякана тиша, що встановилася на першому курсі після заліку за фахом, потроху розшаровувалася. Уже сміялися, цілувалися, носили — під полою — на кухню горілку й червоне вино; оцінки з філософії тішили, і всі сподівалися, що історичка теж не чіплятиметься.

Костя ні з ким не розмовляв. Жені Топорко, яка крутилася поруч, начебто не помічав. І — Сашка розуміла це, й жах її дедалі наростав — нічого не вчив, вправ не виконував. Ішов — котився під укіс — до другого провалу.

— Не жалій, — сказала Оксана. — Вони з Женькою, кажуть, у дев’ятнадцятій ліжко поламали, так стрибали. Довелося ніжку дошкою підпирати.

Сашка мовчала.

— Він вашому кураторові син, як-не-як. Справа сімейна.

— Я помітила.

— Ну, — невпевнено протягла Оксана. — Скільки бабусі було? Сімдесят шість? Все-таки вік…

Під Сашчиним поглядом Оксана замовкла, вдала, що її дуже цікавить вміст каструльки на плиті. Здається, з усього інституту тільки Оксана вміла готувати й час від часу тішила себе — і сусідів — яким-небудь особливим домашнім рагу або варениками з капустою.

Сашка вийшла з кухні. Спустилася на перший поверх і постукала у двері сьомої кімнати. Відповів Захар:

— Заходь!

Сашка ввійшла.

У кімнаті був немислимий розгардіяш. Речі — від білизни до зимових курток — купами лежали на стільцях і підлозі. Столи були вкриті шаром підручників, глянсових журналів з голими дівчатами, зім’ятих аркушів паперу, шкарпеток і брудних пластикових тарілок. Стояв важкий дух застояного тютюнового диму, куди густіший, ніж у Сашчиній кімнаті.

Захар сидів за книжкою. Льоня, третій мешканець кімнати, стояв у кутку з піднятими руками й дивився в одну точку. Не кліпав. Раніше, у вересні, така картина злякала б Сашку до нестями. Тепер вона здогадувалася, що Льоня, швидше за все, просто виконує серію уявних вправ.

Костя лежав на своєму ліжку обличчям до стіни.

— Е, — Захар спіймав Сашчин погляд. — Я йому кажу: вчи, дурню, гірше буде. А він усе, спікся. У нас на курсі теж був один… зламався на першій сесії.

— Відрахували? — глухо запитала Сашка.

Захар похмуро всміхнувся.

— Відрахували… Зовсім відрахували, взагалі. Він мізками поїхав, та й… А ти чого прийшла?

Сашка перевела погляд на Костю.

— Захаре, як ти взяв окуляри в Портнова?

— Підійшов і попросив.

— І він погодився?

— Звичайно. Сказав, що це буде прикольно.

— Так і сказав?

— Ну… приблизно. А що?

— Нічого… Що з нами буде?

Захар поклацав вимикачем настільної лампи.

— Ми з тобою закінчимо. Льонька теж. Цей… ну не знаю.

— Що з нами буде, коли ми закінчимо інститут?

Захар помовчав.

— Ми змінимося. Усе зміниться. Зір, слух, увесь організм перебудується. Це до третього курсу. Потім… у зимову сесію буде дуже важливий іспит, перевідний. І тоді…

— Що?

— Не знаю. Думаєш, на другому курсі нам усе розповідають? Але мені здається, що ми взагалі перестанемо бути людьми.

— А ким ми станемо? Роботами?

— Здається, всі по-різному. На третьому курсі, після іспиту, починається спеціалізація. По-моєму, так.

— А навіщо все це? Для чого це потрібно? Кому?

Льоня не кліпав. Усе, що відбувалося в кімнаті, його не цікавило. Захар тер кінчика носа й ніяково посміхався, ніби йому було незручно за Сашку та її запитання.

— А викладачі — вони люди? — не здавалася вона.

— Фізрук — точно людина…

— Я не про фізрука! Ти знаєш, про кого я!

Захар облизав губи.

— Я так само все знаю, як і ти… У тебе волосся якого кольору?

— Чорного, — сказала Сашка здивовано. — Ну, темно-каштанового… А…

— Та мені все здається, що фіолетового. — Захар стомлено приплющив очі. — У всіх жовте, а в тебе фіолетове. Такі кольорові плями… Портнов каже, це нормально, минеться.

Сашка знову глянула на Костю. Він не спав. Вона розуміла, що він прикидається.

— Ти на канікулах обережніше, — сказав Захар. — У нас на курсі одна дівка після зимової сесії приїхала додому, погуляла, ну, воля їй у голову вдарила, вона й сказала батькам: потрапила, мовляв, у тоталітарну секту, мене труять психоделіками, я божеволію, рятуйте. А батьки в неї круті, поклали її в круту клініку та ну лікувати…

— І що?

— Коли Фарит її за тиждень привіз, вона була вже кругла сирота. Семестр провчилася, на літній сесії зрізалася й збожеволіла вже по-справжньому. Десь у психушці зараз.

— Брешеш!

Захар знову прикрив повіки.

— Слухай-но, я спеціальність здав, але в мене з англійської іспит. Ти щось хотіла Кості сказати?

Сашка перевела подих. Взяла зі столу кухля з недопитим чаєм і вихлюпнула на голову лежачому.

Костя підхопився. Звичайно, він не спав, витріщився на Сашку, як на ката:

— Ну, що тобі?! Ну що? Дай здохнути спокійно! Дайте всі мені спокійно здохнути!

— Отямся, — сказала Сашка.

І з подивом почула в своєму голосі інтонації Портнова.

* * *

До повторного Костиного заліку залишалося три дні.

— Ти повинен це зробити. Все інше — потім.

— Я не можу. Я…

— Стули пельку! Ти багно, а не чоловік, ти слиз, баба, імпотент! Ти не вмієш тримати удар!

Він тільки нижче опустив плечі.

— Послухай, — сказала Сашка. — Якщо ми все це вивчимо… Якщо пройдемо до кінця цей курс… То, напевне, станемо такими, як вони. І зможемо говорити з ними на рівних. Тоді ми помстимося твоєму батькові. Я тобі обіцяю.

Костя повільно підняв очі. Уперше Сашка помітила в них щось, крім горя й приреченості.

— А якщо вони нас розчавлять, ми не зможемо помститися. Ми слабкі зараз. Але ми будемо іншими. Ми знайдемо, як із ними поквитатися.

— У мене не вийде, — сказав Костя. — За три дні — десять вправ, це нереально.

— Реально. Я робила й по двадцять.

— Що?!

— Книжку бери! Читай вправу вголос!

Години йшли за годинами. Сашці дедалі частіше хотілося його вдарити. Хльоснути, щоб зібрався. Щоб зосередився й зробив те, що готове вже більш ніж на половину. Вона не могла бачити, що діється в його уяві, але за погляом, за диханням навчилася відрізняти удачі від кіксів і збоїв.

Коли він збився наприкінці довгої серії з п’яти складних вправ, вона не витримала й ударила його по щоці. Він відсахнувся, схопився за обличчя.

— Ти що?!

— Зберися! — прокричала Сашка в його червоні зацьковані очі. — Зберися й зроби все спочатку, бо ще не так отримаєш!

Вона запізніло відчула, як горить долоня. Здивувалася сама з себе: їй у житті не доводилося нікого бити. Навіть жартома. А тепер вона ладна була схопити віника на довгій ручці, який стояв у кутку, й бити його держаком серйозно, завдаючи болю.

Надвечір він захотів спати, але Сашка не пустила. І сиділа з ним цілу ніч, а на ранок, вже десь о дев’ятій, він раптом відчув сам і зрозумів, як ці вправи робляться.

Вони сиділи в коридорі общаги на принесених із кімнати стільцях. Навколо щось відбувалося, ходили, тупотіли, репетували, сміялися, скаржилися на недосипання, просили жерти. Костя в цей момент повірив, що за два дні здасть залік.

А Сашка тільки тепер до кінця зрозуміла, що за пекло він носив у собі всі ці дні.

* * *

— Сашенько! Як добре, що ти подзвонила! Ми завтра тебе зустрічаємо, готуємо сюрпризи, тут на тебе таке чекає!

— Мамо… Ти вибач, я завтра не зможу приїхати.

Пауза.

— Сашко… Як це? Що трапилось?

— Тут один хлопець перездає залік. Я йому допомагаю.

Нова пауза.

— А що за хлопець?

— Однокурсник.

— Ну… Ми так на тебе чекали… Старий Новий рік…

— Я постараюся приїхати чотирнадцятого, — сказала Сашка. — Я чесно… раніше не можу.

* * *

З історії вона отримала, як не дивно, теж п’ять. Притому що зовсім не готувалася. Білет випав дуже вдало: Сашка слухала й конспектувала ці лекції, конспектувала докладно й тепер без натуги пригадала все до найменших подробиць.

— Побільше б таких студентів, — сяючи, сказала історичка. А Сашка, скромно потупила погляд і попросила:

— Будь ласка… У Коженникова горе… Він у такому стані… Поставте три, я з ним попрацюю…

Історичка мучила Костю майже годину, нічого від нього не домоглася, довго вагалася та стискала губи і все-таки поставила трійку.

Увечері того ж дня першокурсники роз’їхалися майже всі. Залишились кілька, чиї поїзди йшли вранці, та «хвостисти».

І Сашка.

Іспит третього курсу — той найважливіший, перевідний — теж випав на тринадцяте. Ніхто не жартував про нещасливе число. Гуртожиток стояв напівпорожній і незвично тихий.

Зранку всі третьокурсники зібралися в залі. Ліза, Денис і Костя чекали в першій аудиторії (а невдахам із групи «Б» перездачу було призначено на годину пізніше). Сашка блукала коридорами; жодного звуку не долинало з зали. Наче там зовсім нікого не було.

Потім вийшов Портнов. Роздратований, як здалося Сашці. Вона вчасно сховалася за ногу бронзового коня. Портнов пройшов до першої аудиторії, Сашка чула, як він сухо сказав: «Приготувалися, Павленко перша».

Сашка закусила губу.

Минуло п’ять хвилин. Десять. П’ятнадцять.

Потім із аудиторії пробкою вискочила Ліза. Бліда, як вапно. Сашка злякалася.

Ліза побачила її. Шумно сковтнула слину.

— Ну що? — Сашка не втрималась.

— Здала, — сказала Ліза пошепки.

Рвучко обійняла Сашку за шию і розридалася.

Це було несподівано й навіть трохи боляче: Лізин годинник зачепився за Сашчине пасмо, смикнув її за волосся досить відчутно. Це було дивно; у Сашки ще ніхто не ридав на грудях. Вона тільки читала про це в романах. Її білий светр змок від Лізиних сліз і шмарклів. Невпевнено, бентежачись, Сашка погладила її по спині.

— Ну… молодець. Усе гаразд.

Ліза відсторонилася, витираючи обличчя рукавом, побігла в жіночий туалет — дорогою вона то спотикалася, то намагалася танцювати рок-н-рол. «Вона впоралася сама, — подумала Сашка. — Не знаю, що зробив із нею Фарит, але потуранням тут точно не пахне».

Другим вийшов Денис. На відміну від Лізи, він був не білий, а червоний.

— Як ти?!

— Три, — Денис не вірив собі. — Йоли-пали… Це ж…

— А Костя?

— Здає. — Денис уже думав про інше. — Сашко, я нап’юся сьогодні в дим. Піду в місто… Нап’юся в підворітті й валятимусь у рівчаку.

І він посміхнувся, як Попелюшка від згадки про королівський бал.

Денис теж пішов. Іспит третьокурсників іще тривав, у залі — і в інституті — панувала тиша. Сашка втратила самовладання й почала міряти коридор кроками.

Надворі виглянуло сонечко. Спалахнув скляний купол над статуєю. Величезний вершник виплив із темряви, ніби вихоплений прожектором. Хто це? Чому він тут стоїть? Сашка блукала й блукала, слухаючи звук своїх кроків. Час минав. Костя не показувався.

Нарешті розчинилися двері. Сашка кинулася вперед і майже налетіла на Портнова. Це він виходив із першої аудиторії — окуляри на носі, білявий «хвіст» перекинуто через плече.

— Самохіна…

Сашка відступила. Портнов окинув її поглядом з голови до ніг: вони не бачилися звідтоді, як він поставив їй п’ять у залікову.

— Ну, я поставив йому залік… — Портнов невиразно кивнув кудись через плече. — Поставив, хоча… Ну-бо, ходім зі мною.

Він покрокував до скляної будки вахтерки. Сашка зазирнула в аудиторію і встигла побачити Костю, спітнілого, змученого, але не зломленого.

— Здав?

Він кивнув їй, начебто сам собі не вірячи. Портнов узяв у вахтерки ключі й коротко розписався в журналі.

— Самохіна, в тридцять восьму.

Він ішов коридором, дзенькаючи ключами в опущеній руці. А Сашка йшла за ним, ніби на повідці.

— Ти його била?

Ключ повернувся в замку.

— Ні… Тобто так. Так вийшло, що…

— Розумію. Заходь.

Вона ввійшла. Перевернуті стільці задирали ніжки до стелі, лежачи сидіннями вниз на єдиному в кімнаті столі. Портнов перекинув їх один за одним.

— Іди сюди.

Сашці у вічі вдарив яскраво-зелений промінь, що переломився в рожевому камені персня. Вона похитнулася. Портнов міцно взяв її за лікоть.

— Коли в тебе поїзд?

— Я не знаю. Я здала квиток на сьогодні, і…

— Зрозуміло. Квитків у касі немає, можеш не виїхати.

Сашка потупила погляд. Портнов витяг пачку сигарет і запальничку. Закурив і відразу загасив сигарету.

— Вибач. Я забув, що ти не куриш.

Сашка здивувалася. Портнов був першим у інституті, хто звернув увагу на таку дрібницю. Притому що йому вочевидь дуже хотілося курити.

— Мені все одно, — сказала вона. — Я звикла. Куріть, будь ласка.

Він сховав сигарети. Сів. Жестом звелів сідати їй. Сашка опустилася на краєчок стільця.

— У Кості… в Коженникова через вас умерла бабуся.

— Через мене?

— Через те, що ви йому не поставили залік.

— Я не поставив, тому що він не був готовий. Інше — справи Фарита.

— А Фарит що, машина, яка виконує вироки? Гільйотина?

— Запитай у нього сама. — Портнов кволо посміхнувся. — За що ти била цього ледаря?

Сашка опустила очі.

— Він не хотів… не міг зосередитися.

— Фарит робить те саме. На своєму рівні.

Сашка стисла руки на колінах.

— Навіщо ви з нами це робите? За що? Ми особливі, ми чимось завинили?

Портнов поклацав запальничкою.

— Ні. Ви не завинили. Але ви повинні вчитися, вчитися старанно, а ви не хочете.

— Тому що нам не пояснили, чого нас вчать і навіщо.

— Тому що ви все одно не зможете цього зрозуміти. Рано.

Сашка дивилася, як запальничка в його руці то випускає жовтий язичок, то втягує його назад.

— Коли дитину вчать малювати кружальця — вона розуміє, що таке мала моторика руки? Коли сільський хлопчик приходить у школу-інтернат — він багато розуміє з того, що відбувається?

— Багато! Він головне розуміє! Справжній педагог зуміє зацікавити… пояснити…

Портнов гмикнув.

— Що таке верифікація, Самохіна?

— Емпіричне підтвердження теоретичних положень шляхом повернення до наочного рівня пізнання, коли ідеальні абстракції ототожнюються з об’єктами спостереження, — здивовано повідомила Сашка.

Портнов кивнув.

— Ваше навчання — об’єкт спостереження. Точніше, процес, за яким спостерігають. А те, що відбувається з вами насправді, ви на даному рівні розвитку ні зрозуміти, ні усвідомити не в змозі. Це все одно, що зібрати в джунглях молодих шимпанзе і в результаті якогось процесу запустити їхнє перетворення… ні, не на людей. На моделі світових процесів і явищ усіх рівнів. Інфляцію, глобалізацію, ксенофобію… Тобі зрозуміло, як із мавпи зробити модель біржової кризи?

Сашка мовчала.

— Ось така верифікація. — Портнов посміхнувся. — А ти гарна дівчинка, Сашко, і ти балансуєш на межі… На самому краєчку. Я не хочу тебе втратити.

Сашка дивилася в його нерухомі очі з вузенькими зіницями.

— Слухай мене уважно. Завтра ти поїдеш додому, не знаю, як там із квитками, але будемо сподіватися, що тобі поталанить. Увесь час канікул — до чотирнадцятого лютого — я забороняю тобі торкатися книжок за фахом. Зрозуміла?

Сашка кивнула, не опускаючи погляду.

— Дуже уважно стеж за собою. Припиняй спалахи роздратування. Агресії. Я знаю, тобі незвично, але ти зараз дуже небезпечна для оточення. Особливо для тих, хто знав тебе раніше й пам’ятає як тиху поступливу дівчинку.

— Я не можу бути небезпечна, — сказала Сашка.

— Стули рота, коли я говорю… Уникай великих натовпів. Нервових потрясінь. Заздалегідь візьми зворотний квиток. Чотирнадцятого я хочу бачити тебе на заняттях без запізнень. І ось іще: ніяких одкровень перед матір’ю. Я кажу це тому, що бажаю тобі добра.

— Я помітила, — озвалася Сашка глухо.

Портнов посміхнувся.

— Вільна. Йди.

* * *

Костя зустрів її в темному коридорі, обійняв так, що мало не зламав ребра.

Вона зачекала хвилинку з ввічливості, потім відсторонилася.

— Сашко…

— Я тебе вітаю, — сказала вона офіційним тоном, — і бажаю подальших успіхів у навчанні. Вибач, мені треба збиратися, я їду додому.

Так, ні разу не обернувшись, вона пішла, і повернулася в гуртожиток. Дивна річ — на душі в неї було легко.

Оксана поїхала ще вчора. Лізи не було. Сашка повкидала у валізу все підряд, не змогла зачинити, половину речей повернула в шафу. За вікнами швидко сутеніло. Вона глянула на годинник: пів на сьому. Поїзд приходить на станцію об одинадцятій двадцять три, але квитка ж бо нема. Що робити, Сашка уявляла собі погано.

Іти на вокзал? Чи все-таки спершу в касу?

Пихкаючи, вона витягла з кімнати валізу. Потрошку спустила сходами вниз. Промайнув спогад: вони з Костею — новачки, які вперше переступили поріг общаги, сходи, валіза…

За столиком чергової, як завжди, нікого не було. Сашка повісила ключа на гачок із номером «двадцять один».

Знову йшов сніг. Вузьким завулком вона вибралася на вулицю Сакко і Ванцетті й озирнулася в пошуках таксі.

Таксі не було. І не бувало тут ніколи. Сашка мусила йти засніженими вулицями, волокти за собою валізу аж до центральної площі, а там чекати автобуса. Ну й нічого, час іще є…

— Олександро!

Вона впізнала голос і обімліла.

— Сашко, а я на вас чекаю…

Вона не бажала обертатися. Просто стояла, вчепившись у ручку валізи. Потім валізу взяли в неї з рук.

— Я на вас чекаю з машиною. Підвезу на вокзал. Поїхали?

— А я не сяду в вашу машину, — сказала Сашка, відчуваючи, як знову зволожуються давно сухі очі. — Будь ласка, йдіть.

Повільно падав сніг. Горів ліхтар.

— Боржок, — сказав Фарит Коженников зовсім іншим, діловим голосом. — Монети.

Сашка згадала, що залишила кульок із монетами в общазі, в кімнаті, під матрацом.

— Вони… там.

— Підіть і принесіть.

Вона нарешті на нього глянула. У його чорних окулярах відбивалися сніжинки.

— Зараз.

Вона бігцем повернулася в общагу. Зірвала ключа з гачка. Збігла до себе, знайшла кульок, замкнула кімнату. Повернулася на вулицю. Коженников чекав, поставивши валізу на бруківку.

— Ось.

Він зважив пакет у руці.

— Тридцять сім… Напружене внутрішнє життя, Олександро.

Вона стрималася й нічого не відповіла.

— Сашко, я можу вам узяти квиток, навіть якщо їх нема в касі. І підвезу просто до вагона.

— Мені не треба. До побачення.

Вона пішла вулицею, не оглядаючись, волочачи за собою валізу. А та дедалі важчала, чіплялася коліщатами за кругляки, намагалась перекинутися. Слідом за Сашкою, не відстаючи й не обганяючи, повзло авто — вона не знала яке. Тільки чула м’який скрадливий звук.

Захекана, побачила нарешті попереду вогні центральної площі. Автобус мав прийти за півгодини, на зупинці чекала досить щільна юрба. Машина Коженникова — молочно-білий ніссан — зупинилася віддаля.

Сашка купила квиток на автобус і стала в чергу. Сніг перестав. Вітер розігнав хмари й витягав з-під Сашчиной куртки рештки тепла.

Автобус запізнювався. Коли приїхав, маленький, повільний, виявилося, що всім у ньому місця не вистачить. Почалася лайка. Водій пообіцяв швидко повернутися й зробити ще один рейс.

Сашка промерзла до кісток. Був старий Новий рік. На небо висипали зірки. Коженников стояв поряд зі своєю машиною. Не їхав. Чекав, тримаючи руки в кишенях пальта, й дивився вгору, на небо.

Удруге автобус приїхав на початку одинадцятої. Сашка, задихаючись від натуги, втягла валізу крізь вузенькі двері й поставила поряд із чиїмось клунком. Закричали цього разу на неї — вона комусь наступила на ногу. Намагаючись ні на що не звертати уваги, прилаштувалася поруч із валізою й полегшено зітхнула, коли вогні Торпи поповзли назад. До поїзда ще понад годину, вона встигає. Не може бути, щоб у касі перед відходом не знайшлося бодай поганенького квитка…

Автобус буксував і застрягав у кучугурах. Усім пасажирам, крім зовсім уже немічних бабусь, доводилося його підштовхувати; двигун ревів, із вихлопної труби валував дим, з-під коліс летів сніг. У Сашки змерзли пальці на ногах; спочатку вона нервувала, потім сердилася, потім їй стало байдуже.

Автобус прибув на станцію за чотири хвилини до приходу поїзда. Ті, в кого були квитки, кинулися на перон. Сашка побігла в касу, віконце було зачинене, висіла табличка: «Квитків нема».

Сашка сіла на дерев’яне сидіння. Знову промайнув спогад, як вони з Костею гаяли тут ранок, як їли бутерброди, як знайшли записку: «їдьте звідси»…

До приміщення вокзалу ввійшов Коженников. Зупинився біля замкненої каси. Сашка на нього не дивилася.

Вона чула, як приїхав поїзд, але навіть не спробувала підвестися. Забігали люди. Брязнули буфери. І майже відразу знову брязнули. Поїзд рушив, набираючи швидкість, загув.

Коженников підійшов і сів поруч.

— Слухай, я поважаю твій вибір… Але за півгодини поїзд робить зупинку в Гальцях, туди машиною п’ятнадцять хвилин. Підвезти тебе?

Сашка повернула голову.

— Чого вам від мене треба?

— Я хочу тобі допомогти. Я за тебе відповідаю.

— А перед ким ви будете відповідати за Костю, за… це? За все?

— Ну вже відповім перед деким, — відгукнувся він без посмішки. — Ходімо.

І взяв її валізу.

Сашка надто стомилася й змерзла, щоб опиратися. Він поклав її валізу в багажник білого авто, відчинив дверцята. Сашка ввійшла в тепло. Двері м’яко цмокнули, зачиняючись.

Коженников сів поряд. Скинув рукавички. Витяг термос.

— Візьми. Випий. Це чай із коньяком.

Прогуркотів товарний. Сашка зробила ковток і обпекла губи. Перевела подих і знову сьорбнула.

— Візьми мою візитку. Про всяк випадок.

Він поклав їй на коліна візитну картку — паперовий прямокутник із телефоном, але без імені.

— Пристебнися.

Авто виїхало на шлях і відразу набрало швидкість — Сашка скосила око й побачила стрілку спідометра на позначці «сто тридцять». Коженников дивився вперед; обабіч шосе пролітав ліс. Довгі промені фар стрибали, пірнали у вибої на дорозі й знову злітали.

Вона запхала його візитівку в кишеню куртки.

— Ви людина?

— Давай розбиратися з термінологією. Що таке людина? Двонога істота, позбавлена пір’я…

— Я серйозно.

— Та я теж не жартую.

Сашка замовкла.

— Слухай, Сашко. Я тобі дуже вдячний за те, що ти зробила для мого сина. Ти його витягла за вуха… Врятувала… від дуже негарних речей. Ти мужня людина, дівчинко.

— І це ви мені кажете? Ви?!

Він не відривав погляду від дороги.

За десять хвилин вони вилетіли на крихітну, з трьох боків затиснуту лісом станцію. Ще за п’ятнадцять прийшов поїзд. Коженников перемовився з провідницею, щось застромив їй у руку, кивнув Сашці:

— У добру путь.

І підняв її валізу в тамбур.

* * *

Вагон виявився купейним. Провідниця, не кажучи й слова, влаштувала Сашку на верхній полиці в службовому купе. Сашка вилізла нагору й заснула як була, в джинсах і светрі, а коли прокинулася — за вікнами блищав сніг під сонцем і була майже одинадцята ранку.

Поїзд прибув без запізнення. Сашка побачила на пероні маму й Валентина, які неспокійно вертіли головами. За кілька хвилин мама схопила її в оберемок, обійняла щосили, потім відсторонилася.

— Ого! Що з тобою?

— А що? — здивувалася Сашка.

— Ти начебто виросла… Сантиметрів на п’ять, нічого собі!

Спіймали таксі і з почестями повезли студентку додому. Мама говорила й сміялася, і всі навколо дізнавалися, що Сашка на «відмінно» здала першу сесію. Таксист про це знав, і сусіди, які зустрілися в ліфті, про це довідалися, і всі мамині подруги, що дзвонили того дня, дізнавалися про цю новину негайно. Сашка подумала, що мама теж змінилася: стала веселіша й легша, щасливіша… дурніша? Вона відігнала цю думку.

Мамина рука зовсім зажила, гіпс зняли. У квартирі пахло не так, як раніше, — у звичну атмосферу вклинився запах Валентина, який влаштувався тут давно й надійно. «Тепер це і його квартира», — подумала Сашка не без смутку.

У її кімнаті все було, як і раніше. Ті самі килимки, ті самі книжки на полицях. Новий календар на цвяшку, на картинці — засніжені ялини, січень… Сашці важко було повірити, що це її кімната, її квартира, її ванна й туалет, і не треба стояти в черзі, щоб прийняти душ, і не треба брати з собою туалетний папір: там свій висить, на ролику, ніжно-лимонний, персоніфікує комфорт…

Невже ще вчора в цей час вони стояли в пустельному холі під черевом бронзового коня — вона, Костя, Ліза, Денис?

Невже це Фарит підвозив її вчора до поїзда? «Я тобі дуже вдячний…»

Невже все, що трапилося з нею, правда?

Сашка вляглася на свій диванчик. І ось це відчуття — вірного твердого диванчика, а не «сирітського» ліжка з панцирною сіткою — остаточно впевнило її, що вона вдома.

* * *

Увечері був великий прийом. Був торт, спеціально замовлений у кондитерському салоні. Були поздоровлення від маминих подруг. Валентин, який трішки погладшав за півроку сімейного життя, господарював на кухні, викликаючи захват у жінок.

Сашка посміхалася, кивала, іноді щось говорила. Гості поглядали на неї спершу з цікавістю, далі з подивом, нарешті вже занепокоєно. Мама чомусь почала нервувати. Сашка вибачилася й пішла до себе, лягла, заснула й не чула, як розійшлися гості.

— Сань, ти добре почуваєшся? — запитала мама вранці.

— Ну, так. А що?

— У тебе звичка дурна з’явилася, ти завмираєш на півслові й дивишся в одну точку. Що це таке?

— Не знаю, — щиро зізналася Сашка. — Може, замислююся?

Мама зітхнула.

* * *

Вона дійсно виросла за чотири місяці на чотири сантиметри. Позначки на одвірку не дали помилитися: Сашка перестала рости ще в дев’ятому класі, коли набрала нормального людського зросту — метр шістдесят шість. А тепер у ній було метр сімдесят. Маму це дивувало й радувало.

— Ви що там, фізкультурою якось особливо займаєтеся?

— Так, звичайно! Фізрук у нас класний!

Мама бажала все знати про інститут, про умови, про викладачів. Сашка розповідала тільки правду, ретельно відокремлюючи те, що могло бути розказане, від того, що варто було приховати. Дім Дімич давав чудовий матеріал для обговорення: його доброта, молодість, вміння танцювати класичний рок-н-рол.

— Напевне, дівчата всі в нього позакохувались?

— Є трохи. — Сашка червоніла, внутрішньо залишаючись зовсім спокійною. Просто в цей момент треба почервоніти, підказала їй інтуїція.

За гарну тему для розповіді слугували історичка й викладачка філософії. Сашка хвалилася тим, яка домовита дівчинка живе з нею в одній кімнаті, як вони здорово заклеїли вікна й тепер у них зовсім не холодно. Опалення? Бували перебої, але ненадовго. Випивка?! Що ти, мамо, там такий суворий сухий закон у общазі, комендантка ходить і стежить…

— А як усе-таки з переведенням? — одного разу втрутився Валентин.

— Із яким переведенням?

— Ти ж хотіла з Торпи цієї перевестися. Пам’ятаєш?

— Так, — Сашка на мить розгубилася. — Відверто кажучи… Там гарний інститут, викладачі класні, хлопці… Може, не треба переходити?

Мама й Валентин перезирнулися.

— Ну уяви, Саню, — м’яко сказала мама. — Прийдеш ти влаштовуватися на роботу. Тебе відразу запитають: що за інститут ви закінчували? І з’ясується, що в тебе диплом нікому не відомого провінційного вузу з дрібного містечка, про яке ніхто й не чув…

— Я подумаю, — сказала Сашка поквапливо. — Але якщо переводитися — не після першого ж семестру, правда?

— Але ґрунт готувати треба, — повчально сказав Валентин.

І Сашка кивнула, щоб швидше закінчити цю розмову.

* * *

За кілька днів вона зрозуміла, що нудьгує.

Це було неможливо, але це так. Сашка сумувала за общагою, за однокурсниками. Заняття за фахом, параграфи та вправи, звичні зусилля й крихітні досягнення, звичайна чорна праця всякого, хто бажає вчитися, — все це, як виявилося, складало сенс Сашчиного життя. А тут, удома, в теплі й зручності, сенсу не було. Прокинешся ти о десятій ранку чи о дванадцятій, дивитимешся телевізор чи підеш прогулятися в парк, або в театр, або на концерт — не має значення; сенсу нема, день прожитий марно, й ще один день, і тиждень. Сашка кисла, дивилася в стелю, повільно й вірно сповзаючи в справжню депресію.

— Саню, ну чого ти сидиш удома? Піди погуляй. Подзвони кому-небудь. Що там твої однокласники? Хто куди вступив? Невже тобі нецікаво?!

За тиждень до закінчення канікул Сашка пішла в парк. У той самий, багато разів переміряний кроками, порослий знайомими кущиками. Цієї зими він змінився: там облаштували ковзанку, обвішали дерева ліхтариками й гірляндами, а в багато років порожньому сарайчику відкрили прокат ковзанів.

Сашка не каталася з сьомого класу. Стала на лід, рушила вперед, розставила руки, готуючись бути незграбною і повільною. Нічого подібного: уже за мить вона відчувала леза тупих прокатних ковзанів як продовження власного тіла, а нерівний, укритий вибоями лід здавався зручним і звичним.

Вона зробила коло. Перестала думати, просто рухалася. Летіла, уявляючи поверхню криги засніженою землею далеко внизу. Мерехтіли ліхтарики в голому гіллі, кольоровими іскрами переливався сніг. Сашка котила, нічого навколо не помічаючи, трішки дивуючись, але більше радіючи. Минуло години зо дві, перш ніж вона стомилась і озирнулася в пошуках лави.

Вони сиділи біля самого льоду. Чимала компанія: четверо хлопців і стільки ж дівчат, а в центрі сидів Іван Конєв, студент юрфаку, власник кучерявої м’якої бороди.

— Привіт, Кінь.

— Привіт, Саню. Класно катаєшся… Пацани, посуньтеся!

І Сашка сіла поряд із ними.

* * *

Усі вони були студентами найпрестижніших факультетів, крім хіба що однієї дівчинки-школярки, чиєїсь сестри. Але і їй, зрозуміло, світило в майбутньому щось економічно-міжнародне з юридичним ухилом. Сашку розпитували зі співчуттям: що там, у місті Торпі? Солоні огірки є в магазинах? А блощиці в общазі водяться?

— Тільки таргани, — заспокоїла Сашка.

— Вань! Там так круто! Може, ти в Торпу переведешся?

Дівчинка, що ставила запитання, була матусина доця в ніжно-рожевій дорогущій дублянці. Вона ніяк не могла зрозуміти, навіщо вони марнують вечір на дурнуватій ковзанці, коли нормальні люди давно сидять по пристойних клубах. Сашка її жахливо дратувала: здається, дівчинка розраховувала на Ваню Конєва. У неї раз у раз дзвонив мобільний телефон — ніби напоказ.

— Може, й переведуся, — сказав Конєв. — А що?

Сашка перезулася, здала ковзани в прокат.

— Ти виросла, — кинув Іван, оглядаючи її з голови до ніг. — Мені не здалося.

Разом вони забрели до якогось кафе, пили пиво, й Сашка почувалася напрочуд комфортно. Двічі чи тричі їй вдалося пожартувати так, що реготали всі, навіть дівчинка з мобільним телефоном. Було вже близько півночі, коли компанія розсмокталася, роз’їхалася на таксі, й тільки Ваня Конєв пішов проводжати Сашку.

— Слухай, Самохіна, ти так змінилася…

— Як? Мені самій цікаво, слово честі.

— Так ось. — Іван розвів руками. — Я на тебе дивлюсь, і мені здається, що я ніколи з тобою не був знайомий. А ми з першого класу…

— Так, — сказала Сашка. — Але, кажуть, таке буває. Люди дорослішають, знаєш.

— Може, мені справді перевестися в Торпу?

Сашка стрималася.

— У тебе змінилося обличчя, — провадив далі Конєв. — Очі… дивні. Зіниці… слухай, ти наркотиками не бавишся?

— Ні, — сказала Сашка здивовано.

— А як буде називатися твоя професія?

— Це вирішиться на третьому курсі, — сказала Сашка, помовчавши. — Перевідний екзамен… спеціалізація.

— Ага, — сказав Конєв, і було очевидно, що він нічого не зрозумів. — А ось… коли ти дивишся в одну точку — що ти там бачиш?

— Я?

— Ну оце щойно. Я вже думав, ти про мене забула…

— Я?!

— Слухай, ти там, у себе в Торпі, зустрічаєшся з кимось?

Сашка сповільнила крок.

— Ні. Був один хлопець, але… коротше, тепер уже нема.

— Ага, — знову сказав Конєв. — Ну, якщо серйозно, ти ж переведешся? У нормальний інститут і ближче до дому?

— Серйозно? Ні.

Вони зупинилися в напівтемному дворі Сашчиного будинку. Світилися вікна, тьмяно горів єдиний ліхтар, доріжкою від підземного переходу йшов чоловік у хутряній шапці, з портфелем під пахвою. Припізнився з роботи, чи що?

— Я за тиждень їду, — сказала Сашка пошепки.

— Шкода. Хоч адресу залиш.

— Місто Торпа, вулиця Сакко і Ванцетті, дванадцять-а, кімната двадцять один. Самохіній Олександрі. Пиши, якщо…

З темряви за спиною в перехожого зринули троє. Чоловік із портфелем не встиг навіть озирнутися; його вдарили по голові, він упав. Покотилася шапка, її відразу підхопили.

Іван вчепився Сашці в руку. Троє повалили четвертого, але не квапилися втікати зі здобиччю: вони били його, копали ногами в живіт, в обличчя, топтали…

Здавалося, лопнуло скло. Ніби вдарило в обличчя безліччю скалок. Сашка вирвалася із судомних обіймів Конєва.

— Стій! Стояти, гади!

Вона пригадала слова Портнова, але нічого не змогла вдіяти. Ненависть до тварюк, які били зараз беззахисного, була сильніша за будь-які перестороги.

Вони залишили жертву й озирнулися. Побачили дівча, що бігло до них, здивувалися, один, здається, навіть розтяг рота в посмішці…

На білий сніг, що іскрився синім під світлом далеких ліхтарів, тоненькою цівкою бризнула кров. І відразу — потоком, фонтаном. Розмазалися перед очима зірки в дірах хмар; різонув мороз, як наждаковий папір. Сашка побачила себе: сиділа в заметі, поруч лежали нерухомо троє, четвертий хрипів і повз геть, до дороги.

Дуже боліли руки. Долоні. Обидві. Сашка глянула на них — вказівні пальці вкривала липка плівочка крові, ніби темні напальники.

Вона озирнулася, когось шукаючи. Тут щойно хтось був. Тиша, темрява, прокотилося авто, не зупинилось…

Сашка опустила руки в сніг.

Поруч, у переході, був телефон-автомат. «Швидку» викликають безкоштовно. Нуль-три.

* * *

Вранці мама, збираючись на роботу, наспівувала й різала хліб. Сашка вийшла зі своєї кімнати, слова рвалися з неї, підступали до горла.

«Мамо, — хотіла вона сказати, — не відпускай мене в Торпу. Я не поїду туди. Вони щось роблять зі мною, я не знаю що. Я не можу туди їхати, я боюся!»

— Доброго ранку, Сашхен. — Мама посміхнулася й заклала за вухо пасмо, що впало на очі. — Яєшню будеш? Із ковбаскою?

Сашка побачила її обличчя, м’яко підсвічене ранковим сонцем. Мама була жива, здорова й щаслива. За стіною шуміла вода — Валентин приймав душ.

— Угу, — промукала Сашка, не розмикаючи губів.

Повернулася до себе в кімнату, зачинила двері. Упала навколішки. Її знудило. Невимовлені слова розкотилися по кімнаті золотими, забрудненими слизом монетами.

* * *

— Дівчино! Вставайте!

— Що?

Темрява. Погойдування вагона.

— Дівчино, Торпа за п’ятнадцять хвилин! Вставайте, у вас квиток до Торпи!

Спали люди під курними залізничними ковдрами. Вікна запітніли, подекуди вкрилися памороззю. Обабіч вагона пропливав сніг, десь на столі дзенькала ложка в порожній склянці.

— Я хочу, щоб це був сон, — пробурмотіла Сашка.

Але нічого не змінилося.

Частина друга

Наприкінці квітня затяжна холодна весна раптом змінилася майже літнім теплом. Одного ранку, о пів на п’яту, Сашка прокинулася з твердим бажанням помити вікно.

Уже прокидалися птахи. Розійшлися хмари. Сашка сіла на ліжку. Звідтоді, як третій курс здав свій «перевідний» іспит і відбув на «іншу базу», у гуртожитку стало просторіше. Ліза знайшла нарешті для себе квартиру й жила тепер у місті, в завулку між Сакко і Ванцетті та вулицею Праці. Оксана перебралася до подружки з групи «Б», й Сашка — оце розкіш! — отримала в своє розпорядження цілу двадцять першу кімнату.

Вона намацала ногами капці. Подумала: «Оце капці, в них не холодно». Устала. Постояла, приміряючись до мінливого вектору тяжіння. Підійшла до вікна.

Останніми тижнями їй хотілося намалювати на склі своє відображення. Вона малювала вечорами, коли надворі було темно, а в кімнаті горіло світло. Сашка малювала відображення гуашшю. Щодня виходило інакше. Ранкове світло марно силкувалося пробитися крізь її малюнок; гуаш була непрозора й лягала грубим шаром.

«Треба набрати води, — подумала Сашка. — Вікна миють водою».

Вона підійшла до дверей. Отвори мали кепську звичку вислизати, як маринований гриб з-під виделки. Тому Сашка спершу намацала двері руками, відзначила перешкоду праворуч і ліворуч, а тільки потім вийшла.

Тьмяно поблискував лінолеум. Далеке вікно відбивалося в стіні, вкритій олійною фарбою. «Як гарно», — подумала Сашка.

І пішла коридором, про всяк випадок ведучи рукою по стіні.

Бляшане відро стояло, де звичайно — під раковиною. Сашка набрала води в трилітрову банку, перелила у відро. І знову. І ще раз. Дев’ять літрів води. Взяла відро за тонку ручку й понесла в кімнату.

Двері за час її відсутності встигли відповзти на півметра. Сашка вдарилася лобом об одвірок і трішки розхлюпала воду. «Нічого. Тепер я пройду».

Ганчірки — уривки старих наволочок — були заховані в щілину за батареєю. Опалення вимкнули два тижні тому. Сашка обірвала паперові стрічки, витягла зі щілин жовтий поролон, намочила ганчірку і, гублячи краплі, провела по гуашевому малюнку: згори донизу й ліворуч-праворуч. У її намальованого відображення були чомусь блакитні очі.

Очі. Треба бачити. Останнім часом вона могла думати тільки про те, що видно очима. Рядки в підручнику теж було видно. Сашка читала, намагаючись не ворушити губами, і сторінки під її поглядом змінювали колір. Червоне повзло від корінця, заливало сторінку немовби соком журавлини, а потому сторінка поволі блякла, робилася жовтою і далі — смарагдовою. Читаючи, Сашка не думала зовсім.

Гуаш розмазувалася. Сашка водила рукою з боку в бік, іноді опускала ганчірку у відро, але не викручувала.

Її тіло здавалося розслабленим, розмитим, як ця фарба. Начебто вона, Сашка, — калюжка гарячого воску. Простір навколо стискався й витягувався, час обламував стрілки годинника і плутався в надрах електронного будильника. Час нікому не служив і ні перед ким не звітував. Щойно було пів на п’яту — й ось уже вісім, настав час збиратися в інститут.

Сашка кинула ганчірку у відро. Глянула на небо крізь і досі мутне скло. Відчинила раму; надворі було прохолодно й пахло бузком.

«Збиратися в інститут».

Вона перевела погляд на відчинені дверцята шафи. Шафа для одягу. Надягти одяг. Джинси… Взяти книжки. Зошити. Час на заняття. Перша пара — філософія.

Вона рухалася в загальній юрбі першокурсників, здоровкаючись, киваючи, навіть посміхаючись. «Це люди. Треба говорити». Вона всідалася на звичне місце й розгортала конспект. Вона слухала з нерухомим обличчям низки незрозумілих слів, сміялася, якщо раптом сміялись усі. Й писала щось у зошиті — записувала слово за словом.

Виходити з аудиторії завжди намагалася останньою, щоб притримати двері. Повільно. Поступово. Друга пара — вільна, нема занять. Треба йти й читати підручник.

Притримуючись рукою за стіну, вона йшла в читальний зал. Віталася зі стільцем бібліотекарки, всідалася біля вікна й розкривала текстовий модуль на тому місці, де замість закладки лежала листівка до дня народження — від мами. На листівці було намальовано вівцю з букетом дзвоників.

Сашка не випадково вибрала цю закладку. Здоровий глузд підказав їй, що її день народження для мами важливий. Вона подзвонила додому й, розмовляючи, тримала листівку перед очима. Від мами залишився тільки голос, Сашка не бачила її, не могла уявити, тому говорила з вівцею. Вівця посміхалася. Сашка розуміла, що треба бути радісною, і теж посміхалася.

Звідтоді листівка нагадувала їй про щось, чого вона не могла уявити. Це вівця, вона радіє. У мене був день народження. Мені вісімнадцять років. Я повинна прочитати параграфи сімнадцять і вісімнадцять.

«Він не спав цілу ніч. Він зірвав цю квітку, тому що бачив у такому вчинку подвиг, який був зобов’язаний вчинити…»

Повзла гусінь безглуздих буквених сполучень. Одна чіплялася за іншу залізними гачечками. Це було схоже на плавання в каламутній воді. Сашка то не бачила нічого, тільки чула скреготіння власних перемелених думок. Потім раптом зринала на поверхню, і перед нею на мить відкривався віддалений зміст.

«При першому погляді крізь скляні двері червоні пелюстки привернули його увагу, і йому здалося, що він із цієї хвилини цілком осягнув, що саме повинен зробити на землі…»

— Самохіна, йди пообідай. За п’ятнадцять хвилин їдальня зачиняється.

«У цю яскраву червону квітку зібралося все зло світу… все зло; вона увібрала в себе всю безневинно пролиту кров (тому вона й була така червона), всі сльози, всю жовч людства…»

Зміст обривався, далі була тільки каламутна вода. Сашка дочитувала параграф до кінця. Клала на сторінку закладку, посмішка вівці щось нагадувала їй, важко було зрозуміти, що саме. Сашка закривала підручник, ховала його в сумку, намацувала дверний отвір (у бібліотеці були особливо рухливі й слизькі двері). Виходила. Коридор уявлявся їй то дуже темним, то залитим яскравим світлом, так що було видно кожну дощечку паркету, кожну тріщинку, кожен недопалок на дні залізної урни.

«Я йду коридором. Їдальня там. Мені треба попоїсти. Ось мій талон».

«…що саме він повинен зробити на землі…»

Світ навколо неї щомиті змінювався. Міцнішали одні зв’язки й руйнувалися інші. Це було схоже на швидкі судоми. Іноді Сашка завмирала, відчуваючи, як усередині ніби натягується нитка, перекроюючи та розрізаючи, обм’якаючи й знову посмикуючись. Іноді вона бачила себе ззовні — маленьке озеро, наче від розталого морозива, і в рідині барви кави плаває їдка грудочка — страх. Сашці не подобалося дивитися на свій страх збоку. Він був як напівпереварена котлета.

Але вона не боялася. Бо не бачила нічого, що могло налякати, а думати могла тільки про те, що бачила. Час розтягувався й стискався, поки, нарешті, не настала літня сесія.

* * *

— Самохіна, що ти думаєш із приводу літньої практики?

Дуже яскраве сонце било у вікно тридцять восьмої аудиторії. Майже таке ж яскраве, як відбитий промінь на рожевому камені персня.

— Нічого.

Це було правдою. Тонка ниточка Сашчиних думок дедалі частіше ставала пунктиром. Вона бачила ось ці порошини в сонячному промені, ось цей стіл із глибокою подряпиною, зелені крони лип за вікном. Але вона про них не думала.

— Слухай уважно, що треба зробити. Іспити закінчаться двадцять п’ятого червня. Із двадцять шостого в тебе практика. Не забудь попередити батьків.

Сашка мовчала.

— У серпні, перед початком занять, матимеш два тижні, щоб поїхати додому.

— Добре, — сказала Сашка, дивлячись на сонячний промінь.

— От і розумниця, — сказав Портнов. — А тепер покажи мені вправи з п’ятдесят другої по п’ятдесят четверту… Одночасно, ти пам’ятаєш. Три процеси повинні йти паралельно, з «кроком» на півтакту. Зосередься.

* * *

У середині липня, на річницю знайомства з Фаритом Коженниковим, Сашка сиділа на гілці великого дерева — вишні. Її літня практика полягала в тому, щоб, піднімаючись по драбині в розгалуження гілок, знаходити серед світла й тіні червоні ягоди, брати в долоню й обережно зривати. І класти потім у кошик на шиї.

Сад був величезний. Гілки вишень перепліталися, ягоди висіли гронами, їх можна було рвати, навіть стоячи на землі, але справжня розкіш починалася нагорі, в кроні.

Сашка наковталася вишень до оскоми. Її біла футболка забруднилася від вишневого соку. Губи здавалися величезними, ніби надувними. Вишневий сік зібрався під коротко обстриженими нігтями. Сашці було хороше. Засмучувало тільки те, що всі підручники довелося здати. Сашка сказала Портнову, що загубила збірник вправ. Тоді він прийшов до неї в кімнату й витяг книжку зі щілини за батареєю. Звідтоді Сашка не вчилася. І не думала. Просто дивилася. І ще відчувала: тепло, вітрець, доторк долоні до кори, дотик вишень до обличчя.

Стояв один літній день — один, дуже теплий і світлий, листя навколо Сашки захищало її від палючого сонця. Вранці першокурсників — ні, тепер уже другокурсників — привезли на вантажівці. Вдень їм дадуть пообідати. Але час тягнеться, лаковані вишні відбивають сонце і Сашчине обличчя. Обіду нема, а день уже наступний. І ось уже минув тиждень, хоча досі тягнеться той самий день. Час нагадує бантик.

Потім погода зіпсувалася. Наповзли хмари, віщуючи грозу. Сашка розсунула гілки над головою й дивилася на небо, немов бажаючи запам’ятати його назавжди: краєчок хмари, що наліг на сонце, і вийшла в результаті барва ртуті. Рудувата, як у медузи, облямівка важкої хмари. Плаский небесний смерч, як відбиток великого пальця. «Це гроза, — подумала Сашка. — Буде великий дощ, мені потрібно під накриття…»

Вона ще думала про те, що бачить. Але виникло занепокоєння: вона, здається, заглядала в майбутнє. Вгадувала те, що трапиться за кілька хвилин.

— Буде дощ, — сказала вона вголос.

Ніхто не відповів. Сад був надто великий. Практиканти давно не бачили одне одного.

Сашка спустилася з дерева. Обережно пересипала вишні з кошика в ящик. Про всяк випадок прикрила ягоди шматком поліетилену, що валявся поблизу в траві.

Потім лягла на спину й почала дивитися вгору. У всьому саду стояла тиша, як на заняттях у Портнова; листя завмерло. Сашка дивилася перед собою.

Був тонкий шар нагрітого повітря навколо її обличчя. Вище був інший шар, у якому кружляли мухи. Ще вище — густа крона вишні. Сашці вона здалася прозорою. Далі — застигле громаддя повітря, вище — товстий шар хмар. Вище, ще вище, стратосфера…

Хмари згорнулися лійкою, і одночасно Сашка впала в небо. Їй уже доводилося цього боятись. У дитинстві, на приміській базі відпочинку, на луці, вона так само лежала й дивилася в небо й боялася в нього випасти.

Тепер це сталося.

Вітер зірвав поліетилен із ящика, й вишні глянули зсередини безліччю темних оченят. Сашка побачила себе з їхнього погляду. Картинка то дробилася, то раптом збиралася воєдино, і тоді виникав стереоефект.

Її підхопило, немов повітряного змія, і потягло нагору, причому тіло, покинуте на траві, залишалося нерухомим. Нитка, що з’єднувала її з цим якорем, допомагала літати й не давала відлетіти далеко. Вона відчула дерева як свої руки, а траву — як своє волосся. Вдарила блискавка, полетіло обірване листя, і Сашка засміялася від щастя.

Вона відчула себе словом, яке промовило сонячне світло. Вона висміяла страх смерті. Вона зрозуміла, навіщо народилася й що саме їй варто зробити в житті. Усе це сталося, коли блискавка ще була на небі — білий зиґзаґ.

А потім уперіщив дощ, і вона отямилася — змокла до нитки, в прилиплій до тіла футболці, з-під якої кокетливо й жалісно просвічувався мереживний ліфчик.

* * *

— Здрастуйте, другокурсники.

Заняття за фахом проходили в тій самій першій аудиторії. Група «А» другого курсу сиділа за столами, схожими на шкільні парти.

Сашка оглядалася навколо, здивовано відзначаючи давно знайомі, але геть-чисто забуті подробиці. Ось коричнева дошка, як у школі. Ось щербинка на фарбованій стіні. Оце люди, які були з нею поруч майже ціле літо; якоїсь миті вони перестали будь-що значити, зробилися прозорими, як мильні бульбашки. Але тепер почався другий курс — і все набуває нового значення.

Сама Сашка змінилася. Її начебто розібрали на частини, а потім склали знову, так що з першого погляду здавалося, ніби все, як і раніше. Навіть їй самій іноді — ось зараз, наприклад, — здавалося, що вона зовсім така сама, як минулої осені, коли вони в актовому залі слухали Gaudeamus.

Портнов розгорнув тоненький журнал у паперовій обкладинці.

— Гольдман Юлія.

— Є. — Юлька сиділа скособочено, водила по зошиті ручкою. Голова її час від часу посмикувалася.

— Бочкова Ганна.

— Є. — Аня раз у раз кліпала, надто часто й нервово.

— Бірюков Дмитро.

— Є. — Дмитрик прикривав обличчя рукою, начебто його сліпило сонце.

— Ковтун Ігор.

— Є.

— Коженников Костянтин.

— Тут. — Костя підняв голову. Його волосся вигоріло на сонці й відстовбурчилося, мов солома. Він сидів поруч із Женею Топорко, але не пліч-о-пліч — між ними був порожній стілець.

— Коротков Андрій.

— Є. — Улітку Андрій навіщось поголив голову й був схожий на дуже свіжого, засмаглого призовника.

— Вирішили заощадити на гребінцях? — Портнов примружився. — Гарно, гарно, вам до лиця… Московський Денис.

— Тут!

Абсолютно зрозуміло було, що група у повному складі, але переклик тривав, урочистий, мов ритуал. Сашка глибоко дихала. Сам запах інституту, свіжої фарби, вапна, пилу, липового листя за вікном нагадував їй і підкреслював: вона жива, її життя насичене й яскраве, усе повернулося на круги свої — вересень, навчання, перша аудиторія, сонячне світло.

— Павленко Єлизавета.

— Я, — сказала Ліза.

На ній були широченні джинси зі спущеними вздовж холош декоративними лямками. Дивним чином ці мішкуваті штани тільки підкреслювали, наскільки Ліза худенька й тендітна. Вона засмагла, тому її біляве волосся здавалося ще світлішим.

— Самохіна Олександра.

— Я.

Портнов зміряв її поглядом, але нічого не сказав.

— Топорко Євгенія.

— Є!

— Бачу, ви добре відпочили. — Портнов знову примружився. — Вигляд маєте, як після дорогого курорту.

Женя не зніяковіла. За минулий рік вона добряче подорослішала, із замореного дівчиська перетворилась на сексуальну й пишну панянку. Шкільні кіски залишилися в минулому — влітку Женя зробила собі коротку модельну стрижку. Засмага на її обличчі поєднувалася з найніжнішою рожевістю, і, сидячи поруч із Костею, вона поглядала на Портнова майже без остраху: гарна, мовляв, сама знаю, ну то й що?

Портнов скінчив перекличку, ще раз обвів групу поглядом поверх окулярів.

— Отже, ми відпочили й готові до нових звершень. У цьому семестрі на нас, як звичайно, чекає напружена робота. У вас з’являється ще один спеціальний предмет — введення в практику. Читатиме Микола Валерійович Стерх, це дуже гарний викладач, постарайтеся його не засмучувати… Загальноосвітніх дисциплін поменшає. Обов’язковою для всіх залишається фізкультура… Хто з вас уже розмовляв із першокурсниками, які оселилися в гуртожитку?

По рядах пройшов легкий шерех.

— Я розмовляла, — сказала Сашка. — У мене в кімнаті дві дівчинки оселилися сьогодні вранці. А що, не можна?

— Можна. Але запам’ятайте: якщо хтось із вас вступить у дискусію з першокурсником щодо профілю нашого вузу, його особливостей… Програми, стилю навчання… Ця людина відповідатиме перед своїм куратором. Тому краще вам утриматися.

Голоси в аудиторії погучнішали.

— А що їм казати, — запитав Коротков, — якщо запитають?

Портнов несподівано посміхнувся.

— Давайте корисні поради. Радьте навчатися старанно й нічого не пропускати. Заспокойте, якщо будуть істерики. Ви ж дорослі, що-небудь придумаєте, згадаєте, як вас самих морально підтримували торік нинішні третьокурсники…

— Ми підтримаємо, — сказав Денис.

Сашка озирнулася. Група «А» другого курсу дивилася на викладача; хтось скособочився. Комусь важко було сфокусувати погляд. Хтось посмикувався, хтось хихотів. Збіговисько виродків.

— Деструктивний етап у багатьох із вас іще не завершено, — сказав Портнов, начебто відповідаючи на її думки. — Що зовсім очікувано, зважаючи на ваші лінощі та незібраність. Нагадую: тільки той, хто старанно вчитиметься, швидко й легко ввійде в норму… в той стан, який здається вам нормою на даному етапі. Нагадую: спиртне в гуртожитку заборонено. Першокурсники, звичайно, питимуть, і спочатку їх не каратимуть за це. Але якщо я побачу в когось із вас у крові сліди алкоголю… Я не кажу наркотики, тому що той із вас, хто хоч травичку покурить на даному етапі навчання, — приречений… Якщо я знайду в когось у кімнаті спиртне, то зроблю так, що вас нудитиме до старості від самої лише згадки про горілку. Зрозуміло? Є запитання?

У його окулярах відбивалася віконна рама. Запитань не було.

— З організаційних питань у мене все, — сказав Портнов. — Старосто, підручники на столі. Роздайте кожному: текстовий модуль, щабель «чотири», і задачник, щабель «три».

— А я знову староста? — зважився запитати Костя.

Портнов підвів брови.

— Група, в когось є інші кандидатури?

— Нехай Самохіна буде старостою, — сказала Ліза. — Вона в нас відмінниця й громадський діяч.

Хтось захихотів, але сміх швидко вщух.

— Самохіній, — сказав Портнов, не дивлячись на Сашку, — в цьому семестрі й без того роботи не бракуватиме. Коженников, ви вже відібрали в нас дві хвилини. Робіть справу, прошу вас.

Підручники були старі й пахли пилом. Сашка не витримала й відкрила збірник вправ на першій сторінці.

— Самохіна! — вигук пролунав, як удар. — Я нікому не дозволяв відкривати книжку!

Вона неохоче закрила підручник. Перші рядки найпершого завдання встигли викликати в неї солодкий жах.

* * *

Два тижні, проведені вдома, обернулися для Сашки на тяжку працю: доводилося щомиті обсмикувати себе, слухати, чути, вчасно відповідати й посміхатися. Сашка старалася щосили, але мама все одно тривожилася дедалі більше.

— Саню, — запитала мама якогось ранку, коли вони залишилися в квартирі самі, — знаєш… Покажи руки.

Сашка спочатку не зрозуміла. Мама, виявляється, шукала «доріжки» від уколів, не виявила їх, але не дуже заспокоїлася.

— Мамо, це смішно. З чого ти взяла?!

— Ти дивна. Відповідаєш невлад. Дивишся… якось відчужено. Що з тобою, можеш мені сказати? Що з тобою?! Ти куриш? Дихаєш? Ковтаєш таблетки?

— Я тобі клянуся, — стомлено сказала Сашка. — Я в житті не куштувала… нічого такого. Я навіть горілки не п’ю.

Мама, здається, не повірила. Вона сама виглядала нервовою, то напруженою, то веселою, то тривожилася, то забувала про свої тривоги. І Сашка одного разу не витримала, запитала:

— А з тобою що відбувається? Що сталося?

— А помітно? — запитала мама після паузи, і щоки її порожевіли.

— Що? — Сашка закліпала.

— Я чекаю на дитину, — просто сказала мама. — Ми з Валиком. З Валентином.

— Як?!

— Та ось так. — Тепер мама намагалася здаватися незворушною, навіть глузливою. — Не така я бабця, як тобі здається.

— Мені не здається, — пробурмотіла Сашка. — Я інше мала на увазі… І все-таки…

— Усе-таки, якщо чоловік і жінка кохають одне одного, цілком природно, що вони хочуть дитину. Валентин хоче дитину.

— А ти?

— І я хочу! — мама розсміялася трішки напружено. — А ти хіба не хочеш маленького братика? Чи сестричку?

— Не знаю, — зізналася Сашка, подумавши. — Все це якось… умоглядно.

Із цього моменту їй став зрозумілий мамин стан і з яких причин тема наркотиків і Сашчиних змінених реакцій не отримала розвитку. Сашка уявлення не мала, як би вона викрутилася, коли б мамі здумалося приперти її до стіни: чим ви там займаєтеся в цій Торпі?! Але мамі було не до того. У ній росла дитина, і саме їй, ненародженій, а не дорослій Сашці, призначалася мамина увага.

Сашка думала так, розуміючи, що це несправедливо. Мама не була байдужа до її долі. Вона рвалася навпіл між новою родиною і Сашкою. Сашка теж рвалася навпіл: їй страшенно хотілося, щоб мама звільнила її від Торпи. Вона чудово розуміла, що це бажання нездійсненне й злочинне. І боялася, що мама одного разу докопається до правди й візьметься Сашку визволяти — і загине в цій боротьбі, тому що в сутичці з Фаритом Коженниковим у неї нема шансів…

— Якби ти вчилася в нормальному вузі поряд із домом, — сказала мама напередодні Сашчиного від’їзду, — у тебе вистачило б часу… І бажання… І ти бачила б, як маля росте, допомагала б мені… Тобі корисно, незабаром свої діти будуть… Як щодо переведення?

— Нам буде тісно вчотирьох, — сказала Сашка. — Квартира замала.

— Але в нас же нема іншої квартири! Потім, можливо, згодом, зможемо знайти варіант із доплатою, а поки що…

— А поки що я буду вТорпі, — сказала Сашка. — Там чудовий гуртожиток.

Мама зітхнула. Цієї миті їй дуже хотілося вірити, що гуртожиток чудовий.

— Я піду збиратися, — Сашка підвелася, — бо завтра поїзд, а в мене ще кінь не валявся.

Вона пішла у свою кімнату, сіла на диван, опустила руки, виразно уявила собі, що нічого звичного, доброго, старого вже більше не буде. Коли вона приїде додому наступного разу… Якщо приїде… все буде інакше. Почнеться нове життя, нове дитинство. Сашчина кімната зміниться, і пам’ять, що залежалася разом із пилом на книжкових полицях, вилетить із протягом у вікно. Так, Сашка егоїстка, вона звикла, що мама належить тільки їй. Спершу з’явився Валентин, тепер прийде хтось третій і цілком заволодіє інформаційним простором цього дому. А Сашка буде там, на периферії, повільно перетворюватися на іншу істоту. Незрозумілу. Можливо, смертельно небезпечну. Буде перетворюватися й мовчати. І добре ще, що в мами є Валентин і буде дитина, бо дівчинки, яка народилася й виросла в цьому домі, більше не існує…

Сашці зробилося шкода себе. Але вона виявила — без подиву, — що не вміє плакати.

* * *

— Курс «Введення в практичну спеціальність» розрахований на два семестри. Взимку ми здамо залік, і влітку теж. На третьому курсі на нас чекає один семестр власне практичних занять, а після нього — перевідний іспит. Це серйозно, любі мої. Досвід показує, що легше за всіх цей іспит здають студенти, які однаково встигають зі спеціальності і введення в практику, тобто відтепер ви повинні ділити свої зусилля між двома головними предметами: моїм і Олега Борисовича. Але якщо з Олегом Борисовичем ви працювали рік, то мене ви поки не знаєте…

Горбань посміхнувся.

Він стояв посеред аудиторії, майже впираючись головою в стелю. А якби не сутулився — напевне б уперся. На Миколі Валерійовичу був чорний костюм старомодного крою. Час від часу Стерх поводив плечима, ніби в нього затерпла горбата спина.

— А займатися ми будемо з кожним індивідуально. Можливо, потім розіб’ємося на маленькі підгрупки, особи по три-чотири, але спочатку мені треба виявити ваші професійні нахили. На даний момент тут сидить тільки одна людина, чиє майбутнє більш-менш виразне…

— І це Самохіна, — сказала Ліза.

Микола Валерійович підняв брови.

— Чарівна дівчино, хіба Олег Борисович не навчив вас мовчати, коли говорить викладач?

Ліза почервоніла, але погляду не відвела.

— Так, це Олександра Самохіна. У неї дуже яскраві, кгм, професійні дані, вони виявилися ще на першому курсі, тому з Олександрою ми займатимемося за особливою програмою. Але це не означає, що хтось із вас залишиться без уваги, повірте. — І він знову м’яко посміхнувся.

Здається, не всі викладачі спеціальності дотримувалися інквізиторської манери Портнова. Горбань був принаймні добрий. Другокурсники обмінялися просвітлілими поглядами, дехто навіть повірив, здається, що тут можна буде трішечки просачкувати…

Сашку така перспектива не вабила.

* * *

Розклад практичних індивідуальних горбань складав сам, нікому не довіряючи. Сашка виявилася останньою в списку; вона встигла посидіти в бібліотеці й поекспериментувати з новим збірником вправ.

Перший погляд не був помилковим: нові вправи такі самі, як і старі, але на порядок складніші. Багатоступінчасті перетворення сутностей, нескінченно абстрактних, іноді закільцьованих, іноді стиснутих у точку, ладних будь-якої миті вивільнитися й наскрізь прорвати тканину уявної реальності. Якщо це були чужі думки, то настільки нелюдські, що Сашка боялася собі уявити мозок, який природно породив ці химери. Одночасно — Сашка вже вміла це бачити — вправи були вражаюче гарні в своїй гармонії.

Вона згадала про заняття з горбанем за хвилину до призначеного часу.

Аудиторія номер чотирнадцять розташовувалася на четвертому поверсі, дерев’яному, рипучому й лункому. Сашка пробігла коридором, силоміць змусила себе стримати голосне дихання й постукала.

— Здрастуйте, Сашко. Сідайте, поговоримо.

В аудиторії, мов у класі, стояли парти. Сашка вибрала ту, що під самим вікном. Унизу — руку простягни — шуміло зелене море лип.

— Ось і перший курс пролетів. — Горбань сів навпроти, за викладацький стіл.

Його попелясте волосся, пряме й довге, двома пасмами обрамляло обличчя. Гостре підборіддя лежало на високому білому комірі. «Якийсь він весь древній», — подумала Сашка.

— Сашко, — сказав горбань замислено. — Вам ніколи ніхто не казав, що ви окрема, особлива людина? На яку чекає окрема, дуже важлива місія?

— Ні, — швидко сказала Сашка.

Горбань посміхнувся.

— Воно й на краще. Зоряної хвороби нам не треба… Але ось, Олександро Самохіна, настав ваш час. Ви не просто найкраща наша студентка, ви людина рідкісного обдарування, можна сказати, ви володієте даром. На вас чекає велике майбутнє. А що це значить?

Сашка здивовано мовчала.

— Це значить насамперед, що ваше сьогодення — щоденна рабська праця, без лінощів, без страху, без вагань. Робота — підготовча, — яку ви проробили на першому курсі, незначна в порівнянні з тим, що вам — нам із вами — належить іще вивчити, засвоїти, відпрацювати. Сьогодні — просто зараз — ми починаємо готуватися до перевідного іспиту, який ви складатимете на третьому курсі, взимку.

Вона слухала, налягаючи животом на стіл. Горбань говорив із легкою посмішкою, але він не жартував, о ні, й Сашка чудово розуміла це.

За розчиненим вікном колихалися липи. Сашка відчувала лівою щокою теплий вітер із ледь відчутним присмаком осені.

— Вам здається, що ви матеріальні, Сашко?

Запитання було поставлене таким поблажливим, таким зневажливим тоном, що вона мимоволі закліпала.

— А хіба ні?

Горбань посміхнувся. Він сидів за викладацьким столом, перед ним лежали журнал відвідувань і СБ-плеєр. Сашка колись мріяла мати такий.

— Так, — кивнув Микола Валерійович. — На даному етапі ви куди більше відчутні, аніж мені хотілося б. Три семестри ми будемо з цим воювати, три семестри ви руйнуватимете свою матеріальну складову й нарощуватимете інформаційну. Значеннєву. Ідеальну, якщо хочете, хоча таке слово в цьому випадку неточне. А ми боротимемося за точність, Сашко, нам це дуже важливо — точність формулювань… Ви хочете щось запитати?

Портнов ніколи не дозволяв такої розкоші — запитувати. Сашка на хвилину відвела погляд, подивилася на липи під вікном. Першого дня вересня вони стояли зелені, немов посеред літа.

Вона могла б запитати, що чекає на них усіх на іспиті за півтора року. І що за професійні схильності вона виявила, і яка буде в неї професія. Вона могла поставити сотню запитань, на які не бажав відповідати Портнов, які загонили в глухий кут її однокурсників. Але вона запитала:

— Ви часом не знаєте… Я… тоді, на зимових канікулах… нікого не вбила?

Горбань не здивувався.

— Ні. До речі, той епізод дуже характерний… Перший випадок у вашому житті, коли ваша інформаційна складова серйозно надірвала матерію. На жаль, безконтрольно, спонтанно й дуже небезпечно. Вас це непокоїло?

Сашка знову відвела погляд.

— Розумію. Якщо ви думаєте, що з вас вирощують убивць, то помиляєтеся.

— А кого з мене вирощують? — вирвалося в неї.

Горбань повів плечима, начебто розминаючи затерплу спину.

— Рано, дівчинко. Рано вам це знати. Ви поки ще раба форми, гіпсовий зливок з дещицею уяви… З пам’яттю, з вдачею… Так. Ось цю річ я вам віддам у користування. — Рука з дуже довгими блідими пальцями торкнулася плеєра. — Якщо захочете, можете коли-небудь слухати просто музику. Це можна. А ось цей диск, — на викладацький стіл ліг паперовий конвертик, — я даю особисто вам для роботи. Бережіть, будь ласка. Ви вже не першокурсниця, знаєте, якими важливими бувають деякі речі. І ще: перш ніж ми почнемо заняття, я хочу поговорити з вами про делікатні матерії. Вам треба, Сашенько, вам бажано розлучитися з невинністю: вона стає дедалі серйознішим гальмом для вашого розвитку.

Сашка спалахнула так, що в неї заболіли щоки.

— Яке це… має… значення?

— Усе має значення. Ви будете змінюватися не тільки зсередини, а й… по-всякому будете змінюватися, Сашенько. Має значення ваш чуттєвий досвід, гормональний статус… Ну, й фізіологія, звісно. Інформаційний баланс вашого тіла. Я ціную ваше серйозне ставлення до життя, вашу стриманість. Вашу цноту. Але робота є робота. Йдеться не про те, щоб сьогодні, завтра… Час іще є… Але подумайте в цьому напрямку. Гаразд?

* * *

Ластівки ще не полетіли. Кружляли над подвір’ям, може, востаннє. Літали зграйками підрослі пташенята.

Сашка прикинула відстань до общаги через подвір’я. Щодня вона була різною. Траплялося здолати її за два кроки (відчуття падіння й вітер у вухах). А бувало, що йти на ту саму відстань доводилося годинами, немов через пустелю. Сумка відтягала плече, а Сашка йшла і йшла, крокувала до ґанку, що відсовувався щораз далі.

Вона поправила ремінь на плечі. Побалансувала на місці, ловлячи рівновагу. Зробила перший крок; ластівки промчали повз обличчя, майже зістригаючи брови гострими кінчиками крил.

Ось липа. Ось лава. Ось ґанок. Сашка поставила ногу на нижню сходинку, ледь притримала, щоб ґанок не вислизнув. Усе. Вона дійшла. З кожним разом усе легше. Напевно, Портнов правий, і незабаром вона остаточно ввійде в норму… Точніше, в «той стан, що уявляється нормою на даному етапі».

Ключ від двадцять першої кімнати, який так довго перебував у Сашчиному одноосібному користуванні, не висів на щиті. Сашка звично намацала отвір дверей, що вели на сходи. Повернула голову і зустрілася поглядом із хлопцем-першокурсником.

Коротко підстрижений, дуже блідий. Білявий, а очі темні. Дивиться з жахом. Сашка посміхнулася, бажаючи заспокоїти його.

— Привіт. Зі вступом тебе.

— Привіт. Що з тобою?

— Нічого… А що?

Хлопець облизав губи.

— Нічого… Ну, я піду?

— Мене звуть Сашкою, — сказала вона цілком несподівано для себе.

— А мене Єгором.

— Удачі, Єгоре, — побажала Сашка.

І, обережно обмацуючи кожну сходинку, рушила нагору.

Її сусідки-першокурсниці вже повернулися з занять. Сашка ввійшла без стуку; на підлозі стояли розкриті валізи. Одна сусідка, Віка, чорнокоса й кучерява, розвішувала речі в шафі. Друга — Лена, повна й біла, мов булочка, сиділа на ліжку з виразом крайнього розпачу на круглому, блакитноокому, майже ляльковому личку. Поруч на напиналі лежав текстовий модуль із цифрою «1» на обкладинці.

Сашка потягла повітря носом.

— Курили? Врахуйте, застану в кімнаті з сигаретою — викину разом із нею у вікно. Є туалет, там і диміть.

Віка не відповіла. Лена згорбилася на ліжку, обхопила руками пухкі плечі. Сашка пройшла до свого столу, підняла сумку, бажаючи витягти плеєр. Візерунок подряпин на стільниці нагадав їй про щось. Миттєво — сама по собі — прокрутилася в голові уявна вправа з торішніх. Коли Сашка поклала, нарешті, плеєр на стіл, за вікном було помітно темніше і в кімнаті за її спиною щось змінилося.

Вона повернула голову. Нові сусідки стояли пліч-о-пліч і дивилися на неї з жахом.

— Житейська справа, — сказала Сашка. — Замислилася. Не звертайте уваги.

— Сашко, — крізь сльози пробурмотіла Лена. — Скажи, будь ласка, що з нами буде? Ми будемо такими, як ви?!

Сашка посміхнулася.

— Нічого страшного. Просто переживіть перший семестр… І старайтеся, як можете. Вам же краще буде.

* * *

Погляди першокурсників слугували їй за дзеркало. Вона бачила своє відображення в чужих очах: зламана, цілковито заглиблена в себе. Іноді вона завмирала на середині руху. Відчужена. Зі страхітливо пильним поглядом. Вони дивилися на неї, не в змозі приховати страху і часом відрази.

Сашка не ображалася. Ці бідолахи переживали тяжкі часи: їх погрозами та шантажем загнали в Торпу. На них наклали непосильне навчальне навантаження. Нарешті, їх оточували виродки: хворі, фізично скалічені, навіть, здається, божевільні.

Ні, вони, звичайно, намагалися триматися й вдавали, що нічого не відбувається. Хтось привіз гітару, хтось — магнітофон. Загалом життя гуло, пили, веселилися. Третьокурсники, як не дивно, теж брали участь у гулянках. Сашка вийшла з кімнати з рушником на плечі й побачила, як, Захар, Костин сусід по кімнаті, цілується в коридорі з кимось із свіженьких дівчаток. Лампочка чи то перегоріла, чи її викрутили. Сміх, шепіт, тупотіння — дівча втекло на кухню, Захар пішов слідом, а Сашка побрела в душову.

Вода бігла по-справжньому гаряча, як удома, й Сашка трохи ожила. Розтерлася рушником. Намотала тюрбан на мокре волосся. Ось і минув перший день занять. Домашніх завдань — достобіса, а завтра — індивідуальні зі Стерхом, і вона вперше понесе йому здавати відпрацьований матеріал…

Від думки про плеєр із вставленим у нього диском Сашку лихоманило навіть у гарячій, наповненій парою душовій. Вона надягла халат, притримуючи на голові рушника, подибала в кімнату — час був пізній, а робота, як відомо, не вовк і сама по собі нікуди не подінеться.

Сусідки втекли кудись — скаржитися на життя, як думалося Сашці. Вона підсушила волосся, лягла поверх напинала, поклала плеєр на живіт і замислилася.

Сьогодні на занятті Микола Валерійович уперше надяг на неї навушники й увімкнув плеєр. І Сашка вперше почула це.

На диску була тиша. Глибока, щільна, вона поглинала все навколо. Хотіла поглинути й Сашку. Вона вжахнулася й забилась, ніби муха на липучці, щосили втримуючись на краю, не бажаючи падати в це м’яке всеосяжне ніщо, не погоджуючись впускати в себе чуже багатозначне мовчання.

Микола Валерійович щось говорив — Сашка бачила, як ворушаться його губи. Вона не чула ні птахів за вікном, ні шелесту лип, ані далеких кроків у коридорі — усе було залите тишею, немов бітумом.

Перший трек на диску тривав десять з половиною хвилин. Сашка вкрилася потом, як після багатокілометрової пробіжки. Блузка прилипла до спини.

— Сашко, це робиться не так, — лагідно мовив горбань, знімаючи з неї навушники. — Ви не повинні опиратися. Ви повинні впустити й пропустити крізь себе. Потрошку, не відразу. Без цього першого кроку ми не зможемо зробити другого, потім третього. А їх попереду тисячі. Ось у нас минуло заняття марно, іспит став ближчим на один день, хто знає, може, цього дня саме й не вистачить для повної підготовки?

— Що ж мені робити? — запитала Сашка.

— Попрацюйте з першим треком. У плеєрі є функція — повтор композиції. Ваша мета — внутрішньо впокоритися тому, що ви чуєте, для цього треба переступити певну межу в собі… Бісову буденність. Це може бути непросто. Але потрібно старатися. Не можна навчитися плавати, якщо не ввійти у воду. Завтра я чекаю на вас із першими результатами. Дуже сподіваюся на вас, Сашко. Чекаю.

Так сказав Микола Валерійович Стерх і відпустив Сашку з заняття. Вона пішла з плеєром у сумці й тривожним передчуттям у душі. Тепер ось настав час відпрацьовувати на завтра перший трек, а Сашка не могла перебороти себе й хоча б увімкнути плеєр.

У гуртожитку гуло, ніби у вулику. Бриньчало гітарами, бухкало магнітофонами, сміялося, било посуд. Сашка затримала подих і натисла на круглу кнопку Рlау.

Тиша заліпила Сашці вуха. Підійшла дуже близько, оглушлива, всеосяжна, ладна втягти в себе, обволокти й переварити. Це було огидно й моторошно. Сашка сіпнулась, зірвала з голови навушники, й нетверезі голоси за стіною, що співали надривно й фальшиво, здалися їй райським хором.

* * *

Вона зважилася ще на одну спробу — перед самим заняттям, коли відступати було нікуди. Сіла в напівпорожньому читальному залі й, коли запрацював плеєр, майже фізично відчула перехід із тиші в Тишу. У страшне Мовчання.

Сашка могла б, напевно, увійти в прозекторську. Узяти голими руками будь-яку огидну тварину. Могла б, можливо, пройти голою по інституту… Якби цього зажадали на іспиті.

Але «впустити в себе» те, що записано було на диску, не могла й не хотіла. Усі її сили витрачалися на опір, на захисну стіну, яку вона споруджувала між собою та Мовчанням. Трек закінчився. Сашка кинула плеєр у сумку й попленталася на четвертий поверх — у залиту сонцем чотирнадцяту аудиторію.

— Сашко, добрий день, радий вас бачити… Що сталося? Ви слухали перший трек?

— Двічі, — пробурмотіла Сашка.

— Двічі — замало, замало… Давайте перевіримо. Надягайте навушники.

Стерх засукав рукави, вивільняючи перламутрове дзеркальце на шкіряному ремінці. Сонячне світло заграло на перламутрі, розпадаючись веселкою, складаючись знову й білими відблисками впинаючись Сашці у вічі. Вона інстинктивно замружилася.

— Так, слухаємо перший трек, робимо глибокий вдих… Ні, Сашко, ні, що ж ви робите? Давайте почнемо спочатку, тільки цього разу ви будете засвоювати навчальний матеріал, а не відкидати його, гаразд?

Сашка дивилася вниз, у темно-коричневу дерев’яну підлогу, смугасту від довгих фарбованих дощок і чорних щілин між ними.

— Сашко, — горбань затнувся, начебто роздумуючи. — Ану сядьте. Поговоримо.

Вона сіла за стіл, схожий на шкільну парту.

— Ви чудово показали себе в класі Олега Борисовича. Ви показали себе як людину виняткового таланту. Але ж спочатку вам було дуже важко?

Сашка кивнула, не піднімаючи очей.

— Те ж саме й у нашому класі. Вам важко, так. Тому що ваші зусилля пов’язані, кгм, з виходом за межу внутрішньо дозволеного. У вас дуже чіткі уявлення про те, що можна й чого не можна. Я говорю не про побутові, життєві речі, не про так звані «принципи», а про внутрішній устрій вашої особистості, про здатність долати стереотипи. Ви вперта, на даний момент це заважає навчанню, тому що ми не підемо далі, поки ви не навчитеся повноцінно працювати з треками. Ви інстинктивно розумієте, як їх треба відпрацьовувати, й інстинктивно ж пручаєтеся… Я не припускаю думки, що ви це робите свідомо. Так?

Сашка ковтнула слину.

— Не треба так переживати, — м’яко сказав горбань. — Треба зібратися, зосередитися… І зробити перший крок. Один лише крок, тільки перший трек… Давайте спробуємо просто зараз, а я постараюся вам допомогти.

* * *

Сашка вийшла з аудиторії отетеріла, з головним болем. За півгодини безперервних «проб» захисна стіна, яку вона будувала між собою й тим, що було записано на диску Стерха, зміцніла й погрубшала. Щоб тримати її, Сашці доводилося витрачати не так уже й багато зусиль. Тиша тепер була окремо, а Сашка — сама по собі.

Стерх дуже засмутився. Довго мовчав, хитаючи головою, поглядаючи то на похнюплену Сашку, то у вікно. Нарешті мовив:

— Спробуйте другий трек. Перший ви, схоже, заблокували цілком. Яка енергія, Сашко, які внутрішні сили у вас виявилися, але вони спрямовані в діаметрально протилежному напрямку! Не на те, щоб зрозуміти, а на те, щоб відкинути!

— Я стараюся, — сказала Сашка.

— Ви стараєтеся навпаки. Ви боретеся за себе в усталеному втіленні, дві руки, дві ноги… Мрії про теплий душ… Сашенько, ніщо матеріальне не має великої цінності. Усе, що справді чогось варте, — поза матерією, ви подумайте про це на дозвіллі. Ви зрозумієте, ви розумна дівчинка, а я на вас покладаю дуже великі надії.

І він відпустив її. У коридорі чекала своєї черги Юля Гольдман. Коли за нею зачинилися двері з табличкою «14», Сашка двома руками взялася масажувати обличчя, розтирати скроні, терти очі.

Із другим треком буде та сама історія, Сашка не сумнівалася. Але сама думка про те, що доведеться це слухати, доводила майже до божевілля.

* * *

Загальноосвітніх предметів на другому курсі залишилося дуже мало. Основи держави та права Сашці не сподобалися: викладачка була літня й безглузда, а сам предмет нічого спільного не мав із процесом пізнання. Це була екскурсія, дуже поверхова, по Карному та Цивільному кодексах. Потік канцеляриту, який викидала викладачка, навівав на Сашку сон. Наприкінці пари вона на мить задрімала по-справжньому, і їй наснився Стерх, який стояв посеред аудиторії з величезними ножицями в руках. Сашка прокинулася, гримнув дзвоник. Викладачка зміряла другокурсників презирливим поглядом і попрощалася до наступної лекції.

На наступній парі була англійська, й заняття здалися Сашці такими ж безглуздими й нудними, як і лекція з права. Нескінченні граматичні конструкції, вправи, які належало виконувати в загальному зошиті, знаки, які слід було здавати щомісяця. Сашці ввижалося, що час застиг. Це розпачливе відчуття навідувало її — щоправда, рідко — у школі, особливо навесні, як правило, на зборах або під час класної години…

Вона вийшла в хол, зупинилася перед щитом із розкладом. Навколо юрмилися першокурсники. Сашці довелося відтіснити якесь роззявлякувате дівчисько, щоб дістатися ближче до щита. Он як, фізкультура тричі на тиждень, а спеціальністю забито майже весь навчальний час: із Портновим, зі Стерхом індивідуальні заняття й групові. Крім того, самостійне відпрацьовування: параграфи, вправи, стерхівські «проби»…

Сашка вибралася з юрби й побрела вниз, у їдальню.

Денис М’ясковський сидів перед порожньою тарілкою, розглядаючи щось на кшталт ілюстрованого журналу з багатьма яскравими картинками — розмитими колірними плямами. Сашка, стоячи в черзі, чула його розмову з Коротковим.

— Що це в тебе? — запитав Андрій.

— Стерх видав, — сказав Денис по паузі, начебто знехотя. — А тобі хіба ні?

— Мені — книжку, — Коротков чомусь зніяковів. — Звичайну книжку… хоча…

— Андрюхо, наша черга підходить! — гукнула від стійки Оксана. — Давай талон й тягни свій бульйончик!

Трохи згодом Сашка переконалася, що в Стерха й справді був дуже індивідуальний підхід до кожного студента. Оксана, Ліза та Андрій Коротков учили введення в практику по книжках, Костя — по роздруківці, згорнутій у сувій. Женя Топорко ходила з грубим зошитом. Ще в трьох чи чотирьох Сашка бачила плеєри, щоправда, касетні. Але ніхто ні з ким не квапився ділитися успіхами — індивідуальні заняття з горбанем з першого дня стали закритою темою на курсі. Табу.

* * *

— Отже, зміст — це проекція волі на простір її додатка. Він не абсолютний і залежить від вибору простору та способу проекції. Найталановитіші з вас ще на першому курсі, працюючи з текстовим модулем, натикалися на уривки змісту. Але перший курс закінчився! Тепер ви повинні свідомо використати текстовий модуль як посередник між вами та доступним на даному етапі архівом змістів. Теоретично вам може з’явитися що завгодно, включаючи фрагмент найбільш імовірного майбутнього… До дзвінка тридцять секунд, може, в когось є запитання?

Сашка зітхнула. Тепер заняття з Портновим постали перед нею зовсім у іншому світлі. Нехай читання текстового модуля здавалося плаванням у каламутній воді, але на поверхні чекали миттєві осяяння. Навіть блоки вправ, які, перетікаючи одна в одну, утворювали в свідомості найскладніший візерунок, приносили радість.

— Топорко, у вас є запитання?

— Н-ні…

— Гаразд. Усі вільні, завтра індивідуальні заняття, старосто, складіть список… Самохіна, я вами задоволений.

* * *

Портнов хвалив її. Вона й сама відчувала задоволення від цих занять, зате уроки зі Стерхом перетворювалися на дедалі більші муки.

Вона не змогла здолати ні другого треку, ні третього. Стерх зажадав, щоб вона повернулася до першого. Сашці були неприємні ці заняття, і що далі, то більше зусиль їй доводилося витрачати, щоб просто зійти на четвертий поверх і ввійти в таку світлу й простору чотирнадцяту аудиторію.

Стрех похмурнів із кожним заняттям. У його м’якому голосі дедалі частіше прослизало роздратування.

— Сашко, я дуже розчарований. З початку семестру минуло два тижні, а ви… Таке враження, що ви свідомо саботуєте мій предмет.

— Ні. Я…

— Я вам не погрожую. Мені просто шкода… мені страшнувато за вас. Я ніколи не пишу доповідних кураторам — принаймні протягом семестру. Але взимку буде залік. А його результат — це документ. Він у відомості, у заліковій, і тут уже куратор просто зобов’язаний буде зреагувати, я нічого не зможу вдіяти.

Сашка закусила губу.

— Миколо Валерійовичу, — мовила здавленим голосом, — а може, в мене насправді немає здібностей? Просто я профнепридатна? Може, мене треба, — вона затнулася, — просто відрахувати, бо не буде пуття? Навіщо вам студенти без здібностей? Я ж стараюся, слово честі, але в мене не виходить.

Горбань доторкнувся до підборіддя довгими тонкими білими пальцями.

— Сашенько, викиньте це з голови. По-перше, ви здібні, якщо вас зарахували. По-друге, треба чесно вчитися, а не мріяти про те, як ви будете байдикувати.

— Але я чесно вчуся, — сказала Сашка. — Завжди вчилася. І… я роблю, що можу.

— Ні, — промовив Стерх суворіше, його пальці склалися «куреником». — Ви не зважуєтеся на внутрішнє зусилля. Ваші однокурсники давно вже вас випередили, на курсі з’явилися нові лідери: Павленко дуже непогано працює, Гольдман, Коженников теж… А ви надто обмежені, ви самі себе загнали в рамки. Вся підготовча робота — рік найнапруженішої праці! — все зійшло нанівець… До речі, ви думали про те, як вирішити нашу делікатну проблему?

— Що, просто тут і зараз? — Сашка не стрималася.

— Не зараз. — Микола Валерійович посміхнувся, ніби кажучи: пробачаю тобі цю зухвалість, дурненька, розумію, що ти сама не своя. — Але чим швидше, тим краще. Для вас, Сашко.

* * *

Ластівок не було. Сашка довго стояла посеред подвір’я, дивилася в ясне вересневе небо. Пролетів горобець, а вище, над ріденькими хмарами — літак. Сашка уявила, як вона сидить у кріслі, дивиться в ілюмінатор, а внизу пливе, ніби пошита з клаптиків ковдра, земля з полями, лісами, озерами та крихітним населеним пунктом — містечком з назвою Торпа. Згори його й розгледіти, напевне, важко.

Літак полетів, а Сашка залишилася. Пригрівало сонце, але з лип на Сакко і Ванцетті вже щосили обсипалося листя. Залік був десь далеко, за дощами, за снігами, але він був невідворотний.

Сашка побрела на пошту. Точніше, вона йшла світ за очі, але ноги привели на пошту. Сашка замовила міжміську розмову — за хвилину стояла в задушливій кабінці з пластмасовою слухавкою в руках.

— Алло, — сказав чоловічий голос.

— Здрастуйте, — сказала Сашка по секундній затримці. — Як у вас справи? Мама може підійти?

— Мама переказувала тобі вітання, — сказав Валентин якось дуже бадьоро й весело, занадто весело, як здалося Сашці. — Вона в лікарні, на збереженні. Можна було й удома залишатися, але, знаєш, так надійніше. Чудовий лікар, зручна палата, гарні умови… І сприятливі прогнози, схоже, в тебе намічається брат!

Він говорив легко, без пауз, без видимої напруги. Сашка опустила плечі.

— А коли вона буде вдома?

— Поки що невідомо. Краще перестрахуватися, розумієш? Тут така справа… Я збираюся їй купити мобільник, тоді ти зможеш їй дзвонити просто в палату!

— Ага, — сказала Сашка.

— А що в тебе? Як справи? Як навчання?

— Чудово. — Сашка потерла пальцем поліровану поличку для телефонного апарата. — Ну, я піду… Мамі великий привіт.

* * *

На ґанку пошти стояв Костя. Сашка зупинилася. Останніми тижнями вони не те щоб уникали одне одного, трималися як знайомі, але зовсім чужі люди. Віталися без зайвих слів.

— Привіт, — сказала Сашка.

— Привіт. — За літо Костя змінися, його підліткова худордявість поступилася впевненій жилавості дорослого чоловіка. Він засмаг. Обличчя обвітрилося. Ще першого вересня він, Сашка пам’ятала, трішки заїкався й припадав на праву ногу, але тепер наслідки портновського «етапу» остаточно залагодилися: Костя відновився з уламків, знову став самим собою.

«Або майже самим собою, — сумно подумала Сашка. — Як усі ми».

— Ти дзвонила додому? — запитав Костя, раптово порушуючи регламент встановлених між ними стосунків.

— Так, — сказала Сашка. — А що?

— Ну і як там?

— Мама збирається народжувати, — зізналася Сашка несподівано для себе. — Від нового чоловіка.

— Он як, — пробурмотів Костя.

— Та ось так, — Сашка змусила себе випростати спину. — Бувай здоровий.

— Стривай, — сказав Костя їй у спину. — П’ять хвилин у тебе є?

— П’ять, але не більше.

— Але й не менше? — Костя нервово посміхнувся.

Вони відійшли до сірої паркової лави, мальовничо посипаної жовтим листям. Сашка кліпнула, їй на мить здалося, що лава фіолетова, а листя синє. Останніми днями вона навчилася змінювати кольори навколишнього світу, точніше, сприйняття цих кольорів, за власним бажанням і розважалася на нудних лекціях з права, подумки змінюючи колір обличчя викладачки, відтінок її волосся, кофтинки й хусточки в кишені.

— Сашко, — сказав Костя, — маю до тебе розмову.

— Я помітила.

— Я тебе люблю, — сказав Костя.

— Що?!

— Я люблю тебе. — Він знизав плечима, ніби вибачаючись. — Пробач мені, ідіотові, я тебе люблю, виходь за мене заміж.

Листя стало зеленим, а лава — яскраво-жовтогарячою. Сашка знову кліпнула.

— А я тебе не люблю, — сказала вона. — І пробачати не збираюся. Якщо тобі треба регулярно трахатися, а грошей на повію нема — женися на Женьці. Вона із задоволенням.

Костя сполотнів. Сашка побачила, як перекотилися жовна на його щоках. Його засмага, за мить до того бронзова, зробилася жовтою, майже як лимон.

— Удачі, — сказала Сашка, і її голос затремтів. Вона сама не знала, чому сказала те, що сказала, саме в такій формі. Але слово — не горобець. Сашка повернулася й, дедалі прискорюючи крок, пішла вулицею Сакко і Ванцетті в напрямку інституту.

Звідки він узявся?! Чому з’явився до неї саме зараз, коли над нею висить примарою гільйотини ця сесія? Коли мама лежить на збереженні, а Валентин зумисне бадьорим голосом просторікує про те, наскільки все чудово складається? Влітку вона не думала про Костю… Точніше, думала тільки тоді, коли бачила його перед собою — такого само відчуженого, як і вона. Тоді їй було не до Кості, вона перетворилася на калюжку розтопленого воску, бачила небо наскрізь, але не могла пройти в звичайні двері. А першого вересня він сів поруч із Женею, і Сашка вирішила, що це знак долі й думати в цьому напрямку далі небажано.

Навіщо вона ляпнула йому про якихось повій?

А навіщо він спав із Женею новорічної ночі, між іншим, навіть не посварившись із Сашкою? От якби вони посварилися, репетували одне на одного, гупали дверима на весь інститут… Тоді було б зрозуміло. Сашка, звичайно, все одно не пробачила б. А може, й пробачила б, тому що сварка — це все-таки одне, а ось так, просто взяти напитися й стрибнути в чужу постіль…

Біля порога інституту тісною групкою стояли третьокурсники. Захар озирнувся, махнув Сашці рукою.

— Привіт, молода здорова зміна! Як походила?

— Ще не народила, — у тон йому відгукнулася Сашка й здивувалася з самої себе: у кого в общазі вона підхопила цю вульгарну приповідку?

Але третьокурсники разом заіржали, ніби почули вдалий жарт.

* * *

Настав жовтень.

Сашка сиділа в чотирнадцятій аудиторії, а навпроти сидів Стерх, вони мовчали ось уже п’ятнадцять хвилин. У Сашки пересихали губи; всі слова, які вона могла сказати — «Я стараюся», «Я чесно працюю», «У мене не виходить», «Я не можу», — було вже багато разів сказано. Стерх, смутний, змарнілий, частіше, ніж звичайно, поводив плечима, начебто горб за спиною дуже заважав йому.

За вікном періщив дощ. Шелестіла вода в трубі. У ледь прочинену кватирку влітали крихітні краплі.

— Як ваші успіхи в класі спеціальності? Олег Борисович, здається, вами задоволений…

Останніми тижнями Сашчиним порятунком стали, як не дивно, портновські вправи. Карколомні, вони іноді майже калічили, але виходили, піддавалися зусиллю. А «проби» Стерха не піддавалися; ось уже майже тиждень Сашка навіть не намагалася братися за плеєр. Їй було огидно, навіть не так — їй було гидотно.

— Ви працювали вчора?

— Ні.

— А позавчора?

— Миколо Валерійовичу, я не можу!

Горбань важко похитав головою.

— Кепські справи, Олександро. Я терпіти не можу комусь погрожувати, когось лаяти… Когось карати… Але зараз ви собі — найстрашніший ворог. Тільки ви, більше ніхто. Ідіть, подумайте про свою долю… Про залік. Про іспит, до якого залишилося трохи більше року. І про те, як поставиться до вашого «не можу» ваш куратор… Щойно у вас з’явиться бажання працювати — сповістіть. Я готовий проводити з вами додаткові заняття. Я допомагатиму вам, чим тільки зможу. Але ви — ви самі — повинні переступити в собі цю риску. Повинні зважитися.

* * *

Денис М’ясковський чекав своєї черги на індивідуальні до Портнова, їв чіпси з пакетика. Сашка сіла поруч із ним на підвіконня.

— Деню, маю до тебе серйозне запитання.

— Давай.

— Лілія Попова — вона хто?

Денис вдавився. Чіпси спершу стали йому впоперек горлянки, а потім розлетілися коридором віялом крихт.

— Блін! — прокашляв М’ясковський.

Сашка поплескала його по спині. Він відхекався.

— Довго думала? — запитав ображено.

— Мені важливо знати, — сказала Сашка. — Я валю введення в практику.

Денис здивовано на неї витріщився.

— Ти?!

— Так. Валю абсолютно, всуху. Мені важливо знати, я хочу… розумієш, може, реально поміняти куратора? Га?

— У тебе Коженников, — повільно сказав Денис.

— Так, — Сашка нервово потерла долоні.

— Не заздрю. Лізка, наприклад, якщо при ній сказати «Коженников», спочатку біліє і починає труситися, а потім дає в пику. А ти із закривавленою фізіономією довго їй пояснюєш, що мав на увазі Костика, нормального хлопця, який і сам через батечка страждає…

— А Попова? — жадібно запитала Сашка. — Ти пробував із нею домовитися якось?

Денис спохмурнів.

— Взагалі… знаєш… вона м’яко стеле. Тільки твердо спати. Взагалі, я тут із хлопцями говорив, усі куратори однакові. Просто одні лаються матом, а інші — ні.

Денис посміхнувся, задоволений своїм жартом, і хотів щось іще сказати, але цієї миті відчинилися двері тридцять восьмої аудиторії і в коридор вийшла Женя Топорко, дуже бліда й зосереджена.

Вони з Сашкою зустрілися очима. Женя раптом спалахнула, високо підняла підборіддя і пройшла повз неї, не мовлячи й слова.

— Чого це вона? — пробурмотів Денис, підхоплюючи сумку. — Ну, побажай мені…

У цей момент у дверях аудиторії з’явився сам Портнов із незапаленою сигаретою за вухом.

— Заходьте, М’ясковський, і відчиніть ширше вікно… Самохіна, це ваш час? Що ви тут робите?

— Вона запитує, чи можна поміняти куратора, — повідомив щиросердний Денис. Сашка обімліла.

Портнов кинув на неї уважний погляд.

— Не можна, — сказав коротко. — М’ясковський, вікно відчиняйте, я буду курити. Самохіна, до побачення.

* * *

Наступного дня сонце зійшло, чисте й навіть тепле, оточене легким ескортом дрібних прозорих хмаринок. Сашка пропустила першу пару — фізкультуру. Коли сусідки вшилися на свою спеціальність, відчинила шафу й там, у тісноті свого та чужого одягу, намацала стару зимову куртку.

Застромила руку в праву кишеню. Порожньо.

Застромила в ліву. Теж порожньо, лише кілька дрібних монет.

Їй чомусь пригадався той день, коли Ліза Павленко ні з того ні з цього звинуватила її в крадіжці ста доларів. І як Сашка здогадалася, що купюра завалилась за підкладку? Точніше, на секунду побачила її… Більше таких прозрінь із нею не траплялося. Або майже не траплялося.

Майже без надії вона знову застромила руку в праву кишеню куртки й за підкладкою, за тонкою синтетичною тканиною, намацала паперовий прямокутник.

Нетерпляче розширила діру в кишені. Разом із крихтами й нитками витягла візитну картку без імені — з одним тільки номером телефону. Мобільного, хоча тут, у Торпі, мобілки дотепер були рідкістю.

У завулку, що вів на Сакко і Ванцетті, пахло листям і гнилизною. Вода вчорашнього та позавчорашнього дощів стояла в глибоких калюжах — листя бурою масою забило водостік. Сашка постояла, підставляючи обличчя сонечку, біля телефону-автомата на розі.

Потім зняла трубку й набрала номер, звіряючись із візитною карткою.

— Я слухаю, — сказав дуже далекий чоловічий голос.

— Добрий день, — хрипко сказала Сашка. — Це я. Самохіна.

— Привіт, Сашко. Щось трапилося?

— Ще ні. Але незабаром трапиться.

— Ти мене лякаєш, — сказав Фарит Коженников.

— Стерх вам… ще нічого про мене не говорив?

У слухавці помовчали.

— Стерх і не скаже, Сашко, принаймні до заліку… А що сталося?

Сашка помовчала, не знаючи, як пояснити.

— Сашко? Ви мене чуєте?

— Я провалю сесію, — сказала Сашка. — Я не здам цього заліку ні з першого, ні з другого разу. Це все, кінець.

Ще одна пауза.

— Звідки ти дзвониш?

— Із вулиці. З автомата. Річ у тім, що в мене мама збирається народжувати другу дитину.

— Розумію. Давай зустрінемося за півгодини на вулиці перед інститутом.

* * *

— Їй народжувати під зимову сесію.

— І що?

Вони повільно йшли вулицею Сакко і Ванцетті. Повз двірника, що згрібав листя, повз дівчинку, яка вигулювала таксу. Ліпні прикраси стародавнього особняка відволожилися через дощі, бліді обличчя каріатид дивилися безсторонньо й сліпо.

Сашка не дивилася на Коженникова. Дивилася вперед і вгору, де серед поріділих крон проглядало синє небо.

— Я хочу, щоб… одним словом, я хочу, щоб вона була здорова й дитина теж.

— Зрозуміле бажання. І?

Сашка зупинилася. Озирнулася. Побачила власне відображення в темних скельцях його окулярів.

— Я хочу з вами домовитися. Заплатити, чим зможу. Можу відробити сто вправ за одну ніч. Можу… — Вона затнулася. — Можу все. Крім цього… цих… «проб». Я фізично не в змозі. І психічно. І ніяк. Хочете — можете мені руку відрубати…

— І навіщо мені твоя рука?

— А навіщо вам взагалі все? — пошепки закричала Сашка. — Навіщо вам цей інститут? Навіщо змушувати нас робити це… все це?! За що нам це, ну за що?!

Вона змусила себе замовкнути. Місто Торпа жило повільно, картинно, подекуди підіймалися дими над дахами з черепиці. Сизі й чорні голуби тупцювали в калюжі, пили, закидали голови, дозволяючи воді прослизнути горлечком униз. Крапельки роси поблискували на прив’ялій траві бульвару.

Коженников стояв з ледь нахиленою головою, Сашка бачила два своїх відображення в його темних, дзеркальних окулярах.

— З вами зовсім не можна домовитися? — запитала вона майже пошепки. Губи заніміли.

— Саш, — відповів він їй у тон, теж тихо й майже по-приятельськи, — у світі повнісінько сутностей, з якими не можна домовитися. Але люди якось живуть, чи не так?

— Деякі живуть, — у Сашки заклякли пальці ніг у кросівках, — деякі вмирають.

— Це не про тебе, — сказав Коженников іще тихіше. — І не про твоїх близьких. Я знаю, що ти впораєшся. Нема таких причин, які перешкодили б тобі на «відмінно» здати сесію. Нема таких причин.

— Я не можу! — Вона помотала головою. — Я не можу зробити те, чого він од мене хоче!

Коженников зняв окуляри. Він так рідко це робив, що Сашка забула, які в нього очі — карі, звичайні, навіть пересічні. З нормальними зіницями.

— Я одного разу сказав, що ніколи не зажадаю від тебе неможливого. І це правда. Але згадай: усе, що ти коли-небудь для мене робила, було побудовано на подоланні — невеличкому кроці за внутрішню межу. Це було важко. Але це було можливо, Сашко. Можливо й тепер.

Сашка безнадійно похитала головою.

— Згадай Костю, як він здавав зимову сесію, — так само тихо провадив Коженников. — Згадай, він же впав у відчай і опустив руки. Міг умерти й погубити багатьох. У той час як зовсім реально — можливо! — було здати залік і врятуватися. Вихід був, і ти це довела… Мені дуже шкода, що Костя не в змозі віддячити тобі за ту послугу. Він не допоможе тобі зараз — у нього не вистачить… Втім, неважливо.

— Скажіть, — промовила Сашка через силу. — Костина бабуся… Вона ж вам родичка? Ви її знали? І як ви її вбили, скажіть, будь ласка? Самі? Із чиєюсь допомогою?

Вираз очей Коженникова не змінився.

— Звідки ти взяла, що я її вбив? Вона була дуже хвора, майже не вставала. Середня тривалість життя, Сашко, досягає в нас шістдесяти семи років. А сімдесят шість — це щасливий випадок.

— А якби Костя склав залік?

— Люди смертні. І край.

З підворіття зринув кіт, світло-рудий, майже рожевий. Голуби одночасно вдарили крильми й піднялися, описали півколо над вулицею Сакко і Ванцетті й зникли за дахами, вкритими черепицею.

— Мені дуже шкода, що у вас із Костею все так кепсько вийшло, — сказав Коженников.

Сашка відвернулася. Розмову було скінчено, Коженников міг щось іще говорити, а міг мовчати, але це не мало значення. Жодного.

— Послухай, — Коженников знову надяг окуляри, поправив дужку вказівним пальцем, — мені здається, я знаю, як тобі допомогти.

— Як?!

— Прорвися за неможливе. Просто механічно. Вкради гаманець на базарі. Розбий вікно голою рукою. Зроби що-небудь таке, що здається тобі неймовірним. Це розхитає твою бетонну стабільність і допоможе вирватися на новий рівень. Розумієш?

— Навряд чи, — сказала Сашка.

* * *

Коженников сів за кермо молочно-білого ніссана, махнув Сашці рукою і від’їхав. Вона залишилася стояти посеред вулиці, дивлячись, як рожевий кіт хлебче осінню воду з калюжі. Мить — і кіт на очах у неї зробився смарагдовим, а вода — карміново-червоною. Сашка потерла обличчя кулаками.

До базару було десять хвилин неквапним кроком. Украсти гаманець?

Вітрина хлібного магазину дуже зручно розташовувалася на рівні Сашчиних грудей. Ударити рукою? Що такого зробити, щоб «переступити риску», перестати бути собою?!

А може, купити квиток і поїхати з Торпи? Назавжди.

Вона побрела куди очі світять, але не до базару, а далі від центру. Знову пройшла повз інститут. З напівпідвальної кав’ярні вибралися, похитуючись, дві першокурсниці. Обидві п’яні до нестями. Тримаючись одна за одну, вони перетнули бруківку й зникли в завулку. «А що собі думають їхні батьки, — промайнуло в Сашки. — Невже ніхто не цікавиться долею дітей, які поїхали з дому на навчання в чуже місто?

А що думає моя мама?»

Мама думає про нову, ще ненароджену дитину. Про істоту, чиє право на життя не затверджено остаточно. Звичайно, в наш час і медицина, й усе таке, люди народжують і після сорока…

Сашка спіткнулася, втрапила ногою в калюжу. Потупала кросівкою, обтрушуючи воду, згадала, що під ліжком, у коробці, лежать осінні черевики. Вона привезла їх з дому — купили разом із мамою на якомусь розпродажі, гарне, добротне взуття…

Їй схотілося до мами. Та так сильно, що сльози виступили на очах. Вона була викинута, вигнана, примусово вилучена з нормального світу, де поруч мама, де можна обійняти її будь-якої хвилини, де можна відчинити їй двері, коли вона приходить після роботи. Нормальний людський світ…

Цілком можливо, що батьки всіх студентів інституту саме зараз вирішують найважливіші в житті проблеми. Хтось розлучається. Хтось бореться з тяжкою хворобою. Хтось судиться, хтось збирається народжувати. І всім їм зручніше думати, що підрослі діти отримують освіту в пристойному, хоча й провінційному вузі. І ніхто не знає, що успіх їхніх починань, здоров’я та й саме життя залежать від успішності забутих, занедбаних ними дітей у Торпі. Замкнене коло…

Сашка сама не помітила, як пройшла Сакко і Ванцетті до кінця й іншою вуличкою, з вигляду сільською, вийшла на берег. По річці пливло жовте й буре листя. Деякі листочки розпласталися на поверхні, злились із власним відображенням. Інші вигиналися вітрилами, ніби намагаючись полетіти. У траві блукали чиїсь кури. І колода, на якій колись сиділи Сашка й Костя і де вона провела новорічну ніч, була на місці.

Сашка сіла й простягла ноги.

Минуло п’ять хвилин, і десять, і півгодини. Вона пропускала тепер уже й другу пару — англійську. Листя й далі пливло річкою — нескінченний, урочистий, повільний караван. Дивлячись на чорну дзеркальну воду, Сашка вперше за останні два роки — вперше в житті, якщо відверто, — серйозно подумала про те, що, можливо, є сенс пірнути в цю чорноту з дерев’яного містка, який перетинав річку за сто метрів вище за течією. Стрибнути, підняти бризки, розбити дзеркало разом із перекинутим у ньому небом.

Вона встала, ще роздумуючи. Тут глибоко? Чи по пояс? З іншого боку, тонуть же люди у ваннах, для самогубства ніяк не призначених…

Залишаючи сліди на мокрому піску, вона підійшла до самого берега. Трава на південному схилі пагорба була зелена, майже як улітку, і подекуди з неї піднімали голівки здичавілі айстри. Сашка рушила вздовж берега, обходячи болотисті місця, дивлячись то на воду, то на квіти на схилі. Попереду жовто-салатною шторкою висіло вербове гілля. Учора, коли вона вчила параграф для Портнова, у неї в голові пролунала фраза про вербові зарості, й вона силкувалася пригадати її, коли почула сплеск, відразу за ним зойк і ще один голосний сплеск.

Не Сашці першій спало на думку стрибнути з містка. Хтось сміливіший — чи дурніший — зробив це щойно, й тепер вода несла стромовиною двох.

Сашка роззявила рота.

Двоє борсалися, один кричав. Другий підбирався до нього, загрібаючи воду широкими гребками. Обох течією пронесло повз Сашку, й вона отямилась нарешті й кинулася слідом — уздовж берега. Продерлася крізь вербове гілля, вилетіла на піщаний пляж у формі підкови. Річка в цьому місці ледь змінювала напрямок, протилежний берег був доволі високий, у ньому темніли пташині гнізда. Під кручею ходив вир за виром, і туди зносило людей, які впали в річку. Один ще й досі щось кричав, захлинався, кашляв і кричав знову.

Сашка в сум’ятті озирнулася — пляж був порожній. Метрів за тридцять тяглася вздовж берега бетонна огорожа, розмальована графіті.

— Допоможіть! — гукнула Сашка, хоча було зрозуміло, що допомоги чекати нема звідки.

Вона чомусь панічно скинула кросівки. Мокрий пісок виявився холодним, як лід, і таким само твердим. Сашка підскочила до води, з жахом дивлячись на потопаючих і чудово розуміючи, що не зможе врятувати жодного: куди там, її саму під воду потягнуть…

Крик обірвався. Здається, один із них щось зробив з іншим. Придушив? Притопив?! Судорожне борсання змінилося розміреними гребками: тепер один плив до берега, волочачи другого.

Сашці здавалося, що він пливе дуже довго. Течією обох зносило дедалі нижче, туди, де береги робилися болотистими й грузькими, де виборсатися було неможливо. Плавець перевернувся на спину й щосили запрацював вільною рукою; людина, яку він тяг за собою, здавалася купою мокрого ганчір’я.

На мілководді плавець став на ноги, й Сашка його впізнала. Це був першокурсник Єгор: біляве волосся обліпило голову, очі червоні, а губи посиніли. Потопельник виявився іншим першокурсником, якого Сашка бачила в інституті, але на ім’я не знала. Він мав значно гірший вигляд: одутле синяве обличчя та майже чорні губи.

Єгор обвів берег заблуканим поглядом. Побачив Сашку.

— Є мобіла?

Сашка мотнула головою.

— Біжи до автомата. «Швидку», мерщій!

Сашка побігла. Наступила босою ногою на черепашку, охнула від болю. Повернулася; стрибаючи, без шкарпеток натягла кросівки. Встигла побачити, як Єгор кладе потопельника на живіт, грудьми на камінь, як, щось бурмочучи, натискає сплетеними долонями йому на спину. Далі дивитися не було часу.

Телефонна будка знайшлася неподалік від мосту, напроти останнього будинку тихої, майже сільської вулиці. Сашка зірвала слухавку, з полегшенням почула далекий гудок. Мимохідь згадалося, як тоді, взимку, вона тисла на кнопочки скривавленими пальцями, а за спиною в заметах нерухомо лежали негідники, яких вона сама покалічила… Люди.

Сашку обсипало холодом, але цієї миті в слухавцці озвалися.

— Тут людина втопилась! — вигукнула Сашка. — Втонув! Його витягли, а він не дихає!

— Адреса?

— Біля річки!

— Річка велика… Адреса? Куди їхати?

Сашка озирнулася. На протилежному паркані олійною фарбою було виведено закарлюки, досить віддалено схожі на букви й цифри.

— Лугова, сім дріб один!

— Зрозуміло. Чекайте.

* * *

«Швидка» приїхала за тридцять хвилин. На той час першокурсник, відповідаючи реанімаційним зусиллям Єгора, не тільки задихав, а й розплющив каламутні очі, почав смикатися й пручатися. Він репетував, лаявся бридкими словами й був, здається, зовсім несамовитий.

— Він утопився чи «білку» спіймав? — тужно запитав санітар у сірому халаті, коли студента нарешті заштовхали в машину.

— Стрибнув із мосту сп’яну, — сказав Єгор. — Взагалі, нормальний хлопець.

— Нормальний, — пробурчав лікар, змучений, із чорними кругами навколо очей. — Тут дві машини на всю Торпу… Зараз, може, дитина десь кінчається або серцевий напад у когось, а ми панькаємося з цими наркошами… Студенти, блін…

Лікар сплюнув.

— Де ви бачили… які наркоші?! — вигукнула Сашка.

Обурення накрило, як хвиля — піщаний замок. Чужі люди, байдужі обличчя, Єгор врятував людину, хоч би хто йому подякував!

Крижана рука схопила її за лікоть. Єгор втримав і відтяг на півкроку назад.

— Він захлинувся, — сказав, дивлячись у очі лікареві. — Вода була в легенях, а там пісок, твань…

— Повчи, — сказав лікар. — Усе? Ми поїхали.

Машина зірвалася з місця й помчала, тільки залишила на березі хмару смердючого вихлопу. Єгор і Сашка якийсь час дивилися їй услід. Потім Єгор випустив Сашчину руку: його почало лихоманити.

— Дякую, — сказала Сашка.

— За що?

— Мені злитися не можна. Я тоді… — Вона затнулася. — Знаєш, тобі треба горілки випити.

— Біжімо, — сказав Єгор, намагаючись не цокотіти зубами.

І потрюхикав уздовж вулиці геть од берега, а Сашка за ним.

Давні щоденні пробіжки не встигли остаточно забутися; вона бігла рівно, не відстаючи від Єгора. Той важко тупотів, губив за собою краплі, мірне похлюпування його кросівок то зливалося з Сашчиними кроками, то вступало в дисонанс. Обоє мовчали. Як завжди під час бігу, Сашці легше було зосередитися.

Перший курс. Істерики, депресії. Пияцтво. Як звуть цього хлопця? Що, якби йому справді вдалось утопитися? Ні, не вдалося б; надто ефектно, напоказ, чи що… Він же бачив, що Єгор поруч… А може, він ні про що не думав, а просто допився до «білочки», стерявся від портновських занять?

На вулиці Сакко і Ванцетті вона все-таки відстала. Єгор не обернувся, пірнув у завулок, і, коли Сашка, захекана, збігла сходами общаги, його вже й слід прохолов.

Вона повернулася до себе в кімнату. Обох сусідок не було вдома. Безлад був жахливий: на ліжках звалено одяг, під ліжками — взуття, на столі серед паперів — крихти, брудна банка з-під варення й немитий пластиковий посуд. Сашка відчула огиду; не була фанатом прибирання, але неймовірний срач, що його часом влаштовували в кімнаті сусідки, дратував її дедалі більше.

Вона відчинила вікно й викинула вниз, на газон, чийсь правий черевик, лівий кросівок і туфлю на шпильці. Може, замисляться наступного разу.

Переодяглася в спортивний костюм. Натягла теплі шкарпетки. Йти на обід не хотілося: апетиту не було зовсім. На третій і четвертій парах стояли індивідуальні з Портновим, але Сашка була записана на 16:15, виходило, що час у неї був.

Вона сіла за стіл. Відсунула шухляду з підручниками й наткнулася на плеєр. Відразу пригадалося все. Розмова з Коженниковим. «Вкради гаманець». «Мені шкода, що у вас із Костею так кепсько все вийшло»…

Сашка запхала плеєр у глибину шухляди, взялася за текстовий модуль із цифрою «4» на обкладинці. Параграф тридцять шість. Вона встигла прочитати текст тричі від початку й до кінця, коли в двері постукали.

— Увійдіть, — сказала Сашка, не обертаючись.

Зарипіли двері.

— Вибач… Ти працюєш?

У дверях стояв Єгор. Він переодягся, на ньому був теплий осінній светр і сині тренувальні штани. У руках він тримав праву туфлю на шпильці та правий черевик.

— Вибач, у тебе під вікном ось це лежить… Так треба?

— Так, — сказала Сашка.

Підвелася, взяла в Єгора взуття й знову викинула в кватирку. Обтрусила долоні.

— Я проводжу виховну роботу серед твоїх однокурсниць, — пояснила у відповідь на здивований Єгорів погляд. — Бачиш, що вони мені влаштували?

І вона широким жестом обвела безлад у кімнаті. Єгор зніяковів: вигляд дівочих трусів на ліжку змусив його нервово відвести погляд.

— Пробач їм. Розумієш, у нас на першому курсі…

— Ти думаєш, я не вчилася на першому курсі? — Сашка примружилася.

— У вас було те саме?

— Ну, звичайно. І нічого, живі.

Єгор зітхнув.

— Я хотів з тобою поговорити… Сашко.

— Говори. — Сашка посміхнулася. — Заварити тобі чаю? Ходімо на кухню, там хоч труси абиде не валяються…

Вона вийшла в коридор слідом за Єгором, замкнула двері й ключ поклала в кишеню. Нехай побігають, кози, за ключем.

— Я влітку на Сакко і Ванцетті липи назбирала. Знаєш, як вона цвіте! Бджоли просто шаленіють… Суцільний гул стоїть… І пахне липою по всій вулиці й у кімнаті, якщо вікон не зачиняти…

— Ти влітку додому не їздила?

— Їздила на два тижні… А так у нас була практика… Нічого особливого, вишні збирали, — Сашка говорила легко, й цієї миті їй самій здавалося, що літо з липою та вишнями було простим і безтурботним, справжнім студентським літом. — Я на вишні потім дивитися не могла. І липи насушила цілу бляшанку. Тобі після холодної води — саме те, що треба.

Вона поставила чайник.

— А як ти опинилася на березі? — запитав Єгор, протираючи ганчіркою клейонку на столі.

— Гуляла, — коротко відповіла Сашка. Підняла кришку великої бляшаної банки, вдихнула дух липи. — Бачу — ви борсаєтеся… Як він, такий п’яний, на місток зійшов?

— Не такий уже він був п’яний, — сказав Єгор. — Просто… Ну, розумієш.

— Ганьба, — коротко сказала Сашка й подумала, що за кілька хвилин до події на річці сама дивилася на місток, приміряючись. У чашках запузирився окріп, сухі липові квітки почали стрімко набухати, над столом поплив чудовий запах.

— Здорово. — Єгор принюхався, його ніздрі здригнулися. — Саш… А кросівки ти навіщо скинула? Там, на березі?

Сашка поставила чайник на місце. Зняла з полиці цукорницю з відбитою ручкою.

— Відверто кажучи… А що мені було робити? Хотіла, напевно, за вами пірнати… Рятувати. — Вона криво посміхнулася, не дивлячись на Єгора.

— Дякую, — по короткій мовчанці сказав Єгор.

— Та за що?

Єгор присунув до себе чашку, поклав долоні на теплий фаянс.

— Це Степанко. Задовбав своїми істериками… Щодня речі збирає, додому, каже, їду! Щоранку розбирає знову. Послав матері телеграму… Вона перенервувала, тільки про нього, напевне, й думала і ось — вулицю переходила, під машину потрапила, тепер у лікарні лежить зі струсом. У Степанка ще брат є, старший… Я з ним по телефону говорив. Він каже, що Степанко з дитинства істерики здіймає, матір лякає. З піонертабору листа прислав, що їх щурячим м’ясом годують… Ось брат і думає, що він знову виламується, вигадує всяке, не хоче в самостійне життя, хоче в мами під крильцем. А я… розумієш, Саш, я ж брата Стьопчиного слухаю… І потакую! Атож, кажу, в нас гарний вуз, нормальні умови… Зрозуміло, звичайно, общага — це не вдома… А Степанкові кажу потім: що ж ти робиш, ідіот? Матір пожалій хоча б. А він… Бачиш як.

— Бачу, — сказала Сашка. — Він вчиться?

— Яке там! Нашапрепод за фахом, Ірина Анатоліївна, його на кожному занятті дрючить, доповідну обіцяє подати кураторові…

— «Обіцяє», — гірко повторила Сашка. — Я один тільки раз заняття пропустила… випадково. А наш Портнов відразу доповідну написав. І… — Сашка махнула рукою. — Скажи цьому Степанкові, якщо не здасть зимову сесію…

Вона затнулася. Не хотілось уголос вимовляти все, що крутилося на кінчику язика.

— Ти здорово його витяг, — посміхнулася, змінюючи тему. — І відкачав краще за будь-яку «швидку». Де навчився?

* * *

Вони сиділи на кухні години зо дві з половиною. Єгор прогуляв філософію й математику. Хтось приходив, ішов, курив, сміявся, тхнуло пригорілим молоком; Єгор запевняв, що липовий чай, і тільки він врятує його від неминучої застуди, тому вони випили ще по чашечці, потім іще й іще.

Його батьки були лікарі «швидкої допомоги». Він сам збирався стати лікарем. Навіть устиг провчитися два роки в медичному, коли з’явилася Лілія Попова, його куратор, і перекреслила всі плани на майбутнє.

Сашка слухала й кивала. З розповіді Єгора виходило, що Попова нічим не краща за Коженникова. Лише за одне літо їй вдалося переконливо довести дорослому, впевненому в собі Єгорові, що світ влаштовано зовсім не так, як він дотепер думав. І що в нього не залишається нічого іншого — тільки покинути медичний, де він два курси вчився на «відмінно», і їхати в невідоме містечко, в незрозумілий інститут — першокурсником.

— Батьки були в шоці… Але розумієш, які справи: в батька саме пішов один проект… Це означає, якщо все вдасться, в нього буде своя клініка. Він зараз у Німеччині, поїхав ще в серпні, вирішується питання з фінансуванням… Уже майже зважився… Справа всього його життя, розумієш. Те, що трапилося зі мною, він сприйняв… просто як витівку. Ну, ґедзь напав на мене.

— А в мене мама заміж вийшла, — сказала Сашка. — Зараз дитинку чекає.

— Справді?!

— Так. — Вона опустила очі. — Я ось що думаю. Наші близькі отримують… аванс, коли ми сюди потрапляємо. Удачу… щастя. Їм стає не до нас.

Єгор довго мовчав.

— Знаєш, — сказав нарешті, — я стільки сил витратив на те, щоб вони ні про що не здогадалися… Я не можу сказати, що моїм батькам не до мене!

— Звичайно, — сказала Сашка примирливо. — У мене з мамою так само.

На кухню ввійшла Женя Топорко. Дуже підозріло глянула на Сашку та Єгора, взяла з полиці дві склянки, вийшла, на порозі озирнулася.

— Чого вони від нас хочуть? — тихо запитав Єгор. — Чому вони нас вчать, ти хоча б знаєш?

— Не знаю, — сказала Сашка. — Мені на першому курсі теж здавалося, що другокурсники вже повинні ж знати. Ні. І третьокурсники не знають… У всякому разі, до перевідного іспиту. А потім їх нема й не можна запитати.

Єгор раптом посміхнувся.

— Ти зовсім не страшна.

Сашка захлинулася.

— Я?!

— Знаєш, як наші дівчата тебе бояться?

— Мене?

— Ну, звичайно. Іноді так подивишся… очима стрельнеш… Віка й Лена спочатку боялися з тобою спати в одній кімнаті.

Сашка розсміялася.

— Вони праві. Ходять тепер і збирають свої туфлі на газоні…

Вони заливисто реготали, сидячи над чашками з охололим чаєм, коли в кухню ввійшов похмурий Костя.

І відразу вийшов, не зронивши й слова.

* * *

О четвертій Сашка згадала нарешті, що в неї індивідуальні з Портновим. Поквапливо розпрощалася з Єгором, натягла джинси й светра, підхопила сумку й бігцем кинулася в інститут. Портнов уважно вислухав завчену Сашкою нісенітницю, посвітив їй у вічі відблиском від свого персня й виніс сувору догану: Сашка, на його думку, читала параграф мало, а вчила погано, тому на наступне заняття їй належить, крім звичайного матеріалу, зробити ще три штрафні вправи.

Сашка мовчки погодилася. Вправи більше не вселяли в неї жаху, а Портнов мав рацію: захоплена липовим чаєм, вона, звичайно, не довчила. З іншого боку, якщо вона не здасть залік Стерху, чи допоможуть їй успіхи в класі Портнова?

— До речі, Самохіна, як оцінює ваші знання Микола Валерійович?

Запитання застало її вже в дверях. Сашка знехотя обернулася: Портнов сидів за викладацьким столом, лампа денного світла відбивалася у вузьких скельцях його окулярів.

— Нормально, — сказала Сашка крізь зуби.

* * *

Майже зовсім смеркло. Вся втома цього дня налягла на Сашчині плечі, варто було їй вийти з аудиторії. Завтра заняття зі Стерхом; знову виправдовуватися, белькотіти та слухати, слухати огидну тишу, і боротися з нею, знаючи, що боротися не смієш…

— Сань, тебе шукали твої дівчата! — Оксана несла коридором яєчню, що шипіла на сковорідці. — Віка з Ленкою. Ти ключа поцупила, чи що?

— Ну, так, — Сашка відімкнула свою кімнату.

— У тебе там що, дідівщина? — Оксана засміялася. Сашка не відповіла, зачинила двері, хотіла замкнути, але подумала й не стала. Зібрала всі сили й витягла з шухляди плеєр. Увімкнула автоматичний повтор першої доріжки. Зціпила зуби, надягла навушники й повалилася на ліжко.

Запала тиша.

За півгодини розчинилися двері, вдерлися Віка й Лена з черевиком, кросівкою і туфлею напереваги. Сашка бачила, як роззявляються їхні напомаджені роти, бачила навіть пломби в зубах. Здається, вони репетували, навіть погрожували. Сашка дивилася крізь них і чула тільки тишу.

За кілька секунд сусідки відступили. Може, налякалися. Пішли з кімнати. Зробилося порожньо.

Була тиша. Моторошна. Небуття. Сашка боялася кліпати: стеля в тріщинках, павутиння в кутку й залізні грати ліжка залишалися єдиним, що прив’язувало її до реального світу. «Ніщо матеріальне не має особливої цінності. Усе, що справді чогось варте, — поза матерією…»

А тепла долоня? А запах? А липовий цвіт?!

Тиша тривала й повторювалася спочатку. Сашка згубила лік часу. Остаточно стемніло за вікнами, сусідки повернулися, вмикали світло й вимкнули знову, хтось іще приходив і йшов собі; тиша тисла на барабанні перетинки.

Настала північ — як віддалений удар по барабану.

Сашка встала. Застромила плеєр за пояс. Навушники начебто приросли, зробилися частиною її голови. Гуртожиток ще й не збирався спати, скрізь горіло світло, там, певне, слухали музику й співали, можливо, голосно сміялися, але Сашка не чула.

Кімната Єгора номер дванадцять була на першому поверсі. Сашка стукнула у двері зігнутим пальцем. Потім кулаком. Потім потягла двері на себе — вони не були замкнені.

Єгор сидів у кімнаті сам. Горбився над текстовим модулем.

— Послухай… — почала Сашка, але не почула свого голосу й замовкла.

Єгор рвучко відкинув підручник, кинувся до Сашки, щось запитав, вона не почула. Тиша ломилася в її душу, і всі Сашчині сили витрачалися на те, щоб не впустити її.

Тоді Єгор погасив у кімнаті світло.

Сашка не очікувала. Виявитися в тиші й одночасно в темряві — це було занадто. Вона хотіла зірвати навушники, але вони так притислися до вух, що Сашка перестала розрізняти, де поролон, а де її власні вушні раковини.

Цієї миті Єгор її обійняв.

Світ звівся до дотику.

Сашка обімліла. Єгор важко дихав, вона відчувала, як рухаються його ребра, здіймаються і обпадають. Можливо, він занедужав, може, в нього піднялася температура, а може, сам по собі він був такий гарячий, розпечений, мов батарея. Вони пригорнулися одне до одного, приліпились, як дві пластилінові фігурки. Плеєр теліпався між ними, але якимось дивом і далі працював, і далі заливав Сашку тишею. Єгор обіймав її, обволікав, вона відчула його вагу, його силу, й тиша обірвалася раптом — зітханням, стогоном, чиїмсь фальшивим співом під гітару, далеким дзенькотом розбитого скла…

У плеєрі сіли батарейки.

* * *

Вранці, о сьомій, Сашка стояла під гарячим душем у лункій душовій на другому поверсі. Зі стелі падали важкі краплі конденсату. Вода всотувалася в стічний отвір, втягала піну, закручувалася крихітним виром.

Сашка то посміхалася, то супилася, то злизувала з підборіддя сльози.

На першу пару вони з Єгором з’явилися, не розтискаючи рук. На Сашці красувалася зелена чоловіча сорочка, що зберегла запах його одеколону. У холі на очах у всіх вони обійнялися, поцілувалися й розійшлися в різні боки: Єгор — до Ірини Антонівни, що вела в них на курсі спеціальність, Сашка — на заняття до Стерха.

Горбань зустрів її уважним поглядом. Сашка внутрішньо напружилася, очікуючи, що він скаже. Стерх привітався, як завжди, привітно й запропонував їй надягти навушники.

Чуже мовчання піднялося, затопило Сашку спершу по горло, а потім і з головою. Перехопило подих. Горбань безгучно ворушив губами, Сашка дивилася на нього, відчуваючи, як б’є по шкірі мороз і стає сторчма волосся.

Трек скінчився. Сашка поквапливо натисла на «стоп». Микола Валерійович пройшов аудиторією, зупинився біля вікна, за яким знову накрапав дощ.

— Я бачу, що ви старалися, Сашко. І бачу, що вам справді складно… Так, дівчинко. Задали ви мені задачку.

Він здавався стурбованим і сумним.

* * *

— Вітаю, — сказала Ліза Павленко. Вона курила в жіночому туалеті, струшуючи попіл в умивальник.

— Дякую, — механічно сказала Сашка, думаючи про горбаня й залік.

— За покликом серця? Чи на вимогу навчальної програми?

Сашка на мить завмерла. Повільно озирнулася через плече.

— Що ти маєш на увазі? — запитала холодно й тихо.

Ліза випустила струмінь диму під стелю, — начебто намагаючись дотягтися до пожовклого тиньку, поплямованого вогкістю.

— Не соромся. Не ти одна з такою проблемою. Он Юлька Гольдман і дотепер шукає дефлоратора. Щоправда, вона не найкраща студентка на курсі, їй можна й не поспішати…

— Добре, що в тебе такої проблеми не виникло, — промовила Сашка, дивлячись на Лізу в дзеркало.

Їхні погляди зустрілися десь на розмитій межі між склом і тим, що поза склом. У Лізи були червоні, запалені очі, певно, від диму.

* * *

— Група «А», закрили книжки, й усі подивилися на мене… Всі — це значить і Ковтун теж. Ось так, дякую. У зв’язку з тим, що половина групи не справляється з текстовим модулем, призначаються додаткові індивідуальні заняття в суботу по обіді. Бути на них повинні ті, кого я назву, з вивченими назубок параграфами. Завтра, в суботу, я чекаю на додаткові заняття Бірюкова, Онищенко, Бочкову, М’ясковського. До дзвінка тридцять секунд, у кого є запитання?

Костя підняв руку. Женя Топорко, яка сиділа поряд, чомусь почервоніла.

— Що, Коженников?

Костя встав, нервово поклацуючи кульковою ручкою.

— У мене є оголошення.

— Для мене? — здивувався Портнов. — Для групи?

— І для вас, і для групи. — Костя помітно нервував. — Ми з Женею вирішили одружитися. У нас прийняли заяву в місцевому рагсі… Коротше, незабаром буде весілля, і я… ми хочемо всіх запросити.

Хтось свиснув, аж скло затремтіло. Хтось зааплодував. Аудиторія наповнилася здивованим і схвальним гулом. Сашка ловила на собі відверто цікаві погляди.

Женя сиділа дуже прямо, червоніючи, й дивилася на Портнова — з викликом, як здалося Сашці. І Сашка теж перевела погляд на Портнова. Вона раптом подумала: а що як він заборонить їм одружуватися?!

Гул в аудиторії поступово вщух. Пролунав дзвінок, але ніхто не зрушив з місця. Портнов стояв біля дошки, тримаючи руки в кишенях джинсів, погойдуючись із носка на п’яту та якось дивно, дуже безтурботно розглядаючи Костю з Женею.

В аудиторії запанувала звична тиша.

— Дякую, що довели до відома, — лагідно мовив Портнов. — Діло молоде, любові вам та інших радощів. Єдиний нюанс, про який я мушу вас попередити, — студентка, котрій спало на думку завагітніти до отримання диплома, буде змушена зробити аборт за медичними показниками. Так, і це ще не враховуючи проблем із куратором… Усе зрозуміло, молодята?

Женя почервоніла тепер уже до бурякового відтінку, на очах у неї виступили сльози. Сашка спіймала себе на скороминущому задоволенні.

— Усі вільні, — буденно сказав Портнов. — Самохіна, залиштеся.

— А чому?! — ні сіло ні впало, несподівано для себе дуже голосно й істерично вигукнула Сашка.

Погляд Портнова і здивовані погляди однокурсників змусили її отямитися й мерщій опанувати себе.

— Тому що я повинен дещо тобі сказати, — так само буденно повідомив Портнов. — Група «А», жвавіше, ви запізнитеся на фізкультуру.

Широко розчинилися двері. Сашка встигла побачити у холі Єгора, який чекав на неї. Він чекатиме, навіть коли пролунає дзвоник і почнеться наступна пара. Нервово стискаючи ручку сумки, Сашка дивилася, як однокурсники ланцюжком витягуються з аудиторії.

Останнім вийшов Коротков і причинив за собою двері.

— Іди сюди, — сказав Портнов.

Вона підійшла до викладацького столу, подумки перебираючи всі приводи й проблеми, які могли б дати їм із Портновим тему для розмови.

— Ось що, Самохіна… Як залітають дурні дівчатка, знаєш?

Сашка втягла повітря, немов зіпсований водопровідний кран.

— А вам… що до того?

— А хто тобі даватиме поради? Мама? Тато? Дай-но руку.

Твердими пальцями він узяв Сашчин зап’ясток, засукав рукава її светра й наліпив на тильний бік руки, трохи нижче ліктя, перевідну картинку, фальшиве «пляжне» татуювання: усміхнена пичка завбільшки з копійчану монетку.

Сашка відсмикнула руку. Втупилася в картинку, та пристала міцно, наче приросла. Пичка, щойно прозора, тепер наливалася жовто-морквяною барвою.

— Це найпростіший тест. Коли тобі можна, він зелений і жовтий. Коли він червоний, тобі категорично не можна, і не кажи потім, що тебе не попереджали.

Сашка перевела погляд на Портнова. Той, відкинувшись на спинку стільця, протирав окуляри полою картатої сорочки навипуск.

— Вільна, Самохіна. Іди, твій хлопчик зачекався. — Портнов оголив зуби в посмішці.

Уже виходячи, Сашка дозволила собі гупнути дверима. В останню мить рішучість зникла, але сяк-так усе-таки хряпнуло.

* * *

Бігаючи на фізкультурі по колу, нахиляючись і присідаючи, кидаючи м’яч у кільце, Сашка повернула собі подобу душевної рівноваги. Костя жениться на Топорко? Чудово, хіба не вона, Сашка, подала йому гарну пораду? Діло молоде, як каже Портнов.

Зелену сорочку Єгора вона не скинула навіть на фізкультурі. На правій руці, під рукавом, ледь відчувалася наклейка. Відпрацьовуючи баскетбольну передачу під керівництвом Дім Дімича, Сашка зізналася самій собі: Портнов має рацію. У свої вісімнадцять вона була інфантильна й недосвідчена в «бабських» питаннях до непристойності. А мама далеко… Не з Лізою ж про такі речі радитися?!

З іншого боку, Портнов…

Як він здогадався? Що йому до Сашчиного особистого життя?

Але й Ліза ж здогадалася. Сашка і Єгор нічого й не приховували. Навпаки — вони виставляли свою любов напоказ.

Зелена сорочка Єгора почала їй заважати.

Костя й Женя сиділи на лаві пліч-о-пліч, як горобці на дроті. Ось до них підсіла Аня Бочкова, щось швидко говорить, сміється… Сашці здалося — чи говорять про неї? Про них з Єгором?!

М’яч глухо вдарився об баскетбольний щит, прокотився по краєчку кільця й вивалився назовні. Костя вибрав свою долю, а вона — свою.

І це тим більше безглуздо, що до зимової сесії залишається трохи більше як три місяці.

* * *

Чергове заняття зі Стерхом вилилося в кошмар. Сашка не витримувала напруги; чужа тиша лізла в її душу, і горбань був на боці цієї безгучної, липкої, важкої тварюки. Сашка більше не намагалася ні впустити її, не відігнати — вона зависла, начебто її зсудомило між двома прірвами. Їй здавалося, що заняття триває багато-багато діб.

Нарешті Стерх похитав головою і зняв з неї навушники.

— Сашко… Нічого, не треба впадати у відчай. Не треба впадати в зневіру…

Він сів за стіл і довго мовчав. Сашка, мокра й ледь жива, дивилася за вікно, на вулицю Сакко і Ванцетті, але бачила тільки своє відображення у склі. Смеркло. Стерх завжди ставив її прізвище останнім у списку індивідуальних занять.

— Можливо… Ні. Мені потрібно порадитися. Ходімо, Сашко.

Індивідуальні з Портновим ще не скінчилися. Коли Стерх відчинив двері тридцять восьмої аудиторії, Сашка побачила Лору Онищенко, яка стояла посеред аудиторії з нерухомим поглядом, втупленим у стіну навпроти. Лора ніяк не зреагувала на появу нових людей — напружена, з витріщеними очима, вона була водночас кумедна й страшна. Сашка відвернулася.

Стерх кивнув Портнову. Той жестом попросив зачекати. Лора з шипінням втягла в себе повітря й захекалася.

— Зараз почнемо ще раз, — холодно пообіцяв Портнов. — Готуйтеся.

— Я працювала…

— У мене ще є надія в цьому переконатися. Хвилина у вас є. Вийдіть і зосередьтеся.

Лора вийшла, не піднімаючи очей. Портнов перевів погляд із Сашки на Стерха й назад.

— Проконсультуй, — коротко попросив горбань.

Портнов протер свій перстень краєчком светра.

Кивнув Сашці. Та підійшла. Гострий промінь — гостріший, ніж звичайно, — хльоснув її по очах.

— Не піде, — сказав Портнов. — Навряд чи.

Стерх зітхнув.

— Ну гаразд… Припустімо, ти правий.

— Тиждень іще могла б покомизитися, — пробурмотів Портнов, начебто роздумуючи. — Але я б перебудував зараз.

— Зрозуміло, — сказав горбань. — Сашенько, зробіть ласку, підніміться в чотирнадцяту, я зараз прийду.

У коридорі четвертого поверху було майже темно. Сашка намацала вимикач, увійшла в аудиторію, сіла на своє місце й поклала голову на стіл. Здавалося, минула тільки мить. Сашка скинулася, як від поштовху.

— Спите? Звичайно, ви ж недосипляєте… Сашенько, я помилився у вашому профвизначенні, у вас інша природа, інша доля, а я дурив себе й вводив у оману вас… Шкода… Ну та добре, не будемо про це. Ось що спробуємо зробити: відкладіть плеєр, не торкайтеся до нього більше. Ми спробуємо інший підхід, зовсім інший.

Кватирка, ледь прочинена, впускала запах дощу й шелест останнього листя. Там, де над деревом світить ліхтар, листя живе довше. Сашка помітила це ще торік.

— Я дам вам… — Микола Валерійович порпався в своєму чорному дипломаті, — я дам вам ось такий посібник.

Він витяг і поклав на стіл альбом у м’якій обкладинці, форматом схожий на глянсовий журнал, але зовсім чорний.

— Ми можемо спробувати просто зараз? У нас ще є час. Візьміть, Сашко, відкрийте на першій сторінці.

Вона слухняно розгорнула альбом. Усередині не було нічого, крім чорних, як стародавній копіювальний папір, аркушів. Сашка потягла носом: їй здалося, що відчуває запах друкарської фарби. «У чорному-чорному місті, на чорній-чорній вулиці стоїть чорний-чорний будинок…»

Хтось, може, посміхнувся б. Але не Сашка.

— Сторінка два, — сказав горбань. — Фрагмент номер один. Ви бачите в його центрі три білі крапки… Бачите?

Сашка кивнула. Картинка на вигляд була як відомий твір Малевича, попсований трьома краплями білої олійної фарби.

— Увага, Сашко. Три крапки — це «якір» для вашого погляду, для напрямку ваших думок. Ви повинні дивитися дуже уважно, затримуючи подих, подумки повільно рахуючи до десяти… Зробіть зараз, а я перевірю.

Три білі крапки здавалися двома очима й круглим ротом. Ні про що не думаючи, а тільки очікуючи кінця заняття, Сашка набрала в груди повітря й перестала дихати. «Один, два, три…»

Три крапки кинулися їй назустріч і виявились прожекторами поїзда в тунелі. На мить виник пейзаж — об’ємний, чіткий. Сашка побачила аркові мости, що проникали один в одного, далекі зубчасті гори, тунелі, схожі на переплетені сухожилки. Їй бракувало кисню, дуже хотілося зітхнути, але чомусь не можна було. Зробилося зовсім темно, потім перед очима з’явилися аудиторія, викладацький стіл і горбань над відкритим дипломатом.

Сашка схопила повітря ротом, як нирець, який мало не захлинувся. І задихала, раз у раз ковтаючи гірку слину, а чорний альбом лежав перед нею на столі з розкинутими сторінками, ніби запрошуючи повторити дослід.

— Мда, — з сумнівом сказав Микола Валерійович. — Не зовсім те, чого я хотів би… Але це вже робота, Сашко. Це вже натяк на розвиток, нехай і скромний. Будь ласка, візьміть цей альбом і дуже ретельно — як тільки зумієте — попрацюйте із фрагментом номер один. В ідеалі — я дуже хотів би, щоб ви довели затримку подиху до двох хвилин. На рахунок «сто двадцять».

* * *

— Я повинна здати цей залік, — промовляла Сашка вголос. — Я повинна здати цей залік!

І розгортала альбом, виданий горбанем. Сторінки були пронумеровані, чорні поля — фрагменти — були пронумеровані теж, і тільки за номерами їх можна було відрізнити одне від одного. У центрі кожного біліли три крапки, ніби три зірки чи три дірки в темній тканині.

— Я повинна здати, — бурмотіла Сашка й, затримуючи подих, фокусувала погляд на трьох білих крапках. «Один, два, три, чотири…»

Усе зливалося перед очима, потому прояснялося знову. З темряви проступали різкі, дивні обриси. Сашка бачила місто, гострі піки дахів, перетини ліній і дротів; пласкі істоти, коричневі, ніби кавова гуща, стрибали по них, немов блохи в немитому волоссі.

Схожі на хрестики, проставлені грубим коричневим фломастером у списку покупок, вони посмикували ніжками, вигинались і рухалися ривками. Сашка не змогла б пояснити, чому їй такі огидні ці істоти, але щойно вони з’являлися, її пересмикувало від бридливості. «Тридцять один. Тридцять два. Тридцять три…»

На рахунок шістдесят коричневі хрестики-комахи помічали, що за ними спостерігають. Вони бачили чи чули Сашку, підкрадалися ближче, до самих очей, а вона не могла ухилитися.

Позаду на чорному аркуші розгорталися графічно чіткі пейзажі: гори, арки, будинки та вежі, прекрасне й моторошне місто. Масляно блищала бруківка — як поверхня аспідно-чорного кукурудзяного качана. Від фрагмента до фрагмента віддалений пейзаж змінювався, наповнювався деталями, ставав об’ємнішим, але й кофейно-коричневих хрестиків збиралося дедалі більше. Вони кидалися на Сашку, немов зграя зголоднілих блощиць. Позбавлена рук, не маючи можливості дихати, вона відгонила їх як могла: напругою, поглядом. Іноді стогнала над альбомом, викликаючи жах у сусідок по кімнаті.

— Я повинна здати цей залік!

— Ти сама на себе не схожа, — тихо казав Єгор.

Сашка вивчила його розклад. Щодня вона йшла в їдальню, тримаючи Єгора за руку. Вона переносила всі його сорочки й светри. Вони цілувалися при всіх, начебто востаннє. Сашка безсоромно вигонила сусідок з кімнати й кохалася з Єгором, замкнувши двері на ключ і на ручку від швабри.

Потім Єгор натягав спортивні штани, вислизав із кімнати, йшов до себе, а Сашка лежала цілу ніч без сну.

Вона повинна здати цей іспит.

Або вмерти.

* * *

Наприкінці листопада Костя й Женя пішли до рагсу й справили «студентське весілля» в маленькому ресторанчику неподалік від інституту: горілка, мінеральна вода, бутерброди з ковбасою і сиром, нескінченні банки з солоними огірками. Запрошені були всі однокурсники, кожен міг привести з собою не більше однієї людини. Сашка привела Єгора. Ліза не прийшла зовсім.

На весіллі Сашка вперше побачила матір Кості — завчасно постарілу огрядну жінку, метушливу, з різким голосом. І подумала про Фарита Коженникова, який був чоловіком цієї жінки й покинув її… Чи вони розійшлися за обопільним бажанням?

І ще їй не давала спокою одна думка: як Костина мати не помічає, не бачить, що з інститутом, де вчиться її син, не все гаразд? Чи, може, якщо глянути збоку, підступу й не розгледиш?

Сашка намагалася поставити себе на місце цієї жінки: син, якого інакше забрали б у армію, перейшов на другий курс провінційного вузу й оженився на однокурсниці. Усе добре. Все природно. На третьому курсі син обере спеціалізацію, і його мати в шовковій сукні, яка надто щільно облягає розплилі форми, сподівається, що це буде «економічний напрямок»…

Сидячи на колінах у Єгора (місця за столом було достатньо, та Сашці було важливо саме так сидіти за Костиним весільним столом), вона думала про те, що на її очах півсотні молодих людей грають спектакль для єдиної жінки. Всі, хто сидів за столом — другокурсники, третьокурсники, навіть першокурсник Єгор, — знали, що Костя ніколи не стане економістом. Але грали весілля, як по нотах. Виголошувалися тости, лунала музика, рожевощокий голосистий гуморист, запрошений на роль тамади, розповідав анекдоти, іноді кумедні, співав караоке й запрошував співати всіх бажаючих. Цокали склянки й чарки, і Костина мати цілувала новоявлену невістку, витирала сльози хусточкою та бажала синочку щастя…

Костя в новенькому чорному костюмі здавався незграбним і пихатим. Нібито з нетерпінням чекав і не міг дочекатися, коли весілля нарешті скінчиться. Дружині дуже заважала тюлева фата; дівчата «в кулуарах» обговорили сукню й проголосили її безнадійно провінційною. Женя образилася.

У розпалі веселощів, коли підлога дрижала під ногами танцюристів, а в повітрі щільною завісою висів тютюновий дим, Сашка з Єгором нарешті вшилися. У старому парку йшов дощ, усе листя облетіло й лежало тепер під ногами хисткою злиплою устілкою.

Сашка з Єгором довго йшли мовчки під одним парасолем.

— Я думав, усі нап’ються, — сказав Єгор.

— Нам Портнов пити забороняє. Щось пов’язане з цим… із метаболізмом.

Знову замовкли. Дощ вкрадливо постукував по перетинках парасоля.

— Сашко… давай утечемо разом з інституту.

— Що ти сказав?

— Давай. Утечемо. Удвох. Заробимо грошей або вкрадемо. Купимо квитки на літак. Хіба вони нас дістануть?

Підсвічені старовинними ліхтарями, летіли крізь ніч холодні краплі. Сашка йшла, вчепившись у його лікоть, і думала.

Якщо вона завалить залік Стерху… А вона його, здається, все одно завалить, хоч і по стіні розмажеться…

Що їй втрачати?

Вона помотала головою, начебто намагаючись витрусити з неї болісні думки. У Єгора, наскільки вона знала, з фахом усе гаразд, він свій залік здасть…

— Дякую, що запропонував, — сказала вона.

Вони проминули алебастрову арку й вийшли з парку на вулицю Миру, звідки палицею докинути до Сакко і Ванцетті.

* * *

Наступного дня, в понеділок, Портнов стримано привітав молодят і відразу попередив, що ніяких потурань у навчанні їм не дозволяється.

— Медовий місяць переноситься на канікули! До речі, де жити збираєтеся? Квартиру винаймати?

Костя промимрив щось незрозуміле щодо заяви комендантові общаги.

— Сімейну кімнату вам дадуть тільки після зимової сесії, коли з’являться місця. До того викручуйтеся, як хочете, з любим, як кажуть, рай і в курені. На цьому врочисту частину скінчено, всім розгорнути книжки на сторінці шістдесят три… Самохіна, у вас кепський вигляд.

— Училася цілу ніч, — неголосно припустила Ліза. — Нові пози розучувала.

— А хоч би й так, — огризнулася Сашка. — Тобі завидно, чи що?

* * *

Повернувшись із весілля, вона до ранку просиділа над альбомом Стерха. Слова Єгора «давай утечемо» звучали у вухах то голосніше, то тихіше, зникали й поверталися, наче луна в порожньому колодязі. Єгор — першокурсник, він не пережив жодної сесії, він нічого поки не розуміє. Нехай його куратор Лілія Попова, вона, може, й добріша за Фарита Коженникова… Якщо тут можна застосовувати слово «добріша». Але Єгор просто не розуміє, що саме він запропонував Сашці, бредучи з нею по калюжах під одним парасолем.

Коричневі хрестики-комахи немов спеціально чекали, поки Сашка розгорне сторінку й зосередиться над фрагментом номер сімнадцять. Сукаючи та перебираючи лапками, кинулися межи очі. Сашка закричала. Віка з Леною прокинулися. Лена заплакала від ляку, а Віка мовчки взяла ковдру та подушку й пішла спати на кухню, на зсунутих стільцях.

* * *

— Сашко, що вам на сьогодні задано? Двадцять перший фрагмент? Ви працювали?

Знову був понеділок. Напередодні вона, як і завше, дзвонила додому й розмовляла з Валентином. Мама ділила свій час між лікарнею та домом; пологи передбачалися дванадцятого січня. УЗО показало: хлопчик. Чималенький. Валентин був радісно напружений і повідомив Сашці, що візок, ліжечко та інші необхідні речі вирушить купувати тільки після того, як усе благополучно завершиться.

— Це марновірство, — сказала йому Сашка.

— Це традиція! — фальшиво засміявся Валентин. — Ну, як ти? Приїдеш на канікули на брата подивитися?

Сашка пообіцяла.

А сьогодні зранку в інституті вивісили розклад сесії.

І Сашка дізналася, що залік з введення в практику для групи «А» другого курсу призначено на одинадцяте. Одинадцяте січня.

Ішов сніг.

— Я працювала, — сказала Сашка глухо. — Миколо Валерійовичу, я працювала, слово честі. Я все роблю, як ви кажете. Я…

Сашка замовкла. Стерх засукав рукави; на зап’ясті в нього, на шкіряному ремінці, містився замість годинника круглий металевий відбивач.

— Ну, давайте подивимося, Сашко, в якому стані ваш, кгм, внутрішній світ…

Різкий промінь світла, що відбився на металі, змусив Сашку кліпнути. Горбань гмикнув, прикрив браслет рукавом, провів долонею по довгому сивому волоссю. Його зазвичай бліде обличчя здавалося сірим.

— Не дуже добре. Не дуже… Щось не так, Сашко. Таке враження, що ви за допомогою вашої незвичайної волі намагаєтеся позбутися мого предмета.

— Ні, я працюю. Слово честі! Я все роблю.

На голе гілля за вікном гарно падав сніг. Унизу, по Сакко і Ванцетті, проїхала вантажівка.

— Сашко, присядьте, будь ласка.

Вона сіла за свій стіл біля вікна. Над батареєю здіймалося тремтливе повітря, а з щілин тягло холодом. Поміж шибок гаяла вічність велика здохла муха.

— Коли я побачив вас уперше, просто нестямився з радості, — зізнався горбань. — Мені здалося, у вас такий дар… Рідкісний, неоціненний… Небаченої сили й чистоти. А тепер я не знаю, що з вами робити. Добре ще, залік… Перездасте, зрештою… Але ж іспит!

Сашка замотала головою.

— Я не можу на перездачу! У мене…

Вона затнулася. Горбань підняв руку.

— Я знаю, що ви не любите перездач. Ніхто з вас не любить. Але іспит тим і складний, що перездавати його не можна, тільки з першого разу. З першого. І до нього залишилося трохи більше року, Сашко. Ах, яка була надія…

— Якщо я нездібна, — прошепотіла Сашка, — може, я вам не потрібна в інституті? Може, я тут зайва? Може, мене помилково прийняли, і тепер мене можна…

Вона замовкла, побоялась продовжувати. Тому що мимоволі побачила картину: її випускають, а Єгор залишається тут. Вона може забути Торпу як страшний сон, а разом з нею і Єгора…

Стерх за викладацьким столом зсутулився, і горб його ніби побільшав. Сашці здалося, що він дивиться на неї зацікавлено. Немов ідея, подана студенткою, не така вже й дурнувата.

— Ось що, Сашко. Сьогодні о шостій підійдіть, будь ласка, у навчальну частину. Дещо обговоримо.

* * *

— Давай одружимося, — запропонував Єгор.

Вони сиділи на купі матів у спортзалі. Єгор щойно допоміг Дім Дімичу встановити столи для настільного тенісу, дівчата-першокурсниці розібрали ракетки, й від стіни до стіни літав життєрадісний пінг-понг.

Сашка сиділа, ніби його не чуючи. І тільки коли він уже ладен був образитися — на подібні пропозиції люди, як правило, хоч якось повинні реагувати — обернулася й дуже уважно глянула Єгорові у вічі.

— Навіщо? Хіба нам погано так?

Єгор розгубився.

— Ну як — навіщо… Навіщо люди одружуються?

Стукотіли тенісні кульки. Целулоїдні краплі.

— Сьогодні о шостій Стерх на мене чекає в навчальній частині, — сказала Сашка.

— І… що?

Сашка набрала в груди повітря і видихнула. Її надія ні на що не спиралася — ні на що серйозне. Просто хотілося, страшенно сподіватися. «Якщо я вирвуся, то напевне звільню Єгора, — думала Сашка. — Тільки вибратися. Тільки нехай скажуть: ми помилилися. У тебе нема таланту в нашій спеціальності, їдь додому».

Сашка бачила уявним поглядом, як горбань сумно хитає головою і промовляє ці слова. І Портнов протирає окуляри полою сорочки навипуск. І вона, Сашка, вдає страшенно ображену, йде збирати речі й повертається додому…

— А потім? — запитав Єгор.

Сашка здригнулася, ніби він прочитав її думки:

— Що — потім?

Єгор поклав їй руку на плече.

— Сашко, я тебе люблю. Я… Після шостої ти ж звільнишся?

Сашка автоматично засукала рукав спортивної куртки. Усміхнена пичка була яскраво-червона, мовби від страшного сорому. Сашка натягла рукав на долоню. Мерзлякувато зіщулилась.

— Єгорку, я нічого зараз не знаю. Давай вирішимо… після.

* * *

Рівно о шостій вона стукнула в дерматинові двері з табличкою «Навчальна частина». Потягла ручку на себе й зазирнула всередину.

Раніше вона бувала тут тільки один раз. У довгій кімнаті, як і раніше, стояли дивани вздовж стін, вішак із чиїмись пальтами, але голого манекена, як минулого разу, не було. Тут розмовляли Портнов і Стерх. Портнов курив, уже, очевидячки, не першу сигарету: під стелею тяглися сизі пасма диму.

— Самохіна, почекай, — різко кинув Портнов.

Сашка вийшла. Притулилася до стіни й обхопила себе за плечі.

Зупинити фантазію було неможливо. Стерх умовляє Портнова відпустити Сашку. Визнати профнепридатною і відпустити. Зараз вона ввійде, і їй звелять написати заяву…

Першого ж дня занять на першому курсі Портнов сказав, що з інституту не йдуть за власним бажанням. Але не буває ж правил без винятків. Не буває! Вони так розраховували на Сашку, а от — осічка. Зрозуміло, важко визнавати власні помилки…

Час минав, ніхто її не кликав. Сцена, в якій Портнов і Стерх відпускають її на волю, прокрутилася перед очима, ніби кіно, п’ять чи шість разів і стерлася, вилиняла, втратила переконливість. Хіба вони дурні, щоб ось так, до половини «переробивши» Сашку, втрачати над нею контроль, дарувати волю?!

Вона повірила в неможливе. Як дитина вірить, що на Новий рік їй подарують живого поні. Ці двоє сперечаються, швидше за все, що тепер робити з Сашкою, яким шляхом її, непридатний матеріал, утилізувати.

Підземний коридор губився в півтемряві. Праворуч і ліворуч виднілися двері, оббиті дерматином, а подекуди, напевне, шкірою. Можливо, під цим коридором є ще один і ще. Може, третьокурсники після зимової сесії, а також четвертокурсники й дипломники живуть і вчаться в підземеллі?

А може, раптом спало їй на думку, нема ніяких четвертих і п’ятих курсів? Може, «перевідний екзамен» — лише… жертвоприношення?! Жертви, підготовані певним чином, входять у актову залу й більше ніколи звідтіля не повертаються…

Їй уявився конвеєр на кшталт ескалатора в метро, який тягне третьокурсників, одного за одним, на вівтар. У руках у кожного залікова; розмірено опускається та злітає втиканий шпичаками дрюк. Ще живі, з переламаними кістками, студенти скочуються з вівтаря вниз, у м’ясорубку, й криваві ляпки на сторінках залікової складаються в слова: «Зараховано. Три». «Зараховано. П’ять…»

Відкрилися двері навчальної частини.

— Самохіна, йди, — сказав Портнов, виходячи з сигаретою в коридор.

І нічого не додав, просто пішов у темряву.

Сашка не поворухнулася. Ці двоє щось вирішили; можливо, її, Сашку, пошлють на «іспит» просто зараз.

— Сашко, — почувся зсередини голос Стерха. — Заходьте, будь ласка. Уже чверть на сьому.

Вона ввійшла.

Горбань зачинив за нею двері. Він здавався ще сумнішим і блідішим, ніж звичайно. Горб, зважаючи на все, дуже йому заважав — походжаючи вузькою довгою кімнатою, Стерх раз у раз нервово поводив плечима.

Сашка зупинилася біля дверей. Горбань востаннє пройшов до вікна й назад і теж зупинився.

— Значить, так… Сашко. Я щойно говорив по телефону з Фаритом Коженниковим… Не лякайтеся, йдеться про те, щоб вам допомогти. Ви не справляєтеся з навчальною програмою, сесія на носі, час працює проти вас. Фарит підсадить вас на кілечко, це єдиний спосіб якось вас заохотити… підштовхнути… Але в цілому все залежить, звичайно, від вашої рішучості, наполегливості… Що з вами?

Сашка мовчала. Їй було важко дихати.

— Сашенько, — горбань підійшов, занепокоєно вдивляючись їй у вічі, — та чого ж ви… злякалися?

Він був вищий за неї на дві голови. Височенний. У чорному костюмі, який відтіняв попелясте обличчя. Сашка відступила.

— Та ви не зрозуміли, про що я говорю! Це лише часове коло, звичайна річ, можна сказати, буденна. Сьогодні шістнадцяте грудня, й завтра для вас буде шістнадцяте, й післязавтра… Ви залишитеся в цьому дні стільки, скільки потрібно буде для роботи. Я домовився з Олегом Борисовичем — він дозволяє вам не займатися цього дня ні модулем, ані вправами. Тільки практика. Тільки наше з вами заняття. Що в цьому страшного?

— Але я не хочу, — сказала Сашка в сум’ятті. — Я… а якщо я ніколи не зможу… я ж навіть не розумію, чого ви від мене хочете! Якого результату!

— Я хочу від вас чесних зусиль. — Горбань посуворішав. — Як будь-який викладач. А коли з’явиться результат — ви перша його помітите.

* * *

Єгора не було в коридорі.

Сашка вибрела на парадний ґанок інституту й зупинилася — без шапки, в розстібнутій куртці, вдихаючи морозяне повітря, видихаючи білу пару.

На карнизі чистою ватяною стрічкою лежав сніг. Сашка набрала його в долоні й витерла обличчя. Повз неї пройшли дві літні жінки, подивилися дивно. У місті нас вважають наркоманами, згадала Сашка.

Її життя стислося, перетворилось на один важкий безглуздий день. Так уже було одного разу, тоді зберігалася ілюзія, що Сашка з власної волі розпоряджається часом. «Я хочу, щоб це був сон!»

Прокинутися б на розкладачці посеред літа, два з половиною роки тому. Прокинутися б.

— Саню! Нарешті! Я думав, вони тебе вморили!

Вулицею, залитою білим світлом ліхтарів, крокував Єгор. Під пахвами в нього були лижі — дві пари, новенькі, вузькі, без кріплень.

— Дивися, що викинули в спорттоварах! За смішною ціною! Вони старі, ще радянські, але дивись, які класні! Тепер таке, знаєш, скільки коштує?! Завтра куплю кріплення, мазь…

— Чому ж не вранці? — пошепки запитала Сашка.

Єгор здивувався.

— Вранці? Що?

— Шкода, що ти вранці їх не купив.

І вона глянула на небо, на єдину зірку в дірі білої хмари. Це був би справжній день… Вони з Єгором каталися б на лижах, а потім він, розпашілий, казав їй: «Давай одружимося». Якщо із усього життя вибирати один день для вічного повторення — чому не такий?

Єгор придивився уважніше.

— Чого він від тебе хотів? Стерх?

— Виходить, сьогодні кататися не можна? — запитала Сашка, не слухаючи.

— Сьогодні? — Єгор зам’явся. — Ні. Це завтра. А сьогодні… Ходімо до мене.

Сашка заплющила очі. Притулилася обличчям до коміра його куртки. Глибоко вдихнула тепле повітря — пару від його подиху.

— Ходімо, — повторила, немов у напівсні. — Ходімо, Єгорку.

* * *

Вранці вона прокинулася у своєму ліжку, ледь жива, розбита, й перш за все запитала у Віки, що підкручувала локони щипцями, яке сьогодні число.

— Шістнадцяте, понеділок, — похмуро відповіла Віка. — А якщо хочеш репетувати уві сні, то й стели собі в коридорі!

— Ага, — погодилася Сашка.

Віка кинула на неї здивований погляд через плече. У кімнаті відчутно запахло смаленим волоссям.

Першою парою була спеціальність. Сашка ввійшла в аудиторію останньою, за п’ять секунд до появи Портнова.

— Здрастуйте, група «А». Самохіна, на сьогодні я вас відпускаю. Ідіть.

У однокурсників витяглися обличчя. Сашка уважно подивилася на Портнова — до його розмови зі Стерхом ще майже цілий день. Що, він уже знає про те, що Сашку підсадили на кілечко?

Портнов кивнув їй, відповідаючи на непоставлене запитання й одночасно підганяючи:

— Ідіть, Самохіна, не відбирайте часу в групи!

Сашка пішла. Повернулася в гуртожиток, дістала чорний альбом Стерха й сконцентрувала погляд на фрагменті номер двадцять один.

* * *

— Здрастуйте, Сашко, як наші успіхи?

— Ніяк.

— Не треба так песимістично… Якби я був вісімнадцятирічною дівчиною, ніколи не впадав би у відчай… Ви працювали з двадцять першим?

— Миколо Валерійовичу, — запитала Сашка, — як ви це робите? Якщо сьогодні шістнадцяте число, то ви ще не знаєте, що трапиться ввечері!

Стерх неуважно похитав головою.

— Сашенько, ви дитина, яка виросла в гарній зручній кімнаті, ви уявлення не маєте, що перебуває за її межами. Ви гадаєте, що цокання настінного годинника — невід’ємна характеристика часу як фізичного явища… Відкрийте альбом і разом зі мною спробуйте опрацювати фрагмент двадцять два.

* * *

— Давай одружимося, — сказав Єгор.

Стукотіли целулоїдні м’ячики, стрибаючи на столах, вдаряючись об пружне покриття ракеток. Лариса промахнулася, програла й вилаялася матом. Дім Дімич, який проходив повз неї, зробив їй суворе зауваження. Лариса покинула ракетку й пішла в роздягальню.

— Неспортивно, — басом прогув фізрук. — Сашко, не хочете пограти?

Сашка мотнула головою.

— Ти що, не чуєш? — Єгор образився. — Я говорю…

— Давай одружимося, — скінчила Сашка з важким зітханням. — Давай.

— Схоже, тобі щодня хтось робить пропозицію, — ображено сказав Єгор.

— Вибач, — пробурмотіла Сашка. — Це все Стерх… Знаєш…

— Що?

— Нічого. — Вона опанувала себе.

— Приходь сьогодні до мене, — сказав Єгор. — Степана не буде, Мишу попросимо погуляти…

Сашка глянула на свою руку. Наклейка-пичка червоніла маковим цвітом, але чого боятися, якщо завтра ніколи не настане?

— Гаразд. Прийду.

* * *

Вона прокинулася у своєму ліжку, уже відчуваючи запах паленого волосся. Віка перегріла щипці й тепер лаялася, зчищаючи зі сталевого затискача прилиплі до нього оплавлені волосинки.

— За двадцять хвилин дзвінок! Ти йдеш на спеціальність?

— Ні, — сказала Сашка й знову заплющила очі.

Коли вона розплющила їх, поряд стояли Віка й Лена.

— Чого вам?

— Не боїшся?

— Та ну їх усіх, — сказала Сашка й перевернулася на другий бік.

* * *

— Здрастуйте, Сашко. Ви працювали? Давайте подивимося…

Сашка замружилася від різкого світла в очі.

— Є маленьке зрушення, — заспокійливо сказав Стерх. — Поки що малесеньке, але все-таки це робота. Працюйте, Сашенько, не здавайтеся. А зараз зробимо ось що: повернемося до першого фрагмента й повільно, один за одним, пройдемо по черзі всі. Сідайте зручніше, зосереджуйтеся, дивіться на «якір». У нас багато часу, нікуди поспішати.

* * *

— Тільки не кажи, що нам треба одружитися.

Єгор кліпнув.

— Сань… Ти чого?

— Хіба ти не збирався мені сказати: давай, мовляв, одружимося?

— Збирався, — тихо зізнався Єгор. — Тільки… чому ти злишся?

— Я не злюся, — сказала Сашка.

І про себе подумала: я божеволію.

* * *

Костя ввійшов на кухню, коли вона обливала холодною водою щойно зварене яйце. Навколо було повно люду, хтось їв, хтось пив чай, мив посуд або просто тинявся тут, але Сашка миттю зрозуміла, що Костя шукає її. І ось знайшов.

— Тебе сьогодні не було на спеціальності. Що сталося?

— Набридло всім пояснювати. — Сашка витягла яйце з каструльки десертною ложкою. — Портнов дозволив мені сьогодні не бути.

— Портнов?!

— А що такого? Я найкраща студентка на курсі, можу й відпочити трішки… Чому ні?

Вона люто била по яйцю ложкою, здирала шкаралупу, начебто ворожий скальп.

— Чого вони від тебе хочуть? — тихо запитав Костя. — Що вони знову з тобою зробили?

Сашка підняла очі. На кухні голосно працювало радіо, на завтра обіцяли потепління, сніг, різкий вітер… Сашка подумала, як це здорово — мати «завтра». Слухати прогноз погоди. Складати розклад. Відривати листочки на календарі. Безліч людей живуть так день у день і навіть не усвідомлюють свого щастя.

— Я в кільці, — сказала вона Кості несподівано для себе. — У мене постійно той самий день. Вони так зробили… він так зробив, щоб я навчилася… змогла… для Стерха виконати завдання. А я не можу.

Костя сів на табурет, ніби в нього підкосилися ноги.

— Тому Портнов дозволив мені не ходити… Сьогодні. Бо в мене завжди сьогодні.

Костя довго мовчав.

— А як же, — сказав нарешті, — якщо я завтра прийду в аудиторію… Хіба там не буде тебе? Завтра?

— Не знаю. Ти ж не можеш піти на день уперед, повернутися й повідомити мені, що там.

Яйце хололо на блюдечку. Сашка опустила підборіддя на сплетені долоні.

— Я все це тобі говорю тому, що завтра… тобто сьогодні зранку… Ти все одно нічого не пам’ятатимеш.

Костя помотав головою, начебто відмовляючись сприймати серйозно таку ймовірність.

— Авжеж. Усе спочатку. Ти будеш дивуватися, чому мене нема на парі. Можливо, ще раз запитаєш… А я щось придумаю. Не пояснювати ж щоразу, щодня, без кінця…

Костя двома руками скуйовдив коротке волосся. Ретельно розтер долонею носа.

— А що ти повинна зробити для Стерха?

— Довга історія. Спочатку він дав мені плеєр і диск із… треками. Не вийшло. Тоді він дав мені альбом… з чорними картинками. І я морочуся з тим альбомом. Таке враження, що воно в мене стукає, стукає, стукає… а я не впускаю.

— А воно хоче виламати двері, — тихо сказав Костя.

— У тебе було щось схоже?!

Костя озирнувся. На кухні гомоніли, диміли, реготали першокурсники. Не залишилося жодного вільного табурета.

— Ходімо… куди-небудь, де тихіше?

Вони пройшли в самий кінець коридору, сховалися за широко розчиненими дверима душової, сіли поруч на підвіконня.

— Стерх мені дав роздруківку, — сказав Костя. — Таку на стрічці, довгу, начебто сувій. Звелів читати вертикально — стовпчиками. Я почав… і схожа історія. Начебто ломиться всередину щось чуже. Я закрився. А воно — бам! — двері мої виламало… Чи що там замість дверей… Ось. Потім це відчуття бридке зникло, музика почулася, приємно навіть. Стерх мене хвалить… — Костя помовчав. — Усе тому, що в мене воля слабка. У тебе — сильна. Так просто не вломишся.

— Він спершу казав, що я особлива якась, — пробурмотіла Сашка. — А потім — що помилився, і я, як усі… Тобі щось подібне говорив?

— Ні. Знаєш, як він м’яко стелить… «Дуже добре, Костенько, на завтра ось цей стовпчик, який я позначив червоним…»

Костя дуже схоже зобразив Стерха. Сашка невесело посміхнулася.

— Чим я можу тобі допомогти? — запитав Костя.

— Підійди до мене завтра… тобто сьогодні… ось так само. І знову запитай, чому мене не було на парі.

Костя повернув голову. З його погляду Сашка зрозуміла: він думає, що з нього знущаються.

— Я серйозно. — Вона потупилася. — Мені… нема з ким поговорити.

— А Єгор?

Сашка замислилася.

Не про Єгора. Зараз, на захололому підвіконні коридора, продутого протягами, вона вперше зрозуміла, що цього дня, прожитого начорно, ніхто не пам’ятатиме, крім неї… і ще хіба що Стерха з Портновим, але їх тут нема, і їх не обходить Сашчине особисте життя. А виходить, вона може говорити Кості що завгодно. Усе спишеться. Усе зникне. Завтра вранці Костя знову здивується і стривожиться, чому Сашка не прийшла на спеціальність.

— Якби в тебе був день, який ніяк тобі не зарахується, ні в які відомості не піде… що б ти зробив?

— Пограбував би банк, — пробурмотів Костя. — Знаєш, був такий фільм…

— Так, я щось пам’ятаю… мама начебто приносила касету. І ми дивилися вдвох. Ще без Валентина. Я тоді не знала… не думала, що це трапиться зі мною.

Коридором пройшла, ляпаючи капцями, Аня Бочкова. Зупинилася біля дверей душової.

— Сашко, ти Портнова не боїшся? Чому на спеціальність не ходиш?

— Мені дозволили як найкращій студентці. — Сашка мигцем глянула на Костю.

Аня гмикнула, увійшла в душову й зачинила двері.

— Донесе Женьці, — сказала Сашка.

Костя наїжачився.

— Що саме донесе?

— Уже знайде що. Але це не має значення, бо завтра почнеться все спочатку, все переграється по-новому… Слухай-но, ти кажеш, у мене сильна воля. А я ні на що не можу зважитися. Пройтися інститутом голою, налякати англійку пацюком, утопитися в ополонці… Ось які в мене дурнуваті думки. І вони ж нездійсненні. Тому що я повинна здавати Стерху нові й нові фрагменти. Він каже: «Є крихітне зрушення». Триста шістдесят п’ять однакових днів — і крихітне зрушення перетвориться на маленьке. Десять повторюваних років — і мені дозволять здавати перший залік.

— Сашко, — тихо сказав Костя, — я твій боржник… Давай я тобі допоможу.

— Як?!

У душовій приглушено шуміла вода.

— Ти мені пробач, що я тоді так сказала, — промовила Сашка. — Я… була не права.

Костя мовчав.

Сашка ніяково зістрибнула з підвіконня.

— Загалом дякую за співчуття, але якщо я не піду зараз працювати, то завтра… тобто сьогодні…

— Стривай, — сказав Костя. — Покажи, як ти працюєш для Стерха.

* * *

О пів на десяту вечора вона згадала, що обіцяла Єгорові зайти о дев’ятій. Подумала й вирішила, що метушитися пізно. Все одно зранку Єгор не буде знати, що вона не прийшла. Вони знову сядуть на матах у спортзалі, Єгор знову скаже їй: «Давай одружимося».

Ну чому її з кожним разом дедалі більше дратує ця пропозиція?!

Вони з Костею сиділи в Сашчиній кімнаті, три білі крапки посеред чорного аркуша то налітали вогнями поїзда, то віддалялися, мов сузір’я на каламутному небі. Сашка намагалася відпрацювати фрагмент за номером двадцять чотири, але щоразу, дораховуючи до сімдесяти, обривала спробу.

— Я не можу зрозуміти, що відбувається, — зізнався Костя. — Це… як музичний вступ, який усе повторюється та повторюється, а самої пісні нема. Може, якщо я сам спробую… подивитися на цей фрагмент, до мене прийдуть якісь думки? Хоча б натяк, хоча б ідея, як тобі допомогти?

— Ні, — сказала Сашка поквапливо. — Не варто. Це чужа вправа. Стерх уб’є нас обох.

— Я можу поговорити з ним, — сказав Костя. — Зі Стерхом.

— Завтра.

— Так… А завтра буде пізно… — Костя несильно посмикав себе за волосся. — Може, тобі варто повернутися до цього… до треків на диску, до плеєра?

Сашку пересмикнуло від огиди.

— Я думаю, Стерх був не правий, коли дав тобі альбом, — сказав Костя.

— Ти вважаєш? Може, викладатимеш замість нього?

— Не смійся. Він психологічно був не правий. Він вирішив, що проблема в диску, а проблема в тобі! Якщо він дасть тобі роздруківку, як мені, або зошита, як Женьці… Однаково нічого не вийде, тому що ти не хочеш.

— Ти ж бачиш, я хочу. Я на стіну лізу, так стараюся!

Костя вперто похитав головою.

— Ти опираєшся. Ти борешся за себе.

— Стерх так само казав, — пригадала Сашка. — «Ви боретеся за себе в усталеному образі: дві руки, дві ноги…»

— Так. І ти маєш рацію. А я ось не зміг боротися.

— Так, але ти живеш нормально, а я…

— Я живу нормально?

Після цих його слів стало тихо, і в тиші промайнуло довгих п’ятнадцять хвилин. Сашка не наважувалася заговорити; Костя, син свого батька, онук своєї мертвої бабусі, чоловік Жені Топорко, яка не змінила прізвища, щоб не бути Коженниковою… Костя, студент-другокурсник Інституту спеціальних технологій міста Торпи…

— Пробач, — сказала Сашка.

— Та й ти мені пробач. — Костя згорбився. — Я хочу тобі допомогти, але в мене нема злості. Я вдарив би тебе, — він криво посміхнувся, — але… не можу тебе бити. Напевне… він правий.

— Хто? — запитала Сашка, заздалегідь знаючи відповідь.

— Він, — повторив Костя. — Він про мене дуже невисокої думки, знаєш. Я намагався розкрутити маму на розмову… про нього. Як так вийшло, що він став моїм батьком? — Костя в розпачі ляснув долонею по підвіконню. — Як мені здумалося стати його сином? Хто він взагалі такий?

— І що сказала мама?

— Нічого. Вона взагалі не бажає про нього говорити. У неї істерика починається — після стількох років!

— Як же вона відпустила тебе в Торпу?

— А як твоя мама тебе відпустила? Напевне знайшлися якісь… резони. У моєї все життя, все моє життя, скільки я себе пам’ятаю, був бзик щодо армії. Нібито їй циганка наворожила чи щось таке, що мене в армії обов’язково вб’ють. Якщо вона мене у дворі бачила з дерев’яним пістолетом… Таке починалося! — Костя зітхнув.

— Він зіграв на її страху, — сказала Сашка.

Костя підняв очі.

— Він взагалі… грає на страху. Твоєму. Моєму.

Сашка промовчала. Вони сиділи поруч, похнюплені, майже стикаючись головами.

— Я хотів би, Сашко, коли-небудь устати й усвідомити, що не боюся нічого. Я стомився.

— Від страху?

— Так. Щосекунди…

— І зараз?

— Боюся.

— Чого?

— Завтра прийти в аудиторію… Що там на першій парі, англійська? А тебе немає. Тебе взагалі немає в житті, тому що ти залишилася…

Костя недоказав. Сашка, підкоряючись майже материнському спонуканню, поклала долоню йому на плече.

— Не бійся. Я постараюся. Завтра ти прийдеш в аудиторію, я скажу тобі: «Дякую…»

Затупотіли ноги в коридорі, двері розчинилися. На порозі стояла не Лена й не Віка — на порозі стояла Женя, червона, як помідор, у махровому халаті, з білими від злості очима.

* * *

Місто Торпа було присипане снігом. Будинки стояли в світлих каптурах, насунутих на бляшані козирки; повітря зволожилося й потеплішало. Завтра буде відлига, згадала Сашка. Відлига й рвучкий вітер.

Вона купила батарейки в ятці біля пошти. Усі, що там були. Сто штук. Продавщиця бігала по них на склад, а Сашка до копійки витратила гроші, які залишилися від останньої стипендії.

Вона повернулася до себе в кімнату. Надягла навушники. Поклала кульок із батарейками під ліжко. Витягла запилюжений конверт із золотавим диском, закрила кришку плеєра, ввімкнула перший трек.

А потім другий.

Вісімнадцять треків різної довжини. Вісімнадцять відрізків чужого мовчання. Воно давило. Було байдужим. Відстороненим. Вісімнадцять різновидів мовчання, партитура цілковитої тиші.

Летіли на підлогу батарейки, що сідали, Сашка ставила на їхнє місце інші. Тиша ставала дедалі щільнішою. Закладало вуха. Сашка дивилася в темряву.

Посеред ночі вона була впевнена, що в неї три руки. Третя росла звідкілясь із грудини. Її тіло втратило обриси, роздулося й насилу поміщалося на ліжку; воно лізло з рамок, як дріжджове тісто з каструлі. Вона терпіла, стискаючи зуби. Послідовність із вісімнадцяти треків повторювалася раз у раз, минали години…

Сашка не помітила, як заснула. Спокійно, глибоко, не знімаючи навушників.

* * *

Сонячне світло било крізь вікно без фіранки, падало на курний лінолеум. Простирадло здавалося старим вітрилом, усе в квадратиках переплетених ниток. Ковдра сповзла, квадратний отвір підодіяльника робив його схожим на бубнового туза. Сашка здивувалася, як багато можна помітити одночасно.

Вона повернула голову. Шия рухалася з натугою. Кімната здригалась, ніби відображення у воді від поривів слабкого вітру. Ліжка сусідок були порожні, абияк накриті напиналами. Перша пара — англійська…

Котра година? Який сьогодні день?!

Час, одиниці часу, значки. На тумбочці, в старому записнику, занотована важлива інформація, здвоєний код, час доби, чотири символи один за одим… Вечірні індивідуальні заняття з Портновим…

Тому що сьогодні вівторок.

Сашка повернулася на бік, потяглася до тумбочки й побачила свою руку.

Вона закричала. Замість крику вийшов хрип. У горлі клекотіло. Сашка сіла на ліжку, щось виразно хруснуло. Обидві її руки були подобою механічних протезів, зроблених зі слонової кістки й обтягнутих напівпрозорою, сліпучою-білою шкірою. Вона піднесла праву долоню до обличчя, стисла пальці; шестірні, прокручуючись, розірвали шкіру й вилізли назовні гострими голками. Болю не було.

Сашка із зусиллям підвелася. Підлога не гойдалася під ногами, але голова здавалася дуже великою. А обмацати її цими новими, білими механічними руками Сашка боялася. Раптом щось зламається?

Коліна майже не гнулися. Стопи здавалися дерев’яними. Сашка дошкандибала до столу, знайшла дзеркальце. І закричала-захрипіла знову.

У неї в очах не було ні зіниць, ані райдужної оболонки. Тільки білки в червоних прожилках. Сашка пожбурила дзеркало, але й далі бачила себе. Тепер виявилося, що вона дивиться не очима, всією шкірою обличчя, голих ліктів, шиї. Трясучись, вона стягла футболку й побачила кімнату шкірою спини. Зняла спортивні штани, в яких заснула вчора, разом зі штаньми зісковзнули й труси.

Тепер кожна точка її тіла бачила картину, і, складаючись, вони утворювали світ-без-Сашки. Її тіло — біле, худе, яке трусилося посеред захаращеної кімнатки гуртожитку, — було єдиним простором поза цим світом.

По її шкірі пробігали іскри. Боязкі вогники скочувалися, мов краплі. Маленькі блискавки. З-під оболонки, місцями майже прозорої, проступали вени, капіляри й волокна м’язів — таємничий ліс. Дуже свербіла спина; щось відбувалося з хребтом — він похрупував, рухався, живучи власним життям.

Вона почула кроки в коридорі. Усвідомила, що вже пізно. Дві перші пари минули, закінчується обід.

Дві пари й обід нового дня! Вона вирвалася з кільця, вона зробила… Щось… І щось трапилося з нею.

До її дверей підходили ззовні. Білими руками вона схопила швабру, що стояла в кутку, й простромила руків’я в ручку дверей. І тої ж миті в двері постукали. Це був стукіт Єгора, швидкий, упевнений: стук, стук-стук, стук-стук.

— Саню, — в голосі Єгора чулися й напруга, й занепокоєння, — ти вдома?

Швабра-засувка сіпнулася — намагалися відчинити двері.

— Сашко? Алло?

— Я…

Голос звучав трохи моторошно. Сашка прокашлялася.

— Ти що там, захворіла?

— Так, — сказала Сашка. — Я захворіла і сплю.

— Слухай-но, — сказав Єгор, наближаючи, очевидно, губи до замкової шпарини. — Треба поговорити.

— Я… не можу. У мене кепський вигляд.

— Начхати, — сказав Єгор, у його голосі було нетерпіння. — Переживу. Відчиняй.

— Не можу. Потім.

Пауза. Єгор, мабуть, роззирався; напевне, почувався ідіотом — ось так стояти посеред коридору перед замкненими дверима.

— Впусти мене. Чого я тут стовбичу, як дурень!

— Не можу, — прохрипіла Сашка. — Я… сплю.

— З ким? — після коротенької паузи запитав Єгор.

Вона позадкувала від дверей. Вона розуміла, що зараз треба сказати щось дотепне, пожартувати нібито у відповідь. Але вона так розгубилася, що не могла нічого придумати.

— Ну гаразд, — тихо сказав Єгор.

І вона почула, як віддаляються його кроки коридором.

* * *

Вона надягла рукавички, щоб сховати свої руки, найчорніші колготки та найщільніші джинси. Два светри один на другий. Тепер вона бачила світ лише шкірою обличчя, й картинка виходила звичною, хоча й неповною.

Її темні окуляри не були достатньо темними, щоб сховати білі сліпі очі. Тоді навпомацки намалювала очі фломастером на повіках. Важко й незручно було ходити із заплющеними очима, та нічого кращого не змогла придумати.

Сховалась у такий спосіб насамперед від себе, тому що більше нікого в кімнаті не було, сіла за стіл і розгорнула текстовий модуль. За звичкою, тому що читати зараз вона все одно не змогла б.

Справа зрушила з мертвої точки. Тиша, або що там було на диску, увійшла й запанувала. Сашчине тіло й далі змінювалося. Вона відчувала, як натягається та обм’якає шкіра, як пульсує драглиста грудка в грудях, а хребет здригається, немов труба, що перекачує вниз маси гарячої води.

Ніщо й ніколи не буде, як раніше. Мама… Єгор… Костя… Сашка заціпеніла за письмовим столом, думаючи, що, можливо, вчора було краще й учора варто було залишити все, як є.

За вікном ішов сніг. Відлига, мокрий сніг, вітер! Усе, як обіцяли, все збулося… І настало завтра.

А Костя прийшов ранком на пари й не побачив Сашки!

Вона встала. Накинула куртку. Сіла знову. Костя пам’ятає все, що вона сказала… І все, що сталося вчора, уже внесено в історію їхнього життя. І підвіконня. І ці батарейки… Вони розкотилися по всій кімнаті, дешеві, китайські, але все одно їх забагато, вони не встигли б витратитися за одну тільки ніч. Чи ніч теж повторювалася по колу — ще, й ще, й ще?!

Сашка заметалася по кімнаті з кутка в куток. Відчинила кватирку. Зачинила знову. Вона повинна була прийти на першу пару! Але як вона піде в такому вигляді? Як вона хоч перед кимось з’явиться такою?!

Вона знову сіла перед столом і подумала про Єгора. Любов її привела до нього в ліжко чи добра порада горбаня? «Має значення ваш чуттєвий досвід, ваш гормональний статус…» Вона скільки завгодно може брехати собі, що ось, любов підкралася непомітно, але страшенно вчасно, такий вдалий збіг…

Учора Єгор сказав: «Давай одружимося». Ні… ні! Сашка схопилася за голову. Вчора, саме вчора вона роздратовано обірвала його: «Тільки не кажи, що нам треба одружитися». Вона не думала, що саме цей день, ця роздратована репліка залишаться в її житті… І в його житті. Вона не втрималася… Потім не прийшла, хоча й обіцяла, потім цей скандал із Женею, його внесено в історію. Костя молодець, що не виправдовувався. Але Єгор…

Про що вона думає, перетворюючись на чудовисько, може, вмираючи?!

…Єгор першокурсник. Він уявлення не має, як це — здавати сесію і що пов’язує насправді Сашку й Костю. Не вульгарна історія про те, як хлопчик дівчинку любив, вона йому не давала, тоді він знайшов іншу, поступливу. Їх пов’язує торішня Костина перездача, ті ляпаси, від яких у Сашки боліли долоні, — вона била його, щоб він учився, щоб здав, щоб вижив.

Їх пов’язує вчорашній вечір, коли Костя не зважився її вдарити… але все одно повернув борг. Тому що хотів, аби вижила Сашка. І хай їй грець, тій кильці в томаті, горілці з пепсі-колою, нечистій постелі й дверям, замкненим на швабру. Усе в них могло бути інакше. Все.

А Єгор — власник, його дівчина повинна відчиняти йому двері завжди й на першу вимогу. Що б із нею не відбувалося. Треба було відчинити йому двері! Треба було відчинити й скинути одяг! Щоб він зрозумів…

Може, Костя прийде? Запитає, що з нею трапилося? Чи після вчорашнього Жениного демаршу побоїться без крайньої потреби сходити на другий поверх?!

Сашка залишилася сама. Зовсім, космічно. І причина цього не жахлива метаморфоза, а чиїсь ревнощі й чиясь гордість. Звичайні речі. Можна сказати, побутові.

За вікном поступово смеркало. Наближався час занять із Портновим. Сашка із зусиллям підвелася. Забула на столі розгорнутий підручник, накинула куртку. У кишенях дзенькав дріб’язок.

Низько насунула каптура, поправила темні окуляри на носі. Вийшла з кімнати. Світ погойдувався; Сашка бачила його шкірою щік, і тому здавалося, що вона стала на кілька сантиметрів нижчою.

У кінці коридору теревенили двоє першокурсників. Коли побачили Сашку, витріщили очі й замовкли на півслові. Вона пройшла повз них, незграбно кивнула — начебто смикнула головою. Першокурсники дивилися з жахом.

«Нехай розкажуть Єгорові», — відчужено подумала Сашка.

Сніг у дворі було витоптано. Бездомні пси прикрасили кути жовтими ієрогліфами. Сашка бачила око ворони, що примостилася на голій липі. Бачила кожен недопалок, втоптаний у бруд перед входом в інститут. Повертаючи обличчя, бачила потоки повітря різної температури — теплі струмки підіймалися з кватирок, вогке марево тремтіло над дахом. Відлига.

Відповідаючи на чиїсь привітання, ловлячи здивовані погляди, вона ввійшла в інститут. Уже взявшись за ручку аудиторії, згадала, що так і не встигла навіть раз прочитати для Портнова параграф.

Відступати було нікуди. Вона ввійшла.

Женя Топорко саме скінчила заняття. Не було іншої людини, яку Сашці в цей момент хотілося б бачити менше.

Вигляд Сашки, в каптурі, в чорних окулярах, яка темним опудалом зупинилася в дверях, справив на Женю враження. Вона ошелешено роззявила напомадженого рота.

Портнов озирнувся, хотів був щось сказати й замовк. Сашка вперше в житті побачила, як він змінюється на обличчі.

— Вільна, Топорко. Поквапся, пішов чужий час.

Женя зумисне повільно закрила книжку, поклала її в сумку, посмикала блискавку — та не затягалася. Вона мигцем глянула на Сашку і знову на сумку. Зробила стурбоване обличчя: як же її закрити?

— Топорко! За двері!

Голос Портнова справив магічну дію. Женя вилетіла з аудиторії, мов підхоплена протягом паперова кулька.

Сашка стояла нерухомо.

— Підійди.

— Я не прочитала параграф.

— Зрозуміло… Сядь.

Портнов витяг мобільний телефон. Кинув у слухавку:

— Прийшла.

Поклав телефон назад у кишеню.

— А хіба в Торпі є покриття? — тихо запитала Сашка.

— Тепер є, — сказав Портнов, перебираючи папери на столі. — Прогрес нестримний… Як ти почуваєшся?

Сашка ковтнула слину. Під двома светрами та майкою котилися, мов крапельки поту, тріскучі іскорки.

— Зніми окуляри. Взагалі, забери цей маскарад, зараз прийде Микола Валерійович.

Сашка зубами стягла вовняні рукавички. Її руки видозмінилися ще більше: шкіра стала майже прозорою, коліщата-суглоби блищали білим нікелем, по трубочках-венах текла золотава, грузла з вигляду рідина. Портнов подався вперед, майже так само вражений, як Женя. Сашка зняла окуляри. Розплющила очі. Потім заплющила знову, демонструючи малюнки на повіках.

— Дотепно, — глухо сказав Портнов.

Без стукоту розчинилися двері. Увійшов Стерх і відразу повернув ключа в замку. Він був дуже блідий, попелясте волосся поплуталося, начебто Микола Валерійович довго блукав без шапки на сильному вітрі. Горб відстовбурчився на спині помітніше, ніж звичайно.

Сашка розстебнула куртку. Впустила на підлогу. Зняла через голову светр, потім ще один, залишилася в синій майці. Мигцем глянула на свої передпліччя й лікті; синява горбиста шкіра подекуди була вкрита ліловим пір’ям.

Портнов тихо свиснув і скинув окуляри. У його погляді з’явилося щось нове. Якби Сашка не знала Портнова, подумала б, що це страх.

— Ви задоволені? — запитала вона, дивлячись на Стерха. — Я добре попрацювала?

— Так. Я задоволений.

Стерх не був схожий на себе. Куди подівся м’який, трішки неуважний Микола Валерійович; горбань стояв, хижо подавшись уперед, і дивився на Сашку, мов китобій на найкращого за всю його кар’єру кита. Як кіт — на видатну мишу. Як мисливець на призову здобич. А в Сашки не було очей, щоб гідно відповісти на цей погляд.

— Дякую, — сказала вона. — Ви свого домоглися. Ви зробили з мене ось це.

Кімната попливла. Сашка бачила її шкірою, що нестерпно свербіла, бачила стіну за спиною, ключ у замковій шпарині, круглу бирку «38», щербинку на ручці дверей. Інститут спеціальних технологій переробив її, переварив, як хотів.

— Усе, — сказала вона пошепки. — 3 мене досить. Я більше не можу.

Горбань підхопив її, бо вже падала. Обійняв. Це було так несподівано й дико, що вона завмерла, не посміла вириватися.

— Я був правий, Олеже. Ти бачиш, я навіть недооцінював… Ти подарунок, Сашенько. Талант. Ти вирвалася з оболонки, вилупилася з яйця… Ти бачила курчат? Їм треба дати час, щоб отямилися… Освоїлися в новому світі, призвичаїлися до свого нового місця в ньому… Ну ж бо, припини. Усе гаразд. Ти прорвалася на свій головний шлях, тепер ти підеш ним, крок за кроком, учитимешся й вивчишся. І все буде тобі зрозуміло… Ні, але який дар!

І Сашка, що дивилася на горбаня шкірою щік, розгледіла на його очах сльози.

* * *

Він вів її коридором, і студенти, що йшли назустріч, розступалися. Сашка, в куртці з низько насунутим каптуром, у темних окулярах, у вовняних рукавичках ішла під конвоєм, скулена, з опущеними очима. Стерх тримав її за лікоть, щоб не впала чи щоб не втекла. Швидше за все, і те, й інше.

Вони були на перших сходинках, що вели до адміністративного крила, коли з-за бронзових копит кінної скульптури вибіг Костя.

Сашка рвонулася вивільняючись. Стерх спіймав її за каптур.

— Костю! — скрикнула Сашка. — Пробач. Я… не змогла прийти на англійську!

Костя зупинився, переводячи погляд із Сашки на горбаня й назад.

— Що ви з нею зробили?!

— Завтра, — з посмішкою сказав Стерх. — Ви зустрінетеся завтра й про все поговорите… Вибачите, Костенько, в нас зовсім нема часу.

І він повів, майже поволік Сашку вниз, у кабінет. Вона хотіла на ходу крикнути Кості: «Дякую…»

Але в неї не повернувся язик.

* * *

Сашка повернулася в гуртожиток о пів на дванадцяту ночі, ледь жива, але в людській подобі. Ще пробігали по шкірі колючки іскорок, нив хребет, але в очах були й зіниці, й райдужні оболонки, а руки, хоч і незвично білі, перестали нагадувати механічні протези.

Стерх вовтузився з нею довго. Їй здавалося, що це ніколи не скінчиться. Вона сиділа за столом у навушниках, перед нею лежав стосик паперу, а скорчена рука тримала олівець. Горбань малював перед нею знаки, один за одним, складні незнайомі символи, не пов’язані, на перший погляд, ніякою системою, Сашка повинна була вписувати відсутні лінії. Тиша давила на барабанні перетинки. І вона, підкоряючись неминучому, якимось дивом здогадувалася, чого бракує, водила олівцем, і стосик списаних аркушів перед нею ріс. Стерх міняв диски в плеєрі й сам перемикав треки.

За ці години Сашка багато нового дізналася про тишу. Мовчання могили, якій дві тисячі років, не було схоже на безгучність крижаної пустелі десь у далекому космосі. Сашка перестала відчувати біль і час — зависла, ніби муха в бурштині, й отямилася тільки тоді, коли Стерх пустив їй у вічі промінь, що відбився в перламутровому дзеркальці.

— Ану… Дивимося на мене… Добре. Оце зовсім інша справа. Просто дух перехоплює від того, що тут ще можна зробити, яка перед нами робота… Рідкісний дар. Рідкісний.

За маленькими дверима виявилася крихітна душова з дзеркалом на всю стіну. Сашка дивилася на себе й бачила змарнілу, розпатлану, але зовсім нормальну дівчину з переляканими очима. Людину.

— Вам не холодно? Надягніть светра… Отже, Сашенько, ви починаєте працювати за графіком, ми займатимемося з вами щодня, крім суботи й неділі. У нас позначилася тенденція до безконтрольної метаморфози, ось із цим і почнемо боротися в першу чергу. Хочете їсти? Може, чаю? Спокійніше, Сашко, спокійніше, це день вашої перемоги, це свято… Ви стомились, я розумію.

Вона добрела до своєї кімнати, тримаючись за стіну. Лена й Віка, зрозуміло, не спали — сиділи над підручниками.

— І де ти була?

— На заняттях.

— Здорово вас ганяють на другому курсі, — зі співчуттям сказала Лена.

— Нас начебто мало ганяють, — пробурчала Віка. — А що далі буде…

І обидві зігнули спини над текстовими модулями, а Сашка лягла в ліжко й знепритомніла.

* * *

Вона прокинулася рано-вранці — не пізніше п’ятої, — тому що треба було підніматися й виходити на пробіжку. Сіла на ліжку, ні про що не думаючи, помотала головою й тоді тільки згадала, що обов’язкових пробіжок більше нема, що вона вчиться в Інституті спеціальних технологій, що вчора вона перетворилася на чудовисько…

І що Єгор ображений. Сашка обіцяла прийти і не прийшла. Він просив впустити його, а вона не відчинила дверей. І ще була сцена з Женею, котра стала, звичайно, надбанням усього гуртожитку.

Посопували у важкому сні сусідки. Сашка встала, запалила настільну лампу й тоді тільки виявила, що її зап’ястя вкрилися лускою, і шия, мабуть, теж.

Вона знайшла дзеркало. Так, рожевувата, перламутрова, м’яка луска щохвилини твердішала.

Витягла з сумки плеєр. Хоч би не сіли знову батарейки; поставила диск, отриманий учора від горбаня.

Три хвилини сиділа, не рухаючись, пропускаючи кріз себе тишу, як губка — гарячу воду.

Луска перетворилася на шкіру — грубу, обвітрену. Все, як обіцяв Стерх: «Врахуйте: ранками можливі рецидиви. Організм уві сні, в несвідомому стані почне виходити з-під контролю. Не лякайтеся. Я даю вам ось цей диск, він нічого не значить для вашого розвитку, у нього єдине призначення — стабілізувати вас у людському тілі. Встаєте ранком, ідете в туалет, чистите зуби — слухаєте. Навіть якщо почуваєтеся добре, все нормально — все одно слухаєте. І не треба боятися, Сашенько, найскладніше позаду!»

Сашка потерла шию, помасувала зап’ястя, лягла на спину й втупилася в стелю.

Настав час підбивати підсумки. Вона вирвалася з кільця, у яке з волі викладачів вклав її Фарит Коженников. Повернула собі людську подобу. Почувається загалом нормально, навіть добре: сну анітрішечки, голова свіжа, тіло легеньке, хоч зараз виходь на пробіжку. Що далі?

Єгор. Сашка зобов’язана залагодити свою мимовільну провину. Повинна пояснити, що сталося. Хоча…

Вона неболяче прикусила язика.

Якщо Єгор довідається, що Сашка слухала його «давай одружимося», мов пластинку, яку заїло…

І нічого йому не сказала про повторюваний день…

Але ж він і не питав! Костя помітив, що діється недобре, а Єгор…

Єгорові було не до того. Йому слід було зібратися, зосередитися перед цими словами: «Давай одружимося…» Чи він їх так сказав, без підготовки? Бовкнув, так би мовити.

Зрозумілим було єдине: якщо Єгор довідається, що позавчорашній день був для Сашки лише дублем, одним із багатьох повторюваних днів — він відчує себе таким дурнем! Ніякі добрі стосунки під цим пресом не витримають. Значить, треба мовчати. Попросити Костю, щоб теж мовчав… Це в його інтересах…

Сашка глибоко зітхнула. Опустила повіки. Прислухалася до свого тіла: начебто все нормально, трішки хочеться їсти. Оце руки, це пальці на ногах… можна ними поворухнути… Оце ліжко…

Сашка широко розплющила очі.

Ліжко стало частиною її тіла. Почухувався матрац, якого давно слід було б випрати. Залізні ніжки відчували лінолеум, на дотик він здавався м’яким і навіть теплим. У Сашки пересохло в роті, кілька метрів підлоги під ліжком теж зробилися частиною її тіла. Грубуватою, не дуже чистою. Зате просторою і твердою. І дедалі просторішою…

Сашка охнула, притисла кулаки до грудей. Ось воно, її тіло. Ліжко — окремо. Кімната — окремо. І окремо Сашка.

Минула хвилина тиші. По Сакко і Ванцетті проїхала машина.

«Я не буду більше цього пробувати», — сказала собі Сашка. І відразу здивувалася: а чому ні? Хіба це неприємно? Хіба це ганебно?

Вона ледь розслабилася й знову привласнила ліжко. Частину підлоги. Всю підлогу в кімнаті. Стіни. Вона стала кімнатою. Трохи гойднула білим казенним абажуром… Поморщилася від пилу… Ляснула кватиркою, як ляскають долонею по коліні.

Полетіли скалки. Сашка здригнулася від несподіваного болю, відчуття було як коли зламаєш ніготь. Від дзенькоту скла прокинулася Віка й сіла на ліжку.

— Блін… Що це… Вітром кватирку розбило? От блін, я ж учора зачиняла!

Сашка мовчала. Вона знову повернулася в себе, дві руки, дві ноги, піт, що виступив над верхньою губою, і панічне биття серця. Лена мовчки допомагала Віці затулити кватирку подушкою без наволочки.

— От дідько його ухопи… Картоном тепер затуляти? У них скла не випросиш… А вітер який… Ну добре, пів на шосту, поспати, чи що?

Знову зробилося тихо. Сашка лежала, затамувавши подих, і ліжко під нею було ліжком і нічим іншим.

А що вона ще може робити?

А що вона зможе робити, коли вивчиться остаточно? Горбань повторює про блискучі перспективи… Чудові відкриття… Про те, що вона, Сашка, феноменальний талант…

Цокав будильник. На самому краєчку столу, захований під стосиком загальних зошитів, лежав альбом горбаня. Той самий, що не приніс Сашці успіху. Костя мав рацію. Справа не в диску й не в альбомі, а в ній, у Сашці. Вона впоралася з диском.

Цікаво, чи впорається з альбомом?

Стерх нічого не казав про це. Йому було не до того.

Сашка рішуче підтягла ковдру й перевернулася на інший бік. Завтра вона поверне альбом горбаневі. Нізащо на світі не розкриє фрагментів, не впреться очима в клятий «якір»…

Це цікаво. Це як вправи для Портнова — спершу нестерпно, а потім затягує. Тепер, коли переступила невидиму риску, що побачить Сашка в чорному альбомі?

Напад цікавості був схожий на гострий голод. Сашка покрутилась, мнучи простирадло, потім устала. Її ногам, на відміну від ніжок ліжка, лінолеум не здавався теплим. Вона надягла капці й підійшла до столу. Ось рукописний англійський словник, ось конспект із права, ще якісь папери…

А оце альбом.

Чорні квадрати фрагментів масно поблискували. І в центрі кожного білим сузір’ям світився «якір» — три крапки.

Сашка відкрила останню сторінку. Сконцентрувала погляд на білому трикутнику в центрі й затамувала подих.

Три крапки зникли. Кілька секунд Сашка висіла в чорноті, абсолютній, як тиша в навушниках Стерха. А потім із чорноти проступило — вистрибнуло, виступило — місто, оточене височенною стіною до неба.

Тепер Сашка бачила його в дрібних, найдокладніших, найреальніших деталях. Місто було вугільне, аспідне. Чимсь схоже на Торпу, але штучне. Сашка відчула мармур під босими ногами, хоча стояла в капцях на лінолеумі. Струмені повітря — холодного й теплого — на обличчі. Запах диму від соснових дров. Прохолодний і нагрітий камінь, гладенький і жорсткуватий, високі стіни, вузькі вікна, шпилі в небі…

Сашку охопила радість. Вона озирнулася, закинула голову. Сашка захотіла забрати це місто собі. Включити в себе, зробити своєю частиною. Вона розкинула… ні, не руки. Розгорнула себе й раптом почала рости, роздуватися, втягувати обриси, запахи, фактуру каменю. І там, де Сашка дотягалася до міста, воно переставало бути аспідно-чорним і робилося м’яко-сірим, як на давній фотографії.

На краєчку поля зору металися хрестики-комахи. Зараз вони здавалися такими нікчемними, що Сашка не звертала на них уваги. Вона привласнювала собі життя й радість, ось цей дим і цей вигин даху, блискучий, ніби від дощу, цей клаптик туману, цей величний шпиль… Що більше вона забирала собі, то дужче розпалювалося її нетерпіння. Вона знала, що не зупиниться, поки все місто не стане такою ж частиною її, як долоні, підборіддя, волосся…

Але коли вона втягла в себе ратушу, та раптом розкололася, розкрилася, ніби квітка, і з її нутра на Сашку глянуло чудовисько, подібного до якого вона не бачила ніколи, ніде, в жодних кошмарах.

Сашка відсахнулася.

Чудовисько повільно вибиралося з розколеної вежі. Змінювало форму, пульсувало, розтікалося, але Сашка бачила тільки очі. Нерухомі. Трохи каламутні. Дивилися вони на неї й більше ні на кого.

Зустрівшись із ними поглядом, Сашка всією шкірою відчула те, що до неї багато разів відчували інші. Цій істоті байдуже, що її хтось любить. І що вона когось любить. І що в неї було дитинство і вона хлюпалася в морі. Що в неї на старому плетеному светрі вишито оленя. Багато було таких, кимось коханих, що носили в кишені черепашку, ґудзик або чорно-біле фото. Нікого не врятували нічиї спогади, не захистили слова й клятви, а ті, кого дуже любили, вмерли теж.

Сашка заціпеніла.

Вона, що розрослася, вміщаючи в себе півміста, вона дивилася, як насуваються на неї каламутні пильні очі. І коли до чудовиська залишалося всього кілька кроків чи секунд, Сашка раптом згадала, що стоїть у своїй кімнаті в гуртожитку, дивиться на фрагмент і ще може врятуватися.

Вона впала назад. Горілиць. Боляче вдарилася потилицею, так що задзвеніло в голові. З грюкотом перекинувся стілець, за який вона, виявляється, трималася однією рукою, за мить, начебто забарившись, зі столу зіслизнув альбом і ліг на підлозі, розкидавши чорні сторінки.

— Ай!

— Мамочко!

— Та що ж це таке!

— Що ти робиш, скотино?! Дай поспати!

Сашка перечекала біль, підвелася на лікті. Побачила власні домашні капці в різних кінцях кімнати. Шар пилу на плінтусі. Скалки від чашки під ліжком, чашки, яка розбилася місяць тому. Над головою волали на два голоси Віка й Лена, у стіну вдарили чимось важким сусіди.

Цокав годинник. Якщо йому вірити, з моменту, коли Сашка підвелася з постелі, щоб глянути в чорний альбом, минула рівно одна хвилина.

* * *

— Ви на другому курсі! Не на першому! Ви робите такі речі, Олександро, що… в мене просто нема слів!

Ніколи в житті вона не бачила Стерха розлюченим. Він метався по чотирнадцятій аудиторії і, як здалося Сашці, насилу стримувався, щоб не копати ногами стільці.

— Але ж ви мені дали цей альбом…

— Я його дав вам раніше! Коли ви були в іншому статусі! Розумієте?! Цей альбом взагалі не для вас… Моя помилка, треба було відразу ж забрати… Але хто знав, що ви полізете в сотий фрагмент?!

— Я не знала, що не можна. Пробачте мені, будь ласка.

Стерх зупинився перед нею.

— Гаразд. Вважатимемо, що й ви, і я однаково винні в тому, що трапилося. Більше, будь ласка, ніякої самодіяльності. Виконуйте тільки ті завдання, які даю я, і вчасно! Не раніше, не пізніше.

— Так. Я обіцяю. Тільки я хотіла запитати…

— Запитуйте, — здавалося, горбань трохи охолов чи принаймні опанував себе.

— Це… що було там… що воно таке?

Стерх сів за викладацький стіл.

— А ось це, Олександро… вам зарано знати. Годі. Довідаєтеся на іспиті.

* * *

Вона запізнилася на право. Постукала посеред лекції й попросила дозволу ввійти.

— Олександро, ви пропустили чотири заняття поспіль. Місяць. Дякую, звичайно, що вшанували мене увагою, запізнившись тільки на півгодини… Але як ви збираєтеся здавати іспит?

Слово відгукнулося в Сашчиной душі, як луна від каменя, кинутого в колодязь. Іспит. Такий самий евфемізм для позначення бузувірської процедури, як, наприклад, «допит з тортурами» або «світський суд».

— Сідайте, Олександро! Чи ви так і стоятимете в дверях?

Сашка сіла на своє місце. Між нею і Костею був прохід — і Женя Топорко. Сашка чекала дзвінка, водила ручкою по чистому аркуші паперу, й увесь час, проти її волі, на ньому виникали три білі кола на заштрихованому полі. Вони дивилися на Сашку, як нерухомі трохи каламутні очі.

Пролунав дзвінок. Біла сторінка перед Сашкою була вкрита візерунками з щільно заштрихованих трикутників. Вона з відразою закрила зошит.

— Женю, мені треба поговорити з твоїм чоловіком. Дозволь, будь ласка. Ми говоритимемо тільки про навчання й більше ні про що, — вона вимовляла слова голосно й твердо, так, щоб чув увесь курс.

Женя стисла губи, закинула на плече сумку й із високо піднятою головою вийшла з аудиторії. Решта — Юля, Аня, Ігор, — не квапилися, вдавали, що ніяк не можуть зібрати конспекти.

— Ходімо, — сказала Сашка Кості.

Під багатьма поглядами вони вийшли в коридор, зійшли на четвертий поверх і вище, на сходи, які вели на горище. Біля круглого віконця зупинилися.

— Ти мене врятував. Тільки я тепер не знаю, може, краще було залишитися в тому закільцьованому дні…

— Що знову трапилося?

У коридорі четвертого поверху гуляли протяги, крутився пил у стовпі світла, що падало з круглого віконця, а згори, зі сходів, які вели на горище, витріщалися круглим замком горищні двері.

— Знаєш… сьогодні вранці я вперше подумала, що, можливо, вони нам не брешуть? Ми вивчимося й зрозуміємо щось… позамежне. І тоді скажемо їм спасибі.

— Спасибі, — повторив Костя з дивною інтонацією. — А тепер що ти думаєш?

Сашка зітхнула.

— Не знаю. Потім я подумала: може, з нас готують бойових бестій. А іспит… Щось на зразок гладіаторської арени. Хтось, кого ми не знаємо, дивитиметься й робитиме ставки. А ми будемо битися й умирати… Але це марення, Костю. Для того щоб виростити бойове чудовисько, не потрібні такі тонкощі.

Костя мовчав.

— Ти подивися на них… На Портнова або на Стерха. Коли я прийшла до них без очей, без рук… Він плакав від радості. Уявляєш?!

— Згадай, що ти мені говорила, — сказав Костя.

— Що?

— «Коли ми пройдемо до кінця цей курс, то, напевно, станемо такими, як вони. І зможемо говорити з ними на рівних. Тоді ми помстимося».

Сашка похитала головою.

— Якщо ми пройдемо цей курс, нам не захочеться мститися. Тому що ми станемо такими, як вони.

Костя стис губи.

— Тільки не я. Я нічого не забуду.

Пролунав дзвоник.

* * *

Єгор сидів на лаві, очищеній від снігу. Курив, дивлячись у небо. Сашка зупинилася поряд.

— Привіт.

— Привіт, — відгукнувся Єгор, не дивлячись на неї.

— Можна, я сяду?

— Сідай.

Сашка провела долонею по багато разів фарбованих мокрих дошках лави. Сіла на самий краєчок.

— Ти причепив кріплення до лиж?

— До яких лиж? — здивувався Єгор.

Сашка розгубилася.

— Знаєш, у спорттоварах бігові лижі, ще старі, продаються за кумедною ціною. До них тільки треба приробити кріплення…

Єгор мовчав.

Вранці, збираючись на пари, вона наткнулася серед своїх речей на його зелену сорочку. Запах одеколону ще не вивітрився. Вона хотіла надягти її й тим самим подати знак до примирення, але не було часу на прасування, а сорочка пом’ялася безнадійно.

І зараз, підкоряючись імпульсу, вона доторкнулася до його рукава.

Частина її шкіри — щільна тканина зимової куртки, шар синтетичного утеплювача, слизька підкладка зі штучного шовку. Гладенька й тепла.

Тепла.

Сашка потяглася до нього. Обійняла. Не руками.

Єгор став її частиною. Вона привласнила його, може, навіть украла. На лаві посеред двору перед общагою. У всіх на очах.

На мить вона відчула, що значить бути Єгором. Які в нього колючі тверді щоки. Як змерзли ноги в черевиках. Як стукотить серце — цієї миті, коли він намагається здаватися байдужим. Який він скривджений і як мучиться… Але чому?

І відразу, ще залишаючись Єгором, відчуваючи його своєю часткою, вона зрозуміла, як глибоко він ображений. Йому розповіли про умову Стерха. Його змусили повірити, що Сашка зійшлася з ним із суто фізіологічних спонукань: горбань звелів позбутися невинності, вона й позбулася…

Сашка сприйняла цю образу як власну.

— Як ти міг повірити?! Ідіот!

Вона привласнила лаву (холодну, байдужу), і липу (сонну, з нерухомою кров’ю), і землю, вкриту брудними заметами (підталий сніг лоскотав і свербів, ніби шкоринка на садні, що затяглося). На мить вона зробилася маленькою країною, і Єгор був її столицею.

— Це брехня! Що ж ти за мужик, якщо так легко купуєшся на підлу брехню?!

Він рвонувся й вислизнув. Точніше, вона випустила — відчула його страх і злякалась сама. Він упав з лави, наче його скинули, відразу схопився на ноги; коліна в нього тремтіли.

— Ти що?!

— Хто тобі сказав? Павленко? І ти повірив цій стерві?

Він задкував, дивлячись на Сашку з таким жахом, що їй стало неприємно.

— Ну чого ти на мене так дивишся?!

Він щось прошепотів. Сашці почулося: «Відьма».

А потім Єгор повернувся і майже бігцем кинувся в завулок, що вів на Сакко і Ванцетті.

* * *

Вранці Сашчина шкіра вкрилася хітином, а на кожній руці замість одного ліктя виявилося по три. Вона дочекалася, поки сусідки підуть у душову, витягла плеєр із сумки й поставила диск, який їй звеліли слухати щоранку після пробудження.

Три хвилини тиші. Сашка пливла в ній, мов риба.

Учора Віка й Лена наполегливо шукали можливості перебратися з двадцять першої кімнати кудись у інше місце. Сашка щиро бажала їм удачі, але підозрювала, що до зимової сесії в переповненому гуртожитку ні одній, ані другій нічого не світить. «Доведеться вам терпіти, дівки, — так вона сказала їм учора. — Заразом придивляйтеся — із вами за рік таке саме буде».

Трек скінчився. Тиша відринула, Сашка отямилася. Зігнула й розігнула руку. Доторкнулася до обличчя — щока, холодна й пругка на дотик, була вкрита людською шкірою.

Сашка перевела подих.

Дивно, але вона почувалася добре. Набагато краще, ніж в останні місяці. Хотілося встати, розім’ятися, пробігтися, стати під гарячий душ, а потім ввімкнути холодну воду й заверещати, щоб крик луною застрибав по душовій. А потім піти на заняття… Сашка з подивом зрозуміла, що хоче йти на заняття до Стерха.

* * *

— Усе відбивається одне в одному. Пригадуєте? Вітер змінює напрямок, огинаючи камінь, камінь кришиться, відбиваючи вітер. Хамелеон міняє колір, повторюючи відтінок листя… Звичайний заєць стає білим, відображаючи зиму. Я відбиваюся у вас, коли ви мене слухаєте. Ви самі відбиваєтеся в багатьох людях більш-менш глибоко. Та Сашка Самохіна, яку ви знаєте, — лише відбиття справжньої Сашчиної сутності. Тепер ця сутність змінюється — відображення теж намагається змінитись, але воно матеріальне, усталене, йому непросто… Я говорю умовно, врахуйте. У межах тієї комунікаційної системи, якою ми з вами нині користуємося, можливі тільки приблизні пояснення. Тому ми нічого не пояснюємо студентам, щоб не спантеличувати їх і не марнувати часу. Зараз ми з вами просто розмовляємо, приємно проводимо час.

— Миколо Валерійовичу, мені здається… Що я розпадаюся. Або росту.

— Ростете, Сашко. Переростаєте власні рамки, точніше, ті, які звикли вважати межею своєї особистості.

— Це… буває з усіма? Я маю на увазі, з усіма студентами?

— З усіма, але по-різному. У вас очевидна схильність до метаморфоз, Сашенько, а фантазія багата. Ви в дитинстві не малювали? Ні? А могли б… Уявіть хамелеона, якого помістили… кгм… під скло? Ні… у фінансовий потік.

— Як це?

— Та ось так. Він-бо звик змінювати забарвлення в залежності від обставин. Але що робити, коли нове середовище не має такої характеристики, як «колір»? Взагалі не має? Або ось іще… уявіть собі, що дитина раптом, за одну хвилину, зробилася дорослою людиною з відповідною комплекцією і фізіологією. Змінилася її суть. Колишня форма їй заважатиме, чи не так? Маленьке тільце, повзунки, памперс… Усе це розірветься, випускаючи назовні більш зрілу особину. Так і у вашому випадку, Сашко. Зміст ваш змінюється, і форма не встигає адекватно реагувати… Звідси дрібні неприємності у вигляді луски, пір’я та зайвих рук.

— Це надовго?

— Не думаю. Швидше за все, на кілька днів… Хоча потім можливі рецидиви. Ви, головне, не бійтеся, Сашко. Дівчатка лякаються першої менструації, але ж ми, дорослі, розуміємо, наскільки кумедний їхній страх?

Сашка зніяковіла.

— І ви зрозумієте. Ще трішки — й полегшає. Ви усвідомите, що вас не карають, а винагороджують, і чекають на вас захопливе, цікаве життя, великі можливості… Сашко, повірте мені, ви будете дуже щасливі, й дуже скоро.

— Я боюся провалити іспит…

— А ось це якраз зрозумілий страх! Кожен сумлінний студент хвилюється, коли тягне білет, навіть якщо знає все-все… Ви повинні вчитися щосили, й тоді нічого непереборного для вас на іспиті не буде.

— А що буде потім? Я маю на увазі… Зовсім потім? Після іспиту? Після диплома? Що зі мною буде?

Горбань посміхався.

— Буде чудово. Повірте. Але на даному етапі я не зможу вам пояснити.

* * *

Минуло ще кілька днів.

У ті рідкісні години, коли Сашці вдавалося заснути, їй снилося чудовисько з чорного міста. Уві сні вона знала, що повинна боротися, але не відчувала в собі сили — тільки жах і безпорадність, а тому репетувала й прокидалася. Лена й Віка так і не зуміли знайти собі іншого пристановища, тому накривали голови подушками.

Єгор її уникав. Сашка дуже жалкувала, що «в історію» її життя ввійшов найневдаліший для їхніх стосунків день — з її роздратуванням. Зі скандалом, який вчинила Женя. Із пліткою, котру недоброзичливці встигли донести до Єгорових вух.

Але незважаючи на втрати й переляк, на страшне навантаження цих днів, Сашка почувалася дедалі щасливішою.

Заняття зі Стерхом, кошмар усього довгого семестру не те щоб подобалися їй — щораз більше захоплювали. Захоплювали крок за кроком, від одного маленького успіху до іншого. Вона вперше відчула зв’язок між своїми зусиллями і наростанням внутрішньої міці. А що це була міць і ніщо інше, сумніватися більше не доводилося. Сашка, яка завжди пропускала повз вуха слова Стерха про її «рідкісний дар», уперше зрозуміла, що він має рацію, що вона справді наділена винятковим талантом у поки ще таємничій, але нескінченно цікавій галузі й перед нею, котра з дитинства любила вчитися, розкриваються заворожуючі, не цілком виразні, але звабливі перспективи.

Їй дуже хотілося поговорити з Костею. Розповісти йому все, запитати по секрету, а як у нього. Що відчуває він, виконуючи завдання горбаня?

Але Женя, червонощока й грізна, вічно брела за чоловіком, як тінь. І Сашка не зважувалася бути настирливою.

* * *

— За традицією нашого інституту новорічний вечір готують другокурсники. З огляду на те, що в нас із вами залік третього січня, я волів би, щоб організацією капусника займалася Самохіна. Я поставлю вам залік автоматом… І вам теж, Павленко, якщо ви сьогодні здасте мені борги. Маленьке послаблення для того, щоб Самохіна не займалася капусником на самоті.

— Я не можу займатися капусником, — сказала Сашка.

Портнов заклав руки за спину.

— Це чому ж?

— Я дуже зайнята.

— Ви зайняті? — Портнов зняв окуляри. — Що ж мені зривати з занять ваших однокурсників, які чи то здадуть залік, чи підуть на перездачу? Ви знаєте, скільки ваших колег висять зараз на ниточці і в останній момент намагаються відпрацювати матеріал за цілий семестр?

В аудиторії зробилося тихо, як у навушниках Стерха.

— Не шукайте собі проблем, Самохіна. Микола Валерійович готовий поставити вам залік хоч зараз і вивільнити трохи вашого дорогоцінного часу для художньої самодіяльності. Залучайте групу «Б», залучайте перший курс.

— Я не вмію! — Сашка встала. — Я ніколи в житті не займалася ніякою… самодіяльністю! Я не буду цього робити, не хочу!

— Самохіна, — сказав Портнов дуже холодно, — ваш обов’язок як студентки — старанно вчитися й виконувати суспільно корисні доручення. І ви їх виконуватимете, інакше буде неприємна розмова з куратором… Павленко, у вас теж проблеми? У вас теж душа не лежить до самодіяльності?

— Ні, — Ліза опустила підняту руку. — Я буду готувати вечір… будь ласка. Але залік у Миколи Валерійовича…

— Я з ним поговорю, — великодушно пообіцяв Портнов. — Наскільки мені відомо, ваша робота в цьому семестрі його цілком задовольняє.

* * *

— Я нічого йому не казала, якщо тобі цікаво. Я нічого йому не казала.

Ліза звично сиділа на підвіконні, у її опущеній руці диміла сигарета.

Вона багато місяців не жила в гуртожитку — й носа туди не потикала. Вигляд старої кімнати викликав у неї швидше відразу, ніж ностальгію, — вона довго оглядалася, гмикала й навіть принюхувалась. Потім влаштувалася на підвіконні й клацнула запальничкою.

— Тобі не зашкодить, Олександро, якщо я закурю?

— Кури, — сказала Сашка, вдаючи, що не помічає глузування.

Сусідки Лена й Віка втекли на кухню. Сашка сіла за письмовий стіл і розгорнула текстовий модуль.

— Отож я нічого Єгорові не казала. Але точно знаю, хто сказав.

— Мені нецікаво, — озвалася Сашка.

— Зовсім? — Ліза затяглася.

— Зовсім. Тому що це брехня.

— Ну, ти крута. — Ліза помахала рукою, розганяючи дим. — Добре. Є в тебе якісь плани щодо цього… капусника?

— Нехай Топорко покаже стриптиз.

— Непогана пропозиція.

— Залишилося вмовити Топорко.

— Залишилося вмовити наших мужиків, щоб вони на це вбозтво дивилися… Ти вмієш показувати фокуси?

— Так, якщо ти погодишся сидіти в ящику. А пилку попросимо в завгоспа.

— Дворучну?

— Циркулярну!

— А в ящик посадимо Коженникова, — сказала Ліза.

Зробилося тихо.

— Фарита Коженникова, — уточнила Ліза, відводячи погляд. — Взагалі, згодна… дурнуватий жарт. То що ж нам робити, га?

* * *

У рубці кіномеханіка стояв здоровенний проекційний апарат, диво техніки півстолітньої давнини. Ще тут був примітивний звукооператорський пульт, і Сашка, дивлячись на сцену крізь мутне віконце та прислухаючись до реплік, пропускала через колонки то одну мелодію, то іншу.

Ліза виявилася незамінною людиною в справі підготовки вечорів. Сашка тільки дивувалася і подумки дякувала Портнову, що поставив Павленко залік. Казна-як (угодами? підкупом?!) Лізі вдалося витягти на сцену майже десяток першокурсників, двох дамочок із деканату й Оксану з групи «Б» (Оксана «автомата» не отримала, але вчилася добре й була в собі впевнена). За кілька днів було придумано, вибудувано й відрежисовано півгодинний естрадний спектакль. Сашчина участь звелася до того, щоб сидіти в радіорубці та вмикати музику.

На репетиції все пройшло добре, та коли зала заповнилася збудженими, гамірними студентами, коли з’явилися викладачі й сіли в третьому ряду, Сашка виявила раптом, що дико хвилюється. До того ж слова зі сцени долинали не так виразно, як у порожній залі, — Сашка боялася пропустити репліку й щосили прислухалася біля віконця.

Актори, очевидно, хвилювалися теж. Початок пройшов невдало, один першокурсник забув репліку, смак жарту пропав. Сашка з переляку ввімкнула музику надто голосно, Лізі, щоб перекричати її, довелося репетувати на все горло, вона люто зиркала в бік рубки, а Сашка, замість того щоб зробити тихіше, ще й підсилила звук. Ліза, віддаючи їй належне, самовладання не втратила. Коли перші хвилини минули й артисти трохи оговталися, капусник пішов краще, й зал, спочатку анемічний, сміявся з кожною репризою дедалі голосніше.

Сашка, напружено слухаючи репліки, відчула, як відчинилися й зачинилися двері рубки в неї за спиною. Вона ввімкнула «Танок маленьких лебедів» і тільки тоді озирнулася.

— Пробач, я тут посиджу, можна? — пошепки запитав Захар.

Сашка здивувалася. Вони привітно віталися в коридорах, але не дружили.

— Мене скрізь шукає Свєтка. А я… не налаштований з нею розмовляти.

— Свєтка? З першого курсу, з п’ятої кімнати?

— Так.

— І ти від неї ховаєшся? — запитала Сашка з ноткою презирства в голосі.

Захар обережно сів на триногий табурет.

— Це не те, що ти думаєш. Я… в мене іспит. Тринадцятого січня.

Сашка спохопилась, метнулася до віконця й ледь устигла вимкнути музику останньої миті.

У залі сміялися безперестанку. Здається, капусник вийшов на славу.

— І що?

Захар знизав плечима.

— У мене чомусь… Ну, не знаю. Я хотів би коли-небудь побачити ще раз батьків, брата… хлопців із курсу. Тебе… У мене таке відчуття, що кінець світу, Сашко. Що після іспиту не буде вже нічого.

— Дурниці, — сказала Сашка, але мигцем пригадала власний жах в адміністративному коридорі, коли їй уявився конвеєр, що волочив третьокурсників на жертовний камінь. — Ти ж сам знаєш, що це нісенітниця. Нас учать не на те, щоб заморити. Просто ми станемо іншими.

— Ми вже стали іншими, — сказав Захар. — Ось цей Новий рік… Усі сміються… Сашко, ти класна дівчина. Я хочу, щоб ти це знала.

— Що ти мелеш?!

— Я? Нічого… Я просто… Ну, до побачення, Сашко. Зрештою… Прощавай.

Сашка дивилася на нього з роззявленим ротом, і до неї не відразу дійшло, що в залі запала якась підозріла тиша, затяглася пауза…

«Турецький марш»! Тут повинен вмикатися «Турецький марш»!

Коли мокра, як миша, під гуркіт музики вона встала від пульта, Захара вже не було в рубці.

…Капусник мав успіх. Мабуть, тільки це врятувало Сашку. Якби провал, що в якийсь момент здавався неминучим, все-таки трапився, Ліза вбила б її своїми руками. Вона потім щиро в цьому зізналася — в дуже міцних непарламентських виразах.

* * *

Другого числа був залік у першого курсу. Довгі півтори години з аудиторії не долинало жодного звуку.

Потім начебто греблю прорвало — першими вийшли дві дівчини, спітнілі й щасливі, потім хлопець, потім відразу троє хлопців. І так, один за одним, вийшло вісімнадцятеро. Єгора серед них не було.

Сашка причаїлася за бронзовою ногою гігантського коня, закусила руку. Якщо тільки Єгор здасть… Вона підійде до нього перша. Нехай він тільки вийде.

Хвилини збігали. Голоси в коридорі стихали. Єгор не виходив.

«Я приношу нещастя, — з жахом думала Сашка. — Той, хто любить мене… Точніше, ні — той, хто любив мене й покинув… Якщо Єгора пошлють на перездачу… що ж мені робити?!»

Відчинилися двері.

Єгор постояв у отворі й вийшов у напівтемну залу. Сашка стрибнула на нього з-під черева скульптури. Єгор відсахнувся.

— Здав?!

— Здав, — Єгор ковтнув слину. — Так… Ось.

Сашка обійняла його, обхопила щосили. Притислася обличчям до його светра, вдихаючи знайомий запах.

Вона так довго нікого не обіймала… Їй так хотілося завмерти надовго і щоб рука Єгора лягла їй на плече, на потилицю… Погладила по голові…

Єгор стояв нерухомо.

Сашка чула, як б’ється його серце. Відчувала подих.

Вона підняла голову. Єгор дивився на неї згори вниз. Без посмішки.

— Єгорку, — сказала Сашка, не розмикаючи рук. — Пробач, якщо я тебе скривдила. Я тебе люблю, і нікого не слухай. Це брехня. Мені було дуже погано… Але тепер уже краще. Послухай… ходімо до мене.

Єгор мовчав. Вона відчувала, як він дедалі більше напружується. Можливо, стримує себе?

— Ти мені не віриш?

Єгор мовчав. Його руки висіли вздовж тіла батогами.

Сашка відсторонилася.

— Вибач, — сказав Єгор. — Мені треба до англійської готуватися.

І пішов.

* * *

— Здрастуйте, група «А» другого курсу. Ось і настав чарівний день, ось і прийшов наш залік…

Портнов говорив, перебираючи залікові, стосиком складені на краю столу. Витяг дві, неквапом розписався, відсунув убік.

— Самохіна, Павленко, вітаю. Самохіна, лідер курсу, так тримати… І Павленко, яка здолала славний шлях від «незаліку» до відмінниці. Обидві вільні. Беріть залікові й забирайтеся.

— От сволота, — сказала Ліза, коли вони з Сашкою опинилися в коридорі.

Сашка мовчки кивнула.

— Хоч би всі наші здали. — Ліза нервово зіщулилась. — Слухай-но… Може… пальці за них у чорнилі тримати? Як ти думаєш?

Чорнила вони не дістали.

Залік тривав чотири години, за весь цей час із аудиторії ніхто не вийшов. Ліза не витримала, пішла в місто. І Сашка пішла була з нею, але повернулася з половини шляху. Ходила, як маятник, туди-сюди й слухала звук своїх кроків. Всідалася і знову вставала. Усе повторювалося. Усе було майже так само, як учора. Над входом у актову залу ще висіли ялинкові гірлянди. Сашка не могла позбутися думки, що гірляндами та вінками прикрашають жертовних тварин.

На початку п’ятої години, коли за вікнами вже почало смеркати, група «А» другого курсу, похитуючись, вивалила в коридор. Хтось залишився стояти, прихилившись до стіни. Хтось із витріщеними очима помчав у бік туалету.

Сашка кинулася до Кості.

— Як?!

— Нормально, — відповіла Женя Топорко, що казна-звідки з’явилася поруч.

— Усім поставив, — пихкаючи, повідомив Денис М’ясковський. — Знущався, зараза… Ох…

Костя мовчки міцно потис Сашці руку. Повернувся і пішов коридором, а Женя задріботіла слідом.

Сашка в знемозі заплющила очі.

* * *

Дванадцятого січня — точно у визначений термін! — у Сашки благополучно народився брат, якого назвали Валентином.

Напередодні, одинадцятого, вона здавала залік Стерху. Горбань закликав до аудиторії по одному; Сашка ввійшла останньою. Її били дрижаки, але не від страху.

— Сашенько, не треба так хвилюватися, усе гаразд. Візьміть навушники, зараз я поставлю вам трек, якого ви досі не чули, а ви повинні будете сприйняти його якомога повніше. Це буде не стільки залік, скільки сумарне, підсумкове заняття. Ви готові?

Сашка отямилася вже в коридорі. Її однокурсники божеволіли від радості і грали в «кінний бій»: Женя верхи на Кості проти Лізи верхи на Денисові. «Вершниці» лупили одна одну зошитами, згорнутими в рурочку, кожна силкувалася скинути суперницю на підлогу; «коні» іржали, брикалися, по всьому коридору розносилися тупіт і сміх. Сашка подумала, що середньовічний карнавал — миттєве вивільнення з-під нестерпного гніту — істеричністю своєю схожий на годину, коли залік за фахом нарешті позадуГ..

«Про що співа горобчики в останні дні зими? Ми дожили, ми вижили, ми живі, живі ми!»

Стерх щойно власноруч написав у її заліковій «відмінно». Заліки за фахом завжди диференційовані.

А до іспиту залишився рівно рік.

* * *

Зранку тринадцятого січня перший поверх гуртожитку був завалений валізами та сумками. Кімнати стояли з розчиненими навстіж дверима. Перший курс роз’їхався ще вчора — крім декількох дівчаток, які не знати нащо затрималися на день. Втім, Сашка підозрювала, що їм потрібно де з ким попрощатися.

— Бувайте, дрібното! — напучував першокурсниць Захар. — До нових зустрічей… по той бік!

Третьокурсники один за одним увійшли до актової зали, й двері за ними зачинилися.

* * *

Шістнадцятого січня другокурсники здавали іспит із правознавства. Сашці попалося щось про поділ майна після розлучення. Вона не пам’ятала, як правильно ділити нажите, і щось невиразно мимрила, згоряючи від сорому. Викладачка була невдоволена, але поставила чомусь четвірку.

У коридорі на підвіконні сидів Костя. Напевне, чекав, поки звільниться Женя.

— Я на столі залишила залікову, — сказала Сашка. — Забереш потім, гаразд?

— Гаразд, — відгукнувся він. Понизив голос і раптом запитав: — Коли ти їдеш?

— Не знаю, — сказала Сашка. — Я ще квитків не брала. У мене зараз мама в пологовому, невідомо, коли її випишуть, і я…

Костя дивився кудись за Сашчине плече. Вона озирнулася. За десять кроків від них, біля сходів, стояв Стерх — попелясте волосся його, цього разу пригладжене, обрамляло сіре обличчя й торкалося коміра.

— Добрий день, Миколо Валерійовичу, — сказав Костя.

— Добрий день, Костенько… Сашко, ви вже відповідали?

— Так, — сказала Сашка.

— Тоді ходімо, є розмова. — Горбань поманив її довгим пальцем, і вона пішла, мов прив’язана.

* * *

Вона чекала, що він поведе її в кабінет. Але замість цього Стерх узяв пальто й капелюха, звелів одягтися Сашці, й вони вийшли на вулицю. Був ясний день. Над Торпою куполом стояло блакитне небо.

— Ви ж іще не обідали?

— Н-ні…

— От і добре. Вітаю вас, Сашко, з успішним закінченням сесії… Нам зараз ліворуч. Туди, де вивіска. Там на другому поверсі чудовий ресторан.

— У мене народився брат, — сказала вона несподівано для себе.

— Тим більше є привід для свята.

Ресторани, столи під оксамитовими скатертинами, швейцари й гардеробники завжди викликали в Сашки ніяковість. Їх із горбанем провели в окремий куток, і Сашка відразу ж забилася під вікно — звідтіля було видно вулицю, голубів на карнизі й шматочок неба.

— Ось меню, Сашко. Що ви їстимете?

— Це. — Сашка навмання тицьнула пальцем. — І ось це. І гриби.

Принесли закуски.

— Як ви почуваєтеся?

— Більш-менш… нічого. Я хотіла запитати… як там третій курс? Вони… у них усе гаразд, вони здали… всі?

Стерх похитав головою.

— Ще не було підсумкового засідання екзаменаційної комісії. Нічого не можу сказати.

— Хоча б приблизно?

— Після канікул, Сашко, ви приїдете й про все довідаєтеся. Іспит пройшов нервово, нерівно, ось що я вам скажу. Але вони молодці… майже всі. На них чекає зараз нове життя, нові завдання… нові успіхи… Це страшенно цікаво, Сашко. Це набагато цікавіше, ніж у вас тепер. Ви побачите — після перевідного іспиту навчання тільки починається… Ну та добре. У вас тепер канікули, вам треба відволіктися й відпочити. Ніяких книжок за фахом, ніяких занять… Ніяких емоційних потрясінь… І ось іще, Сашко. На вашому місці я б нікуди не їздив.

Сашка вдавилася скибочкою помідора.

— Я не можу! У мене ж братик народився… Маму днями випишуть, їй потрібна допомога… І крім того, вона ж на мене чекає!

— Розумію. Але Сашко… Пригадуєте, що трапилося на минулих канікулах?

— Я себе контролюю, — палко сказала Сашка. — Набагато краще. І потім, адже то був нещасний випадок. Уперше в моєму житті когось били… грабували… на моїх очах. Ні раніше цього не було, ні потім, сподіваюся, не буде. Я за себе відповідаю!

— Ні, Сашенько, — Стерх похитав головою, — це я за вас відповідаю. Зараз ви подорослішали, й проблеми можуть бути інші… Що це у вас із нігтями?

Сашка швидко сховала руки під стіл. Коли вона нервувала, нігті темніли й починали рости з немислимою швидкістю. Доросли на іспиті міліметрів до трьох і зараз знову почали подовжуватися — тверді, блискучі, схожі на хітинові спини коричневих жуків.

Горбань потер гостре підборіддя.

— Сашко, я ж не наказуватиму вам. Я й не можу, якщо відверто. Канікули — ваше право, сесію ви здали… Але подумайте, що скажуть ваші близькі, якщо на їхніх очах трапиться метаморфоза.

Сашка мовчала.

— Самоконтроль… звичайно, ви багато чого навчилися. Але уявіть: нерви, екстремальна ситуація, маленька дитина… Я боюся за вас. Ви надто дорого коштуєте, щоби… поводитися легковажно.

— Миколо Валерійовичу…

— Так?

— Я вже не людина?

— А чому це для вас так важливо?

Сашка підняла очі. Стерх сидів за столом навпроти, спокійний, доброзичливий. Попелясте волосся двома паралельними лініями обрамляло бліде трикутне обличчя.

— Чому для вас так важливо бути саме людиною, Сашко? Чи не тому, що нічого іншого ви просто не знаєте?

— Я звикла. — Сашка потупилася.

— От-от. Сила звички у вас надзвичайна, через це так важко нам дався ваш прорив… Але тепер піде веселіше… Ого, ось і парова телятина.

Перед Сашкою опинилася на столі величезна, мов поле, тарілка. Здіймалася пара над озерцями білого соусу, над густими кроповими заростями.

— Я не можу не поїхати. — Сашка судомно проковтнула слину. — Вони не зрозуміють… Особливо мама. Я ж півроку її не бачила. Та й то, на літніх канікулах я ж була не зовсім… Сама не своя, одним словом. Я скучила! Хоча б на кілька днів!

— На кілька днів… — Плечі Стерха опустилися. — Ех, Сашко, а я так сподівався вас умовити!

Тепер він здавався розчавленим і пригніченим. Сашка зніяковіла.

— Я… Я там потрібна, розумієте?

— Розумію… Справа ваша, Сашенько. Але я вам цього не радив би.

* * *

Вона поїхала не відразу. Зволікала ще кілька днів, але не тому, що в касі, як звичайно, не було квитків. І не тому, що мама ще була в пологовому будинку, а Валентин узяв відпустку. Сашці важливо було переконатися: вона хоча б зовні схожа на людину. Без пір’я і корости. Без зайвих суглобів. Вона чудово розуміла правоту Стерха: мамі, яка пережила пологи, не потрібна дочка, вкрита лускою.

Сашка вийшла з гуртожитку, щойно смеркло. Протяглася з валізою по Сакко і Ванцетті й на автобусній зупинці побачила Єгора.

Спіткнулася й сповільнила крок.

Єгор дивився вбік. Начебто не бачив її. А може, справді не бачив; поруч на втоптаному снігу стояла велика спортивна сумка.

Сашка зупинилася трішки осторонь. Вона сама не знала, чого їй дужче хочеться — щоб він помітив її чи щоб тут не було ніякого Єгора.

Підійшов автобус. Єгор із сумкою увійшов через передні двері, Сашка з валізою — через задні. Пройшла кондукторка, перевіряючи квитки, клацаючи компостером. Автобус рушив.

Сашка дивилася у вікно. Попереду серед чужих шапок, лисин, каптурів біліла коротко пострижена потилиця Єгора.

Він так і не озирнувся жодного разу.

Автобус прибув на станцію. Сашці поталанило: вона майже відразу купила дуже гарний квиток, нижнє місце в середині вагона. Відкритий був станційний буфет, Сашка взяла два пиріжки та теплий чай у пластиковому стаканчику. Вмостилася в залі чекання й через вікно побачила, що Єгор, як і раніше, не оглядаючись, сідає в електричку.

Вона змусила себе доїсти пиріжки. Потім пішла до станційної вбиральні, мокрої, смердючої, засукала рукави й віддерла з ліктя наклейку-пичку, добряче вже покороблену, зелену, мов трава.

І втопила в унітазі.

* * *

Уночі в поїзді Сашці стало зле. Лихоманило, нудило. Хапаючись на ходу за поруччя, вона пробралася в туалет, замкнулась, і тут, у крихітній смердючій кімнатці серед брязкоту й гуркоту, в неї прорізалися крила.

Було холодно. Зі стічної діри тягло морозом. Сашка бачила своє відображення одночасно в дзеркалі й у темному вікні. Бачила, як китайська спортивна курточка, бірюзова з білими смужками, напружується на спині, здувається, пульсуючи, начебто в Сашки між лопаток метається під курткою жива істота. Їй майже не було боляче, нудота минулася, але що робити далі, вона не знала.

Вона скинула куртку. Стягла футболку. На вкритій сиротами спині судомно посмикувалося двійко рожевих, щойно вкритих пухом крилець. Поїзд мчав, як завжди мчать у чистім полі нічні поїзди. Під тонкою залізною підлогою гриміли колеса. Сашка стояла, гола до пояса, повільно замерзаючи, і дивилась, як крила потроху заспокоюються, перестають тремтіти, притискаються до спини, начебто вибираючи найзручніше положення.

У двері постукали. Потім постукали ще, рішучіше, й голос провідника вимогливо запитав:

— Агов, ви там не вмерли? Санітарна зона, я замикаю туалет!

— Замикайте, — сказала Сашка.

— Що?!

— Стривайте. — Вона захекалася. — Я зараз вийду.

Поквапливо одяглася. Кілька маленьких пір’їн, строкатих, ніжних, розлетілися по туалету. Одне опустилося на раковину. Сашка, не думаючи, змила його водою.

Вийшла, горблячись, у напівтемряву коридору. Провідниця глянула співчутливо:

— Прихопило? Живіт?

— Так, — сказала Сашка й пішла до свого місця — дуже гарного, нижнього, не бічного, посеред вагона. Перш за все витягла з косметички ножиці й обстригла нігті — нишком, щоб ніхто не побачив. Обрізки запхала під килимок. Поїзд підкотив до нічного перону й став, хтось пройшов коридором, протяг валізи, хтось завовтузився на верхній полиці. Уздовж потягу брів робітник, постукуючи залізом об залізо, начебто граючи на величезному металофоні.

Сашка знайшла в сумці плеєр. Поставила «реабілітаційний» диск. І пірнула в абсолютну, умиротворену тишу.

* * *

На вокзалі її зустрів Валентин — змарнілий і веселий. При ньому був мобільний телефон, він продемонстрував його Сашці з гордістю.

— Тепер на зв’язку щомиті! Усе-таки Оля сама вдома з дитиною, мало що може знадобитися… А ти чого так горбишся? Не сутулься, випростай спину!

— Я стомилася, — сказала Сашка невлад. — Важка сесія… І в поїзді було задушливо.

— Пара кісток не ломить… Я ось їздив у листопаді у відрядження… Такий стояв колотун…

Валентин говорив і говорив, волочачи Сашчину валізу до метро. Сашка вже встигла відвикнути від такої кількості людей. На ескалаторі в неї запаморочилась голова. На щастя, вона швидко встигла себе опанувати, й Валентин нічого не помітив.

Крила нікуди не поділися.

«Це нічого не значить», — казала собі Сашка. І раніше бувало, що «реабілітаційний» диск Стерха допомагав не відразу. Пригадується, одного разу вздовж хребта в неї виросли шпичаки, не дуже гострі, не дуже довгі, кістяні. І стирчали до вечора, а потім самі втяглися. Напевне, й цього разу буде те саме… Одне тільки погано: серед безлічі нормальних людей, які переповнили ранкове метро, Сашка зі спітнілими крильми, що прилипли до спини, почувалася жахливо.

У передпокої зустрів розпачливий плач немовляти. У дверях кімнати стояла мама в халаті, радісна й розгублена водночас.

— Не спить… Другу годину колишу… Санечко, нарешті! Дивися, оце твій братик!

Сашка витягла шию. На руках у мами вовтузився, надсаджуючись від крику, червоновидий малюк у білосніжному памперсі. Волав і витріщав навсібіч безтямні блакитні оченята.

«Побачення» тривало одну мить. Валентин щось пробурмотів про протяги та мікробів, мама причинила двері кімнати. Валентин застромив ноги в капці й побіг мити руки, а Сашка залишилася в передпокої, притулилась спиною до вхідних дверей.

Крила свербіли й саднили. Сашка повела плечима, ніби в неї затерпла спина, вперлась носком правої ноги в п’яту лівої, почала скидати чоботи.

* * *

— Чому ти горбишся? Випростай спину!

Вони сиділи втрьох за кухонним столом. Дитя нарешті заснуло; мама здавалася стомленою, Валентин — зацькованим. Сашка не скидала грубої плетеної кофти, хоча на кухні було тепло, навіть спекотно.

— Застудилася в поїзді. Тягне… м’яз, напевне.

— Треба розтерти маззю, — сказала мама. — Забула назву… ця, на бджолиній отруті… Валь, у нас є в аптечці?

— Не треба, — заперечила Сашка, — минеться.

— Щось ти мені не подобаєшся, — сумно додала мама. — У тебе нема температури?

І вона приклала долоню до Сашчиного лоба давно знайомим, природним рухом.

— Начебто нема… Ти вся змокла. Скидай кофту, навіщо кутаєшся?

Крила, прилиплі до спини, сіпнулися. Мама відчула недобре, простягла руку до її плеча, але цієї миті Сашчин брат заверещав, ніби його ріжуть, і вона відволіклась, швидко пішла в кімнату.

— Перший місяць найскладніший, тепер буде легше, — пробурмотів Валентин. — До речі, вчися міняти памперси — незабаром придасться!

Він посміхнувся, по-дружньому, щиро, але Сашка не відповіла на його посмішку.

* * *

Візерунок на запітнілій кахельній стіні вона пам’ятала до дрібних деталей, знала його з дитинства — звідтоді, коли цю плитку поклав доволі похмурий вусатий майстер. Зроблено було добротно, майже вісім років вона трималася, милуючи погляд, і Сашка, опинившись у світі звичних речей, на якусь мить розгубилася.

Вона стояла у своїй рідній ванні, поливаючи себе з душу, вона, Сашка Самохіна, що повернулася додому. Ця ванна пам’ятала всі її дні. Тут вона сонно чистила зуби, збираючись до школи. Тут вона плакала через випадкову трійку. Тут вона, пригадується, мріяла, щоб Ваня Конєв їй подзвонив…

Вона розплющила очі й спрямувала струмінь просто собі на тім’я. Згадався Конєв, їхня єдина пробіжка — разом — у парку, о п’ятій ранку. Все могло бути інакше… Якби тоді, рік тому, вона не кинулася на поміч перехожому… І не скалічила ненароком трьох здоровенних мужиків…

І якби Конєв не втік, мов заєць, коли побачив сутичку.

Чи можна його засуджувати? Хто з хлопців залишився б? Хто продовжив би з нею дружбу або хоча б не зажадав пояснень?

Тепла вода струмками бігла по обличчі. Дрібні пір’їнки, чорні та сірі, мчали до водостоку. Їх було небагато, але Сашка все одно боялася, що заб’ється каналізація. Пробувала ловити їх, але вони вислизали й уперто втягувалися вниз, у лійку, й Сашка очужіло думала, що треба купити «Флуп» і про всяк випадок прочистити труби…

Вона не знала, як мити крила. Пір’я на них було зовсім трішки, ніжна рожева шкіра збиралася складочками. Вони були зовсім не потрібні. Не годилися, щоб літати. Біла пара огорнула ванну, запітніло дзеркало. Сашку турбувала й мучила не стільки сама наявність крил, скільки оцей парадокс: її ванна, її дім. Вона — звичайна. І все, що сталося, що на неї чекає. Перевідний екзамен наступної зими…

Мама стукнула в двері.

— Санечко, ти там довго? Малий обкакався, мені його треба помити!

— Зараз, — сказала Сашка.

Крила було боляче й незручно витирати рушником. В принципі їх слід було б просушити феном або просто розгорнути біля батареї, але в Сашки більше не було окремої власної кімнати. Не було місця, де можна було б висушити без перешкод тремтячі мокрі крила. Вона намагалася уявити собі, що буде, коли мама чи Валентин застануть її за цим заняттям… І не могла.

— Саш, ну швидше!

— Іду.

Вона надягла халата й накинула зверху рушника. Вийшла, згорблена. У кімнаті плакала дитина. Мама посміхалася.

— Ходімо, я тебе навчу його мити. У тебе нігті… Що це за нігті?!

Сашка заховала долоні під пахви.

— Це що, накладні? — з жахом запитала мама. — Слухай, це ж несмак цілковитий… Чому чорні?

— Я змию, — сказала Сашка. — Це… так.

* * *

Наступного ранку крила залишилися на місці й, здається, трішки підросли. Сашка зусиллям волі придушила паніку.

Мама почувалася не дуже добре. Сашка зголосилася погуляти з візочком. Був теплий, майже весняний день, світило сонце, а маляті виповнилося вже десять днів. «Півгодини, — сказав Валентин. — Більше не можна».

Гілки мокрих тополь блищали на сонці, з них падали краплі. Сашка йшла, штовхаючи перед собою візочок, дивуючись із незвичного відчуття. Братик втопав у ковдрах і матрациках, тільки малесенький носик стирчав назовні — рожевий носик спокійної сонної дитини. І весь цей день був дивно спокійним: тихий двір, застиглі в безвітрі дерева, сонце.

Ледь не дійшовши до місця, де торік сталося побоїще, Сашка розвернула візочок. Зрозуміло, жодних слідів не лишилося — і сніг лежав інший, чистий, хоча й підталий. Сашка витягла плеєр, надягла навушники й поринула в тишу.

Напружене мовчання на кшталт очікування вироку. Воно може тривати годинами, але Сашка вже знала: їй до снаги змінити запис на диску. Мовчання стане іншим. Спостерігач впливає на процес, за яким стежить, так колись казав Портнов.

Щоб керувати цією силою, потрібно впустити її в себе. Зробити частиною себе, привласнити. І тільки тоді — від її імені — плести візерунок Мовчання.

Тиша перед бурею. Тиша на цвинтарі. Тиша, коли немає слів. Безгучність космосу. Нескінченне оповідання, і той, хто слухає, — одночасно й оповідач, і діюча особа, й вухо, й повітря, і слуховой нерв…

Тисячі людей одночасно затримали подих. Щось трапиться. Сашка повільно йшла вздовж шеренги вологих кущів, повз тополі й берези, повз стару вербу, повз горобину із рештками ягід на гілках. А праворуч від Сашки йшла по снігу її тінь, тримаючись за тінь коляски, її проекція на світ спресованих водяних кристалів, довга, блакитнувата, вона включала в себе колір неба.

Предмет і його проекція поєднані обопільним зв’язком. Так колись казав Портнов. Він говорив — «накидав», за його власним виразом, — слова та фрази, часом позбавлені змісту, іноді банальні до знемоги або просто незрозумілі, Сашка слухала й забувала…

А зараз на частку секунди вона відчула одночасно — включила в себе, зробила своєю частиною — всі свої проекції.

Її сусідка по парті дотепер пам’ятала слова, сказані зопалу колись у травні, в самім кінці сьомого класу.

Дерево, яке вона посадила чотири роки тому, підросло.

У застиглому бетоні біля новобудови залишився відбиток її підошви.

Вона відбивалася в мамі, у Валентинові, ще в сотні людей і несподівано яскраво відбилася у Кості. Сашка була нічним кошмаром Івана Конєва. Вона відбивалася в долі далекої чужої людини — свого батька, який жив на іншому кінці міста.

І вона сама була відображенням. Це усвідомлення змусило Сашку розпастися на дрібні частки, а потім знову зібратися докупи. Коли вона розплющила очі, перед нею стояв Валентин у розстібнутому пальті, здивований і злий.

Сашка скинула навушники.

— Сорок хвилин минуло! Я що, повинен за тобою бігати? Його ж годувати час!

Дитина, як і раніше, спала з вистромленим із купи ковдр рожевим носиком. Валентин узяв у Сашки візочок і повіз до під’їзду — поквапливо, так що бризки летіли з-під коліс.

— Тільки про себе думають, аби тільки плеєр послухати, — сказала бабуся на лаві.

Сашка постояла, хукаючи на змерзлі руки. Потім зітхнула, розправила плечі й зрозуміла раптом, що крил на спині більше нема.

* * *

Щодня вона ходила в магазин зі списком покупок. Прасувала пелюшки. Допомагала мамі готувати молочну суміш — братика годували «штучно». Мама страшенно журилася з цього приводу, а Сашка не розуміла, через що так нервуватись. Ну, нема молока, то й не треба. Клопоту багато з цими пляшечками-сосочками, зате погодувати дитину може хто завгодно. Валентин наприклад. Або навіть вона, Сашка.

Братик не викликав у неї ніяких почуттів. Ні розчулення, ні роздратування. Вона навчилася не прокидатися вночі від його плачу: мама й Валентин чергували позмінно, адже вставати до дитини доводилося кожні три-чотири години. Це був світ, який обертався навколо одного світила, цілком підпорядкований дитині. Мама, не зовсім здорова, ослаблена, могла думати тільки про нього. Валентин по саме тім’ячко поринув у домашнє господарство, позбавляв себе сну й відпочинку заради купання, прибирання та прання. Сусідки вважали, що про такого чоловіка будь-яка жінка може тільки мріяти.

Сашка була як астероїд на тимчасовій орбіті. Вона, як і раніше, гуляла з візочком, ловила на собі зацікавлені погляди жінок, бабусь, рідко — чоловіків. Кип’ятила пляшечки, готувала й прибирала, іноді міняла памперси. Раз чи два братик посміхнувся їй, це була безглузда, хоча й дуже мила, майже людська посмішка.

Одного разу, дуже сонячного дня, Сашка ризикнула прийти з візочком у знайомий парк. І там, походжаючи по колу, вичищеними й посиланими сіллю алеями, подумала — вперше з часу іспитів — про Фарита Коженникова. І про те, що могло трапитися, якби вона, Сашка, не здала заліку за фахом.

Братик спав під пуховою ковдрою, укритий, закутаний, немов крихітне зернятко в товстій шкаралупці. Його могло б не бути. Все живе дуже крихке. «З вами зовсім не можна домовитися?» — запитала Сашка на березі річки, якою пливло осіннє листя. І він відповів: «Саш, у світі повнісінько сутностей, з якими не можна домовитися. Але люди якось живуть, чи не так?»

Але яке ж нетривке їхнє життя!

Під сонцем підтавав сніг. Наближалася весна. Парком походжали бабусі з онуками, матусі з візочками. На місці ковзанки залишився стертий, подряпаний п’ятачок льоду, і троє хлопчаків грали на ньому в хокей — на ковзанах серед них був тільки один, і він весь час програвав.

Братик завовтузився. Сашка злякано гойднула візочок: час було повертатися додому. Одного разу маленький Валечка заплакав під час прогулянки й репетував безперестанку всю дорогу назад. Тоді вона бігла з дикими очима, розполохуючи перехожих, кленучи себе за те, що пішла від дому так далеко…

Валечка цмокнув губами й затих. Сашка перевела подих, розвернула візочок і майже відразу зіштовхнулася з Ванею Конєвим.

Вдавати, що вони одне одного не впізнали чи не помітили, було запізно. Першою отямилася Сашка.

— Привіт. — І недбало погойдала візок.

— Привіт, — пробурмотів Конєв. — Твій?

— Ага, — відповіла Сашка, перш ніж устигла подумати.

— Вітаю… Хлопчик?

— Атож. — Сашка безтурботно посміхнулася. — А в тебе як справи?

— Добре. — Іван облизав губи, чого на морозі робити не слід. — Чудово.

— Ну, бувай, — байдуже кинула Сашка, — бо його час годувати.

— Бувай.

Сашка покрокувала до виходу з парку, не оглядаючись.

* * *

Уночі напередодні від’їзду в Торпу вона не спала зовсім. Лежала в темряві й дослухалася до годинників, які цокали в усьому домі. Прокинулася дитина, заплакала, затихла. Заплакала знову. Сашка слухала, як у сусідній кімнаті мама бурмоче колискову. Вона раптом упізнала пісню, точніше, співучий речитатив: це був шматочок її власного дитинства. Короткий уривок інформації. Слово, яке вилетіло з протягом.

Дитина заснула. Мама, видно, відключилась миттєво. Покрутився Валентин, і знову все втихло. Цокали годинники.

Сашка підвелася. Спіткнулась об наполовину зібрану валізу. Штори було зсунуто не до кінця, крізь щілини пробивалося світло вуличних ліхтарів. Проїхало авто, мазнуло фарами по стелі.

Босоніж по крижаній підлозі Сашка пройшла в сусідню кімнату.

Тут було тісно. Дитяче ліжечко стояло впритул до великого ліжка, щоб мама могла, простягнувши руку, доторкнутися до дитини. Зараз вона спала, підклавши долоню під щоку, майже уткнувшись обличчям у пруття ліжечка.

Намагаючись не дивитися на Валентина, який спав поруч, Сашка підійшла ближче й зупинилася над ліжечком. Промінь світла з вулиці перекреслював ковдрочку косою рискою. Дитина лежала на спині з закинутими на подушку стиснутими кулачками, зліпленими віями, напіврозтуленим крихітним ротиком.

Він теж був словом. Відголоском. Матеріальним втіленням чийогось короткого прохання. Сашка не усвідомлювала, звідки в ній таке знання. Вона зробила ще крок і взяла дитину на руки.

Мотнулася голівка, Сашка встигла її притримати. Дитина була не до кінця сформованою волею, рухливим згустком інформації, вона була частиною Сашки. Частиною її світу. Вона належала їй.

Двоє слів злилися в один звук.

Дитина розплющила сонні блакитні очі. Здавалося, вона зараз закричить. Цокали годинники. Неспокійно дихала мама, змучена постійним недосипанням.

Сашка дивилася на себе. І знову дивилася на себе. Це було схоже на два дзеркала, встановлені одне навпроти одного. Дитина, що стала частиною її особистості, мовчала. Її очі повільно темнішали. Погляд був майже осмисленим.

Сашка ледве стримала крик.

Так само мовчки, притискаючи дитину до грудей, вона вийшла на кухню, ще не розуміючи, що відбулося, але вже мокра з голови до ніг від холодного поту. Поклала Валечку на стіл, зігнулася, притискаючи руку до рота. Її знудило золотими монетами — вперше за багато місяців. Монети дзенькали, розкочуючись по підлозі, й кожен звук, кожен незначний шерех міг збудити маму від її чутливого сну.

Хлопчик на столі лежав нерухомо. Кулачки стискалися й розтискалися. Очі, що зробилися тепер карими, дивилися напружено. Невідривно. Зміст, сума змістів, які складали цю людську істоту, розчинялися в Сашці стрімко, ніби мило у воді. Колискова пов’язувала їх, немов спільна шкіра.

Сашка забилася, намагаючись розірвати цей зв’язок, знову виділити дитину в особливий пакет інформації. Якоїсь миті їй здалося, що вона розуміє і контролює все: двоє їхніх тіл як відображення двох схожих змістів, два слова, які прозвучали, й одне з них — наказ, повеління, згусток волі…

І цей згусток остаточно вирвався з-під контролю. І втяг у себе безвольність дитини, як велика крапля ртуті поглинає дрібну.

Валечка на столі стомлено розслабився. Заплющив очі. Тієї ж миті в кімнаті зарипіли пружини ліжка — ворухнулася мама. Зараз вона звично простягне руку між поперечин ліжка, намацає замість сонного сина холодне простирадло…

Не зводячи погляду з дитини, Сашка відійшла до дверей, замкнула їх. На щастя, зсередини вони були споряджені засувкою — на випадок протягів.

Тремтячими руками вона зняла слухавку. Набрала номер мобільного телефону, він був в її пам’яті таким екстреним, таким аварійним, що пригадувався тільки в крайніх випадках — начебто написаний червоними літерами на бетонній стіні.

На годиннику було пів на четверту ранку.

«Абонент перебуває поза зоною досяжності».

Не може бути! Сашка закусила губу, набрала номер знову. Відповідай! Будь ласка!

Гудки.

— Алло, — сказав тихий голос. Не сонний. Не схоже на те, що цю людину збудили серед ночі.

— Фарите, — пробурмотіла Сашка, вперше називаючи його на ім’я. — Я щось зробила… Я щось таке… будь ласка, допоможіть мені зв’язатися з Миколою Валерійовичем!

— Що ти зробила?

— Я не розумію. З дитиною… Будь ласка, допоможіть мені!

— Стривай, — сказав Коженников. Потому була довга пауза.

Сашка почула кроки в коридорі та невпевнений голос мами:

— Саню? Агов, ти взяла малого?

— Так, — сказала Сашка, дивлячись на дитину, яка мляво лежала впоперек столу. — Спи. Не хвилюйся. Я його заколисую.

Сіпнулися двері.

— Саню, ти замкнулася? Відчини!

— Спи, — повторила Сашка, притискаючи слухавку до вуха. — Не хвилюйся. Я за ним подивлюся.

— Що за дурниці! Відчини двері! Навіщо ти замкнулася!

— Я зараз. Ти спи.

— Олександро!

Мама остаточно прокинулася. Тепер у її голосі був гнів і страх. Щось діялося, щось відбувалося, коїлося лихо, вона це відчувала, але не могла розпізнати природу небезпеки.

— Сашко, — дуже сухо сказав Коженников у слухавці, — перевір, чи жива дитина.

— Що? — пролепетіла Сашка.

— Перевір пульс.

— Відчини негайно! — Мама вдарила в двері кулаком. — Валю! Валю!!!

Сашка схопила дитину за ручку. Вона була така крихітна, на ній неможливо було намацати пульс. Уже впевнена, що дитина мертва, Сашка згадала раптом уроки Дім Дімича («рахуємо пульс за шість секунд, множимо на десять») і притисла пальці до тонкої шийки дитини.

Шийка була тепла. Пульс віднайшовся.

— Живий, — прошепотіла Сашка в слухавку.

— Відчини двері! — ревів тепер уже Валентин, намагаючись зірвати двері з завісів.

— Зараз! — крикнула Сашка, в голосі її були сльози. — Чого ви репетуєте? Чого ви кричите? Я зараз відчиню!

— Поклади трубку, — сказав Коженников. — Зараз передзвонить Стерх.

Сашка натисла «відбій».

У двері на секунду перестали ломитися. Мама плакала, Валентин її втішав:

— Ну що за істерика… Що трапилося, не можу зрозуміти… Усе буде… чекай-но… Олександро, відчини зараз же. Я рахую до трьох. Раз…

Задзвонив телефон.

— Алло!

— Слухайте, — без довгих передмов сказав Стерх, — і працюйте, добре, уважно, у вас три хвилини на зворотний перехід! Почали!

І все затопила тиша.

* * *

Першою не витримала засувка — розхиталися маленькі шурупи, скоба відлетіла, й мама з Валентином вдерлися на кухню.

На той час сусіди, розбуджені галасом, уже стукали по батареї та в стіни. Якийсь розумник викликав міліцію. Жовте авто з синьою смужкою зупинилося біля будинку за годину після початку інциденту.

Сашка сиділа перед столом, на якому спала спокійно дитина, посопуючи, майже торкаючись до обличчя стиснутими кулачками. Сашка була вся вкрита потом, бліда, скуйовджена, з затиснутою в руці слухавкою.

У слухавці пищали короткі гудки — відбій.

Решта ночі проминула в з’ясуванні стосунків. Мама пила валеріанку, корвалол, валідол. Валентин зопалу вліпив Сашці ляпаса, а потім йому неприємно було про це згадувати. Дитину віднесли в ліжечко, й там вона проспала до сьомої ранку. У Сашки здригнулося серце, коли вона почула невпевнене пхинькання. Мама погодувала Валечку, і той, у гарному настрої, посміхнувся й знову замружив блакитні очиці. Мама трохи заспокоїлася. Зовсім трішки.

— Ти. Можеш. Нам. Пояснити. Навіщо. Ти це. Зробила?

— Я нічого не робила, — збрехала Сашка й відвела погляд. — Я подумала… Остання ніч… невідомо, коли наступного разу його побачу…

— Як це — невідомо?!

— Я просто взяла його на руки, — вперто повторила Сашка. — Просто хотіла… Поруч із ним посидіти… Навіщо ви ломилися, я що — вбивця?!

Мама перезирнулася з Валентином.

— Ти поводилася дивно, — уривчасто сказав чоловік. — Навіщо ти замкнула двері? З ким ти говорила по телефону? О пів на четверту ранку?!

— Помилилися номером. — Сашка стомилася. Їй вже все було байдуже, хотілося тільки вирватися, позбутися цих розпитувань, лягти на полицю в поїзді й проспати до самої Торпи.

Попрощалися дуже холодно. Сашка взяла валізу за ручку, сама викотила її на вулицю й покрокувала — сама — до метро.

* * *

Напевне, це було схоже на пологи. Тієї ночі Сашка вперше усвідомила себе як суму інформації. Вона знайшла в собі чуже й вивергла його з себе — із кров’ю, майже вивернулась навиворіт.

Вона остаточно не була певна, що дитина відновиться колишньою особистістю в колишньому тілі. Мама нічого нового в зовнішності й поведінці Валечки не помітила — в усякому разі, в перші хвилини. А що буде потім, Сашка не знала.

Вона прибула на вокзал за три години до відправлення поїзда. Потягу ще не подавали. Сашка знайшла вільне місце в залі очікування, сіла, поставила перед собою валізу.

Їй було до сліз шкода мами. Вона здригалася від думки про те, що могло статися з маленьким Валечкою. І знала, що мама їй не пробачить.

Величезною залою повільно переміщалися людські маси. Пливли, замкнені під кришками валіз, шкарпетки й сорочки, тюбики з зубною пастою, кімнатні капці, штани, светри, книжки, цукерки, іграшки. Усе це було матеріальне до останньої ниточки. І все це було самою лише тінню чогось більшого, що нависало над головою. Сашці здавалося, якби вона підняла очі до стелі, то побачила б перешкоду між собою і світлом — щось величезне, воно відкидало складну систему тіней.

Сьогодні вночі, слухаючи тишу в трубці, вона зробила внутрішнє зусилля, в порівнянні з яким усі навчальні навантаження здавалися дрібницею. Сашка знову переступила межу. Ще один крок у світ, про який вона нічого не знала. Куди її вели та штовхали силоміць. І звідки, схоже, не було вороття.

Нарешті подали потяг. Сашка підійшла до провідниці найперша.

— Стривайте, дівчино. — Провідниця, пишнотіла білявка років тридцяти, заступила їй дорогу. — Мені перший пасажир потрібен чоловік! На удачу!

Сашка нічого не відповіла. Стояла біля вагона, дивлячись угору, на темне небо.

Казенним білим світлом горіли ліхтарі. Ні на коліях, ні на перонах не залишилося снігу — прибрали, затоптали. Здригалася земля: сусідньою колією ішов маневровий тепловоз. Кругловидий хлопець визирнув у вікно, посміхнувся й махнув Сашці рукою.

Неквапом наблизився чоловік із валізою. Показав квитка, піднявся мереживними чорними сходами у вагон.

— Тепер давайте, — сказала провідниця Сашці.

У вагоні було задушливо. Сашка відшукала своє місце, запхала валізу під полицю, повісила куртку на гачок і лягла.

Навіщо вона підійшла вночі до сонної дитини?

Чому їй здалося, що вона й дитина — те саме? Навіщо їй схотілося привласнити малого, злити з собою? Чому це так легко в неї вийшло?

І чому вона не послухала Стерха, коли той сказав: «Не раджу»?!

Вагон потроху наповнювався людьми. Деякі з них були щільно збиті, ніби вирізані з дерева фігурки. Інші здавалися хисткими, вицвілими — такі не мали значення. Сашка заплющила очі, щоб про всяк випадок нікого не бачити.

Завтра чотирнадцяте лютого. Початок другого семестру. Портнов збере їх в аудиторії номер один, видасть нові підручники й збірники вправ. Стерх…

Сашка сіла від думки про те, що скаже їй Стерх. Сьогодні вночі вони не віталися й не прощалися: за мить до того, як на кухню вдерлися мама й Валентин, Сашка встигла прошепотіти, що дитина отямилася, й Стерх просто повісив слухавку. Вона чудово розуміла: горбань зреагував на її злочин миттєво й професійно, і якби не він і не Фарит Коженников, який блискуче спрацював диспетчером, усе могло б обернутися інакше.

Як — Сашка намагалася не думати.

Поїзд рушив.

Вона повернеться в Торпу. Прийме покарання від Стерха… Якщо той вважатиме за потрібне її карати… І знову закопається в книжки. У вправи. Згодом остаточно перестане бути людиною, і тоді їй, напевне, стане все байдуже…

А чому вона повинна повертатися в Торпу?!

У неї навіть подих перехопило. За останні роки вона так звикла до думки, що з Торпи вирватися неможливо, що їй доведеться терпіти все це до диплома, складати перевідний іспит на третьому курсі, що все її життя залежить від Портнова, від Стерха… Від Коженникова, який ось уже два з половиною роки робить із нею що хоче і при цьому «не просить неможливого».

Але ж Сашка змінилася!

Її сусіди по купе, подружня пара середнього віку, влаштовувалися на нічліг. Сашка намацала в кишені куртки пригорщу монет; уночі, на кухні, вона встигла їх зібрати… Може, й не всі. Валентин ще запитував, що це таке. Сашка звично брехала про ігрові жетони… Про мідний сплав… Мамі було не до того. Вона носилася по квартирі з Валечкою, а Сашка плазувала під столом, збираючи золоті монети з цифрою «нуль», з округлим знаком, що здається об’ємним, якщо придивитися. Нічого гарного в житті вони їй не принесли.

Поїзд котився засніженим лісом. Світло з вікон падало на просілий ніздрюватий покрив, подекуди вже розірваний таловинами. У вагоні пили та їли, курили в тамбурах, сміялися, спали. Смакували зустріч. Переживали розлуку. Грали в карти.

Провідниця принесла постіль. Сашка абияк розгорнула матрац і лягла знову, цього разу вкрилася простирадлом. Станція Торпа — о пів на п’яту ранку. Нікуди квапитися.

* * *

О другій у вагоні всі спали.

Жевріло вугілля під казаном із водою.

На столику в купе провідниці лежали ключі. Вона необачно задрімала, залишивши двері напіввідчиненими.

Сашка пройшла в тамбур. Причинила за собою двері у вагон. За склом, смугастим від залізних перетинок, мчали наперегони стовпи та сосни.

Вона відчинила двері й захлинулася від вітру. Тут, далеко від міста, не було відлиги — сипало ріденьким колючим снігом, у проривах хмар стояли зірки, нерухомі й білі, ніби заморожені.

Повернулась навшпиньки, поклала ключі назад на столик. Зрештою, провідниця ж ні в чому не винна?

Постояла біля дверей вагона, відчуваючи, як б’є по обличчі вітер. Як горить шкіра й сльозяться очі. Нормальні, людські відчуття.

Простягла вперед долоню. Золоті монети розсипалися й зникли.

Сашка постояла ще, дихаючи щосили, роздмухуючи легені. А потім розтисла пальці, що вчепилися в поруччя, й ступнула вперед. Або їй здалося, що ступнула…

І вибухнула зсередини.

Поривом вітру куртку знесло, закинуло Сашці на голову. Плетений светр розлетівся на ниточки, під ним тріснула майка. Праворуч і ліворуч від хребта, сантиметрів на два вище від застібки бюстгальтера, відкрилися дві гарячі дюзи.

Сашці здавалося, що вона бачить поїзд збоку. Бачить його довгу спину з маленькими димарями, з яких де густіше, де рідше здіймається дим. Вона все це бачила, розуміючи, що навколо темрява, відчувала повітряні потоки. Стелилася, перетікала в просторі, а може, ковзала, як тінь літака по землі.

Тінь не знає перешкод. По воді, по землі, по снігу; вона легко падає в провали й так само легко вибирається на поверхню. Хмари лежали двома мереживними шарами — один над одним. А ще вище білим перловим шаром — зорі. Під ними темнів ліс, повний життя. Поїзд, повільна змія, вирвався на відкритий простір, у поле, де темніли таловини. У глибокому рову стояла вода під ніжною кіркою криги. Це була ще зимова земля, що досі глибоко спала, але вже вагітна весною.

Сашці схотілося співати.

І ще забрати це все собі. Перлове небо. Холодну, беззахисну землю. Насіння глибоко під талим снігом. Пагорби…

Вона розкинула руки. Кожне невидиме зернятко в мерзлій землі здалося їй тінню великого, нестерпно величезного слова «життя». Кожен корінь, який чекав тепла. Кожна крапелька вологи. Життя, навколо якого крутиться геть усе — єдине має сенс.

— Моє! — крикнула Сашка.

Її крутонуло, мов тріску у вирі. Налягла сіра імла. Сашка перестала бачити поїзд, небо й ліс. Вона рвонулася вгору, але марево густішало. Обхопивши коліна руками, вона впала вниз, вирвалася на світло, побачила половину сонця, що піднімалося над гладеньким обрієм, і не впізнала цієї місцевості.

Тоді вона розсипалася на літери. На коротенькі прості думки. Минуло сто років і ще сто, і Сашка склалася знову — в себе.

Вона лежала ниць на даху поїзда, що мчав далі.

На ній був светр, подертий на лахміття, й потерті чорні джинси.

* * *

— Пробачте, який це вагон?!

Маленький червоноокий чоловічок, який курив у тамбурі, відсахнувся й ледве не впав. Ззовні, з відчиненого вікна, звисаючи вниз головою, на нього дивилася дівчина.

— Який це…

— Згинь! — закричав чоловік, і Сашка зрозуміла, що він багато пив учора. А можливо, й позавчора теж.

Двері вагонів були замкнені. Поруччя вкрилися памороззю. Сашчині долоні розпластувалися, прилипаючи до заліза, і тримали надійно, але потім їх боляче було відривати. Її вагон був сьомий. Двері подались і раптом відчинилися всередину, Сашка мить теліпалася над входом, як портьєра, а потім провалилася в тепло — просто на вологу затоптану підлогу.

У коридорі було задушливо. Світлий смугастий килим уздовж вагона здавався довгим, ніби злітна смуга. Пасажири спали.

Сашка прокралася в туалет, глянула на себе в дзеркало й заплакала.

* * *

— Дівчино! Дівчино! Торпа за п’ятнадцять хвилин…

Сашка тільки вдавала, що спить.

Уночі вона випатрала свою валізу й напнула на себе все, що було. Всі светри й кофти. Осінню куртку. Шапку. Рукавички. Обмотала обличчя шарфом. Надягла темні окуляри.

Було темно, коли провідниця випустила її на перон у Торпі.

Поїзд рушив. Сашка сіла на валізу; вона не відчувала холоду. Все її тіло було вкрите жорсткою шкіркою, червонясто-коричневою, мов поліроване дерево. Хітинові пластинки терлися одна об одну, похрупуючи, порипуючи від кожного руху.

На годиннику було за десять п’ята ранку, вздовж перону мела лютнева хурделиця, й до першого автобуса, що відходив зі станції в місто Торпу, залишалося понад дві години.

Сашка витягла з сумки плеєр. Надягла навушники. Натисла кнопку й заплющила очі.

* * *

— Самохіна, заняття почалося десять хвилин тому.

— Я знаю.

— Дуже погано, що ви знаєте і дозволяєте собі запізнюватися. Я щойно повідомив групі, що перше контрольне заняття завтра о сімнадцятій тридцять, за окремим розкладом. Сідайте, до завтра ви підготуєте номери з першого по восьмий на сторінці п’ятій. Коженников, видайте їй підручники.

Волочачи ноги, Сашка пройшла до свого місця.

Вона майже зважилася не ходити на спеціальність. Майже. В автобусі на неї дивилися як на прокажену, поруч ніхто не наважувався сісти. Дорогою вона не скидала навушників, і до моменту, коли ключ повернувся в замку двадцять першої кімнати, до неї повернулася людська подоба.

Колготки довелося викинути — вони були порізані хітиновими пластинками. Джинси рипіли в руках від бридкого пилу, схожого на коричневий крохмаль. Напівгола, в самому рушнику, Сашка пройшла в душ, шокуючи дорогою першокурсників. У душовій під дзеркалом знайшла чиєсь забуте мило й змилила його до тоненької пластинки. Так само, у рушнику, повернулася в кімнату й натягла останній цілий одяг — спортивний костюм.

Потім лягла в ліжко, подивилася на годинник і заприсяглася не йти сьогодні на спеціальність. Нехай роблять що хочуть.

За хвилину до початку пари не витримала. Згадала маму, Валечку — в ті хвилини, коли він їй посміхався. Встала, абияк зачесалася і, як була — в трикотажному спортивному костюмі, побрела в інститут.

— Отже, другий курс, група «А», слухайте мене уважно.

Пряме волосся Портнова за останні місяці ще подовшало. Світлий «хвіст» сягав уже середини спини.

— Те, що ми називаємо вбудованою свідомістю, достатньо попрацювало на вас під час попередніх семестрів, тепер від вас вимагатиметься не просто виконання, а й глибоке розуміння доволі складних речей… Коженников, мені довго на вас чекати?

Костя стояв перед Сашчиним столом із тонким стосиком книжок у руках. Здавалося, він ніяк не міг вирішити, які з підручників віддати їй, а які залишити собі.

— Усе, що ви хочете сказати Самохіній, ви скажете після заняття! Передайте їй текстовий модуль, збірник вправ і понятійний активатор, ось цей, у жовтій обкладинці…

Сашка трішки повернула голову й відзначила, що Женя Топорко погладшала. Не дуже, але помітно, їй не варто було надягати сьогодні цю блузку — таку обтислу… А ось Ліза, навпаки, схудла, на ній були строгий чорний светр і широкі штани, на грудях поблискував срібний кулон — стильно. Сашка усвідомила раптом, що вона сидить на заняттях у пом’ятому спортивному костюмі, з ледь розчесаним волоссям, без косметики. І що такою її побачили всі, коли вона спізнилася.

— Змісти множинні. Вони можуть відчужуватися від волі, що їх породила, замикатися, роз’єднуватися й перетворюватися. — Портнов пройшов аудиторією з високо задертим підборіддям. Постояв біля вікна за спинами в студентів. Прокрокував назад, сперся кулаками на викладацький стіл. Світло зимового дня на мить вибілило скельця його окулярів.

— З огляду на те, що на нинішньому етапі вашого розвитку ви здатні сприймати тільки звичним чином оформлену інформацію, ми почнемо з найпростішого. Перед кожним із вас лежить понятійний активатор. Розгорніть його на сторінці три.

По аудиторії зашурхотів папір. Сашка бездумно розгорнула книжку, тоненьку, в м’якій обкладинці. Ні імені автора чи укладача, ні вихідних даних. На білому просторі з внутрішнього боку обкладинки мистецьки намальований великий збуджений фалос.

— У чому справа?

Сашка не збиралася хихотіти, мов дурненька. Губи самі розповзлися в усмішці. Малюнок був викликом — брутальною і розпачливою витівкою людини, що «запакувала» свій «зміст» у єдину доступну оболонку.

Портнов узяв книжку в неї з рук. Скептично гмикнув:

— Авжеж, авжеж… Звичайно… Залишитеся після заняття, Самохіна.

— А я тут до чого?!

Не відповідаючи, він відійшов до столу, запхав Сашчин підручник у шухляду, витяг таку саму книжку в жовтій обкладинці, але новішу.

— Візьміть, Самохіна… Отже, сторінка три. Перед вами схема, розгорнута в чотирьох вимірах, яка становитиме для вас певні труднощі. У цілому активатор — це одна велика інтерактивна система, що дає можливість виявити зв’язки між фрагментами інформації. До кінця семестру, якщо ви, звичайно, будете вчитися, а не клеїти дурня, ця книжка здасться вам живою істотою, вічним двигуном, генератором і поглиначем великих змістів… Тоді, можливо, ви не малюватимете на полях дебільні картинки. Увага! У горизонтальному ряду, рядок п’ятнадцять, глибина один, ви бачите умовні позначки. У діагональному стовпчику під номером «один» — поняття, для вашої зручності виражені словами. Розгорніть зошити. За п’ятнадцять хвилин ви повинні розпізнати закономірність і виписати якнайбільше словесних визначень для кожного значка… Час пішов.

* * *

Пролунав дзвоник.

Сашка сиділа, згорблена, над зошитом. У кутику на полях стояла дата — чотирнадцяте лютого. Нижче, акуратно вписуючись у клітинки, звивався візерунок із квіток і листя. І чомусь — босих людських стоп. Ні значка, ні слова.

— На завтра параграфи один і два з текстового модуля. Понятійний активатор, схема на сторінці три. Усі вільні, крім Самохіної.

Зачинилися двері за останнім студентом — Костею. Ідучи, він озирнувся.

— Бачу, ви гарно попрацювали, — лагідно мовив Портнов, дивлячись через Сашчине плече на її мистецтво.

Вона навіть голови не підвела. Портнов неквапом узяв стільця, поставив навпроти, сів спершись на спинку.

— Ви, напевне, розумієте, що Микола Валерійович не був зобов’язаний визволяти вас із тієї ями, куди ви через дурощі влетіли?

— Я знала, що ви так скажете.

— Яка проникливість! Не зовсім розумію, звідки у вас саме зараз узявся бунтівничий дух, коли, як на мене, ви повинні сидіти тихесенько… Про всяк випадок знайте: за кожну просачковану навчальну хвилину з вас запитають жорсткіше, ніж на першому курсі. Ці квіточки, — він тицьнув пальцем у напрямку до розгорнутого Сашчиного зошита, — уже занесені на ваш рахунок. Завтра чекаю вас на індивідуальних зі звітом про відпрацьовані вправи — з першої по восьму, якщо ви забули.

— Я не забула, — Сашка підвелася.

Портнов примружився.

— Ви забагато почали говорити.

— А ви мені рота не затикайте!

— З першої по десяту, — рівним голосом повідомив Портнов.

* * *

У вестибюлі, перед скляною будкою вахтерки, на неї чекав Костя. Закінчувалася перерва, сходами й холом снували першокурсники, юрбою стояла група «Б» перед входом до першої аудиторії. Третьокурсників не було, і, як завжди після зимової сесії, інститут здавався спорожнілим.

— Привіт, — сказав Костя.

— Привіт, — відгукнулася Сашка.

— Захар зрізався.

— Що?!

— Перед початком пари Портнов сказав…

— Він відчував, — пробурмотіла Сашка. — Він приходив до мене… попрощатися.

Костя смикнув кадиком.

— Чому це… Чому саме він, ти не знаєш?

Сашка стояла, опустивши руки. Треба було йти нагору, на третій поверх, переодягатися на фізкультуру, за п’ять хвилин дзвінок…

— Костю… Скажи Дімичу, що я не прийду.

— Портнов буде штрафувати за пропуски фізри, він так сказав.

— Мені начхати.

— Саш…

— Вибач, я піду.

* * *

— Алло.

— Привіт, — сказала Сашка й кашлянула, щоб очистити голос. — Привіт, мамо.

— Привіт, — відгукнулася мама після крихітної паузи. У слухавці було чути, як плаче дитина.

— Як ви там? — поквапливо запитала Сашка. — Як… малий?

— Нормально, — сказала мама сухо. — Неспокійний. Кажуть, це газики.

— Ну, — сказала Сашка й затнулася. — У мене теж усе гаразд.

— Вибач, — сказала мама. — Він плаче, не можу говорити.

І поклала слухавку.

* * *

Вона ввійшла в чотирнадцяту аудиторію о п’ятнадцятій двадцять, відповідно до розкладу. Стерх сидів за викладацьким столом, перед ним стосиками громадилися книжки, грубі зошити, розрізнені аркуші формату А 4. Він не підняв голови при Сашчиній появі й не відповів на її привітання.

Вона причинила за собою двері, але так і лишилися на порозі.

Над вікном китицями нависали бурульки. Сонце просвічувало їх наскрізь, на вістрях набрякали краплі, зблискуючи, зривалися донизу, зникали. Збігла хвилина. Потім друга. Сашка прихилилася спиною до одвірка. У неї слабли коліна.

Гостре підборіддя Стерха майже торкалося широкого вузла на сіро-блакитній краватці з металевим полиском. Схиливши голову, він робив позначки в журналі — начебто Сашки тут зовсім не було. Може, він хотів, щоб вона попросила пробачення. Або карав її цим довгим мовчанням. Або справді так зневажав, що навіть не хотів помічати.

Сашка дивилася на свої руки. Нігті довшали щосекунди. Шкіра на щоках стягалася, з нею теж щось діялося. Судини пульсували, й кожен поштовх серця озивався сухим клацанням у вухах.

— Вам пощастило, що ваш братик ще дуже малий. Якби він був старший хоча б на тиждень, повне відновлення виявилося б неможливим. Дитина залишилася б інвалідом без надії на корекцію.

Стерх говорив, як і раніше, вдивляючись у сторінку журналу.

— Візьміть наступний диск… Послідовно опрацюйте перший трек. Тільки перший.

Сашка зробила кілька кроків — до столу. Простягла руку, її нігті, потворні, чорні, загиналися гаками. Вона затисла конвертик із диском між долонь і так, зі стиснутими долонями, відступила назад.

— Ви вільні.

Сашка вийшла, не зронивши й слова.

* * *

Усе-таки вона дуже любила вчитися. Ця майже протиприродна пристрасть порятувала її вночі, коли десять вправ Портнова обступили її, мов убивці, й жодна не бажала здаватися без бою.

Спочатку вона вмовляла себе: ще крок — і відпочину. Ще одне уявне перетворення. Ще. Вектор, вектор, перетворення, ось і протяглися ниточки, ось і поєдналися два уявні потоки, ось і майже готова вправа номер один…

Колись вона намагалася зрозуміти, що саме в організмі працює, виконуючи ці завдання. Мозок? Так, звичайно. Уява? На повну котушку. Інтуїція? Напевне, так… Але це були частини великого механізму, причому не головні. Коли механізм розігрівався й починав працювати на повну силу, Сашці здавалося, що вся вона, Олександра Самохіна, — лише фрагмент його. Заднє колесо.

Був тихий лютневий вечір. Довга кручена бурулька звисала з бляшаного козирка й зазирала в кватирку кімнати номер двадцять один. Десь грав магнітофон — гуркотіли барабани й низький чуттєвий голос воркотів англійською. Потім і магнітофон стомився, згасли на вулиці ліхтарі, померкли сусідні вікна, й засніжений газон перед гуртожитком стемнів. Сашка здолала вправу номер п’ять і взялася за шосту.

Розуміти зв’язки. Складати з уламків картину. Розбирати механізм на деталі, збирати з них новий і раптом — випадково — виявляти нові можливості; перестрибуючи на іншу орбіту, бачити навколо нескінченне поле діяльності. Сашка захопилася. Часом повертаючись, повторюючи по пам’яті вправи з першого семестру, потрапляючи в глухий кут, обходячи геть усе кружним шляхом і зненацька натикаючись на просте рішення, вона сиділа над книжкою до шостої ранку.

Вправа десята. Кінець.

Сашка завмерла, відчуваючи себе — своє тіло — старою вежею на березі океану, важкою кам’яною будівлею, над якою промчали століття. Усередині гуляв вітер і струменів пісок. Налякана реальністю цього відчуття, вона поворухнулася й отямилась. Руки затерпли до непритомності. Дуже хотілося пити, а ще — у туалет.

Вона випила півпляшки мінералки. Пройшлася коридором у санвузол і назад. Вляглася в ліжко й намацала на тумбочці плеєр із навушниками.

Висвітилися цифри на крихітному дисплеї. Перший трек…

«Дитина залишилася б інвалідом без надії на корекцію».

Ще раз перший трек. І ще. А потім другий. І третій.

«Дитина залишилася б інвалідом без надії на корекцію».

П’ятий, восьмий. Сашка танула в тиші, ніби шматочок цукру. Розпадалася. Розтягалася довгими ниточками від себе до мами. Щось шепотіла їй на вухо, і мама металася у важкому сні. Спала дитина, поклавши кулачки на подушку. А Сашка тяглася й тяглася, як телеграфні дроти, й відчувала, що зараз не витримає, порветься. Надто далеко…

І запізно.

Зробивши над собою зусилля, вона зірвала навушники. Плеєр безгучно звалився на підлогу. Ні стукоту, ні шереху. Відлетіла, розкриваючись, кругла кришка, розкручений диск упіймав відбиття вуличного ліхтаря й зупинився. Ні вітру, ні рипіння, ні звичної метушні гуртожитку — чуже мовчання тривало.

Вона закричала й не почула себе.

Плутаючись у ковдрі, скотилася з ліжка, але навіть біль у забитих колінах не зміг перервати Мовчання. Вона схопилася на ноги, розуміючи, що ось-ось захлинеться в тиші, але цієї миті гримнув будильник.

Простий електронний пристрій грав «Чижика-пижика». І щойно цей звук прорвався в Сашчину свідомість, тиша зникла. Чути стало й вітер, і далеке радіо, й ляпання капців у коридорі, навіть чийсь невдоволений голос:

— Михо, ти не знаєш, хто це так репетував?

* * *

На першій парі була фізкультура.

Здається, цієї ночі не спав ніхто. Група «А» другого курсу сиділа й лежала на підвіконнях, на матах і просто на підлозі, ніхто не бажав дивитися іншому в запалені, змучені очі. Тільки Денис М’ясковський був неприродно веселий, бігав по залі, раз у раз підстрибував і повисав на баскетбольному кільці.

Ліза похмуро сиділа на лаві, дивлячись то на свою ногу в кросівці, то на уривок шнурка в себе в руці. Дім Дімич насилу змусив усіх вишикуватися й довго втовкмачував, що фізкультура в другому семестрі другого курсу потрібна студентам як повітря, бо навчальні перевантаження позначаться на здоров’ї, якщо його не зміцнювати.

— Дмитре Дмитровичу, я не можу стрибати, — сказала Сашка. — У мене нога болить.

— У вас постійно щось болить, Сашко. А курс, між іншим, не доздав норми!

— Я здам.

— Ви всі мені обіцяєте. Коротка дистанція, стрибок у довжину, потрійний стрибок…

Він замовк, стурбовано дивлячись Сашці в обличчя.

— Ну, Саш… Що з вами?

— А що? — Вона помацала щоки. — Луска?

Здається, Дмитрик образився.

* * *

Сашка зачинила за собою двері аудиторії. Ледь чутно привіталася, не сподіваючись на відповідь. Завмерла, дивлячись у коричневу, вкриту щілинами підлогу.

— Ви працювали з першим треком?

Стерх сидів за викладацьким столом, штора навпроти була відсунута, і в потоці світла з вулиці Сашка могла розгледіти лише темний силует.

— Підійдіть ближче.

Сашка підійшла. Стерх устав, обійшов стіл, зупинився перед нею — височенний, горбатий, від нього відчутно пахло гарним одеколоном. Спалах — різонув по очах сонячний зайчик, відбився на металевій пластині браслета. Тієї ж миті Стерх видав короткий звук — чи то шипіння, чи астматично вхопив ротом повітря.

— Я сказав який трек?

— Я вмикала перший. Я не винна, що…

— Я звелів працювати з яким треком?!

— Воно саме так вийшло! Я тут ні при чому!

Ляпас пролунав, як постріл стартового пістолета.

Сашка відлетіла, вдарилася спиною об стіл.

— Коли ви без дозволу відкрили сотий фрагмент — «воно само» так сталося? Коли ви вирішили поекспериментувати з дитиною — теж «воно само»? Ви вирішили вчитися за власною програмою? Теж «воно само»?!

— Я не просила мене вчити! — Сашка теж кричала. — Я не напрошувалася до вас в інститут! Це ви навчили мене всього! Ви винні! Ви…

Вивільнення енергії. Перехід із одного стану в інший. Прозріння було, як спалах. Сашка відчула в собі силу, щоб втягти, зробити частиною себе й Стерха, й самого Коженникова, й увесь інститут. Більше того, вона відчула нагальну потребу зробити це просто зараз.

І вона підірвала себе, як гранату, розтеклася рідиною, витяглася струмком і тонким туманом розпливлася по аудиторії. Частка секунди — і туман, загуснувши, кинувся на Стерха, вриваючись йому в ніздрі, заливаючи гортань, перехоплюючи чужий подих.

Промайнув аромат одеколону. Зробилося темно.

Ще мить. Сашку скрутило, як мокру ганчірку. Важкими краплями вона пролилася на дощану підлогу, розтеклася в широких щілинах, зібралася в калюжу. Нова секунда. Сашка лежала, обм’якла, в змоклому до нитки одязі, драглиста, мов медуза, — без єдиного м’яза, без єдиної думки. Лютневе сонце, яскраве, неначе навесні, било у вікна світлої чотирнадцятої аудиторії.

— Добивайте.

Стерх пройшов туди-сюди. Не втримався, все-таки штовхнув дерев’яний стілець, той, грюкнувши, вдарився об стіну. Горбань щось пробурчав, пройшов іще раз, зупинився.

— Самій хоча б не соромно таке казати?

Вона підтягла коліна до живота й заплакала, як побита дворняга.

— Сашко?

У голосі не було криги. Тільки занепокоєння.

— Давайте вставати. Таке правило: упав — піднімайся… Тихо. Годі, все.

Чіпляючись за його білу холодну руку, вона якось підвелася й відразу присіла навпочіпки, обхопила голову долонями.

Стерх опустився поруч і обійняв її. Обережно погладив по тім’ю.

— Ти ростеш. Із небезпечною швидкістю. Ростеш як поняття. Твоя потенційна сила розриває тебе на клапті… А оскільки ти сама людина недоросла, твої власні, ще людські конфлікти додають проблемі гостроти… Це минеться. Треба потерпіти, Сашко, опанувати себе й не робити дурниць.

— Чому я це… навіщо?! — проревла Сашка.

— Ти собою не володієш. Тобі хочеться кинутися в бійку — ти кидаєшся. Ніби тобі три роки.

— Ні! Навіщо я це… з дитиною?! Я ж не можу тепер жити… Я не можу!

— Он воно що…

Стерх м’яко обняв її за мокрі плечі. Пригонув до себе. Сашка не пручалася.

— Вставай… Не треба сидіти на підлозі. Ви на тому етапі, Сашенько, коли хочеться багато, багато зовнішньої інформації, причому не брутальної, потокової, а організованої, тонко структурованої. Вам хочеться всього, що бачать очі, на щастя, бачать вони поки що не так багато… Дитина, та ще й у власній родині, носій схожих інформаційних ланцюжків — ласа здобич. Мені не можна було вас відпускати, Сашко, але я не припускав, що ви вже настільки сильні. Ніколи, жодного разу я не бачив нічого подібного… Ви феноменальна студентка. І феноменальна дурепа. Не треба на мене ображатися.

— Мама мені не пробачить.

— Пробачить. Ви теж її дитина. Не треба перебільшувати. Маля буде веселе й здорове…

— А якщо він виросте ідіотом?!

— Ні. Не виросте. Скажіть спасибі, знаєте кому? Фариту, він зреагував миттєво, й так вдало склались імовірності… Дитину відновлено як автономну інформаційну систему. Як особистість. І годі себе мучити, Сашко. Учора, наприклад, ви могли нарватися на куди гірші неприємності… Встаньте, я хочу ще раз подивитися.

У вічі вдарив сонячний зайчик — відблиск, відбитий металевим браслетом. Сашка замружилася.

— Саш, очі розплющуємо, дивимося на мене… Так. Я прошу пробачення, що вас ударив. Але вас треба більше бити. Я б вас відшмагав, якби міг. Учора ви практично завершили переміщення з базового біологічного стану у перехідний, нестабільний. У вас колосальна внутрішня рухливість. Зараз ви випереджаєте програму на семестр, не менше. Стабілізація в нас за планом на четвертому курсі, перед літньою сесією. Якщо мені доведеться ще два з половиною роки терпіти ваші вибрики, Олександро, я ж не витримаю. Я піду на пенсію.

Він посміхнувся, начебто бажаючи, щоб Сашка поцінувала жарт.

— Вам уже виповнилося дев’ятнадцять?

— Ні. У травні.

— У травні… Дитина. Ваш професійний розвиток страшними темпами випереджає фізіологічні можливості. І сповільнювати процес штучно не можна… Так, Сашенько, ви кара й дарунок в одному, як то кажуть, флаконі.

— Я складу іспит?

— Не смішіть мене. Ви складете блискуче. Якщо не закинете навчання, звичайно.

— А Захар Іванов, — Сашчин голос затремтів, — не склав.

— Не склав. — Стерх перестав посміхатися. — Ось іще що вас мучить… Не склав. Мені дуже шкода Захара, Сашенько… Це нещастя… Ви думаєте, навіщо ми з Олегом Борисовичем повторюємо вам, як прокляті: вчіться! Учіться, готуйтеся до іспиту! Ви думаєте, ми жартуємо? Е-е-е…

Він погладив її по голові, як маленьку дівчинку.

— Учіться, Сашко. Наполегливість у вас є, не вистачає стриманості й дисципліни. Усе буде добре… А Фариту ви скажіть усе-таки спасибі, ви його всі ненавидите, а без нього, між іншим, і першого семестру не подужали б… Ну що, мир?

Сашка підняла очі. Стерх дивився на неї згори вниз, ледь усміхаючись.

— С… спасибі, — промовила вона, запинаючись. — Ви допомогли… з дитиною… Я б там і вмерла.

— Не треба вмирати… Зізнайтеся, Сашко, — вам же цікаво вчитися?

— Так. — Вона перевела подих. — Дуже.

* * *

У неї зовсім не залишилося пристойного одягу. У мокрому спортивному костюмі вона вибігла на мороз і здивувалася, не відчуваючи холоду.

Бігцем повернулася в гуртожиток. Прийняла душ. Сіла перед розкритою валізою, не знаючи, що робити. До індивідуальних із Портновим залишалося сорок хвилин.

Огорнулась рушником, як римський патрицій, вийшла на кухню. Біля вікна сиділи дві першокурсниці — колишня сусідка Лена й ще одна, руденька, веснянкувата, дуже бліда.

— Привіт, — сказала Сашка й окинула обох оцінюючим поглядом.

Лена була значно грубша за неї й ширша в плечах. Зате руда дівчинка…

— Як тебе звуть?

— Іра.

— Устань, будь ласка.

Вона злякано встала. Сашка оглянула її — і зріст, і розмір цілком влаштовували.

— Будь ласка, дай мені твої джинси й светра. Просто зараз.

Дівчина голосно ковтнула слину.

— Ці? Які на мені?

— Можна ці. Можна інші. Тільки швидко.

— Ага, — пролепетала Іра й швидко вийшла з кухні. Лена залишилася, заціпенівши над чашкою чаю.

— Це ненадовго, — недбало кинула Сашка. — Дружня позика. І не треба так дивитися.

* * *

Вона з’явилася до Портнова хвилина в хвилину в чорних вовняних штанях і яскраво-жовтому візерунчастому светрі ручного плетіння. Перелякана Іра не пошкодувала для грізної Самохіної найкращого, що знайшлося в неї у шафі.

— Гарно, — сказав Портнов замість привітання. — Десь я вже бачив ці квіточки… Готова до заняття?

— Готова.

— Починай. З першої по десяту, але не підряд, а в тій послідовності, в якій я скажу. Спочатку третю.

Сашка на мить розгубилася. Вона звикла робити вправи за принципом «снігова куля» — друга вправа наростала на першій, третя на другій і так далі.

Портнов розвалився за своїм столом. Дивився крізь скельця окулярів, очі були зовсім безжальні, риб’ячі.

— Мені довго чекати? Чи вам треба розспіватися?

Він знущався.

Сашка вперлась руками в спинку рипучого стільця, набрала повні груди повітря і уявила собі довгий ряд взаємозалежних понять, яких ніколи не існувало на світі, але їх відтворено зараз її уявою… Або чимось іншим.

Поняття… нематеріальні сутності, які бачилися Сашці схожими на краплі сіруватого желе, вимірювалися числами й виражалися знаками. Але ці числа не можна було записати, а знаки — уявити. Сашчина свідомість оперувала ними, змушуючи складатися в ланцюжки, ланцюжки — переплітатися таким чином, щоб окремі фрагменти, зливаючись, утворювали нові й нові сутності. А потім вона розплітала ланцюжки, що «відкарбувалися» один у одному, подумки, не ворушачи губами, відчуваючи, як посмикується від напруги права повіка.

— Сьома! Зараз, із цієї точки… Стій! Півтакту назад! Із цієї точки — сьома вправа, вперед!

Сашку почало нудити від зусиль. Світ, відтворений за кілька хвилин, нахилився, начебто перевернули вулика з бджолами. Почувся невдоволений гул. Сашка ткала з нічого нові ланцюжки зв’язків і змістів, замикала й розривала кола, повіка смикалася дедалі сильніше.

— Десята.

Новий стрибок. Сашка ніколи ще не робила вправи впереміш, але внутрішній механізм, частиною якого була її особистість, уже розігрівся й запрацював на повну силу, яка живилася впертістю й ненавистю до Портнова. Він хоче з неї знущатися? Ще хто з кого!

— Друга!

Сашка похитнулася. Вирівнялася. Провела по обличчі кінчиками пальців, відчула фактуру грубої тканини, начебто на голову надягли мішок. Друга вправа… Все майже спочатку, де ж вихідна точка… З якого розгалуження почати?!

— Будеш іще грубіянити?

Голос долинав здаля. Сашка бачила обличчя Портнова начебто крізь безліч переплетених волокон, блискучих, ніби шовк.

— Стоп, Самохіна… Стоп. Я тебе запитую: будеш грубіянити? Будеш на пари запізнюватися?

— Не буду, — сказала Сашка крізь зуби.

— Востаннє тобі вірю. — Портнов посміхнувся. — На завтра готуй завдання за активатором — схема на сторінці три. Буде краще, якщо ти постараєшся.

* * *

Вона вийшла з інституту, але не на подвір’я, а на вулицю Сакко і Ванцетті. Бруківка блищала, мов натерта олією. Сашка зупинилася під великим ліхтарем, стилізованим під старовину… а може, й справді старовинним. За матовими скельцями повільно коливався вогонь, і жовта крапка відбивалася в кожному кругляку.

Відчинилися двері кафе на протилежному боці. Вийшла жінка, одягнена не по сезону — в короткому світлому пальті, легковажній кепці з картатим козирком. Коли вона ступнула на бруківку, Сашка здивувалася: як можна ходити по кругляках на таких височенних підборах-голочках?

Слідом із кафе вибрався Денис М’ясковський. Накульгуючи, побрів із жінкою, точніше, за нею, мов собачка. Сашка спостерігала, заінтригована. Між цими двома, зовсім не схожими, не відповідними, стрімко розгорталися напружені, навіть вибухонебезпечні стосунки.

Вона відступила. За кілька кроків від ліхтаря вже починався півморок. Сашка зупинилася там, де темним отвором виділявся вхід у завулок.

— Могло бути й гірше, Сам розумієш, — сказала жінка хрипкуватим, майже хлоп’ячим голосом.

— Не могло, — сказав Денис.

Він стояв у розстібнутому пальті, білий шарф звисав до землі крученою мотузкою.

— Це ж початок семестру, — голос у Дениса тремтів. — До заліку ще далеко… Це ж лише початок семестру!

— Далі буде складніше, — сказала жінка.

Денис зробив крок уперед. Сашка обімліла: він схопив жінку за комір і підняв над землею так, що метнулися в повітрі тонкі підбори; він був вищий за неї на голову й важчий, мабуть, удвічі. Жінка в його руках здавалася зовсім беззахисною, але вона й не намагалася пручатись.

Минула секунда. Сашка не встигла навіть скрикнути. Денис видав дивний звук і поставив жінку на бруківку. Шукаючи рівновагу, вона все-таки втрапила підбором у щілину між кругляками.

— Пробачте, — глухо сказав Денис. — Я…

І він раптом осів перед нею, упав на коліна, й Сашці зробилося вдесятеро страшніше, ніж за мить перед цим.

— Тебе багато жаліли, Денисе, — сказала жінка, намагаючись висмикнути підбор із глибокої щілини.

— Не треба!

— Ти можеш їм допомогти. Ти знаєш як.

— Я не можу! Я не…

— Можеш, можеш. Твої однокурсники можуть. І ти. Подивися, як працює Павленко. Подивися, як рве жили Самохіна.

Сашка здригнулася.

— Ти пам’ятаєш залік на першому курсі? — Жінка говорила легко й навіть весело. — Пам’ятаєш, що мені тоді обіцяв?

— Я не можу цього вивчити!

— Дитячий садок, — з легким жалем сказала жінка. — Денисе, все в твоїх руках. Іди працювати.

І легковажно цокаючи підборами, вона пройшла повз завмерлого на бруківці Дениса, повз інститутський ґанок, повз вхід у підворіття. Проходячи повз Сашку, повернула голову; в неї було маленьке біле обличчя, перегороджене, ніби щитом, темними окулярами.

Сашка ніколи не бачила її раніше. Але цієї миті впізнала.

* * *

Вона заварила чай, запарила окропом бульйонний кубик. Віднесла все в кімнату номер двадцять один, сіла за курний стіл, замислено розгорнула жовту брошурку — понятійний активатор. Сторінка три, схема номер один. Просиділа над нею п’ять хвилин і вже не в змозі була відірвати очей.

Жовта книжчина, видрукувана на кепському папері, була ключем, який з’єднував уламки багатьох головоломок. Вона зшивала — грубо, на живу нитку — нелегкий досвід, отриманий Сашкою під час навчання, і її власні уявлення про світ, які неабияк похитнулися за останні роки.

Є речі, які неможливо уявити, але можна назвати. Отримавши ім’я, вони зміняться, переллються в іншу сутність і перестануть відповідати імені. Тоді їх можна буде назвати знову, вже інакше, й цей процес — заворожливий процес творіння — не має меж. Ось слово, яке називає, і слово, яке означає. Поняття як організм і текст як всесвіт.

Четвертий вимір, «зашитий» у схему, геть-чисто позбавляв почуття часу. Слово було результатом, і воно ж — першопричина будь-якого процесу. Перед очима в Сашки попливли «ракетки» — повільні яскраві іскри, які зазвичай бувають, якщо рвучко нахилитися або стати на голову. Чай охолов, бульйон укрився масною плівочкою, але це не мало значення.

Схема на сторінці три лежала перед нею, неначе кришталева модель термітника. Скоряючись кожен своєму завданню, пересувалися зміст за змістом. Вони обмінювалися імпульсами, вибудовували власну ієрархію і руйнували її, щоб збудувати нову. Сашка схопила себе за волосся; слово «гармонія» розклалося на відтінки, мов сонячний промінь, і зібралося знову — в досконалості.

— Ну ні фіга собі!

Вона провела великим пальцем по зрізу сторінок. Активатор не здавався дуже грубим, він був, як журнал «Юность», що його колись давно приносила Сашці мама. На кожній сторінці була схема — нова, пов’язана з попередніми й наступними, чергова комірка в нескінченних стільниках Сашчиного розуміння. Тому колосальному полю, яке на секунду відкрилося її очам, не було кінця-краю.

— Яка краса, — прошепотіла Сашка.

Слова різонули своєю неточністю, затертістю, вульгарністю. Вона кліпнула — з вій полетіли несподівані сльози — і спробувала сказати те саме, не вдаючись до звичних слів.

Вітром закрило кватирку. Розлетілися списані аркуші паперу. Сашка струснула головою, начебто виходячи з нірвани. Хотіла закрити книжку, але рука здригнулася. Схема номер три, завершена до сліз, вабила погляд, приковувала увагу: «Оце воно». Воно приходить, накочується, й зупинитися неможливо…

Колосальним зусиллям волі вона змусила себе закрити активатор. Полетів бібліотечний пил. Розслаблюватися було зарано. Було ще завдання за текстовим модулем.

Вона допила охололий чай. Підтягла до себе підручник, розгорнула перший параграф. Мигцем глянула на сторінку, заповнену безглуздими знаками. Замружилася — від страху й передчуття.

Лоскітне відчуття того, що ти — напередодні. Зараз почнеться. Зараз.

І Сашка вгризлася в текст.

Звичка концентрувати увагу, звичка до щоденної напруженої праці робила свою справу. Сашка пливла, розсікаючи абракадабру, виразно відчуваючи, що осяяння на підході. Ще трішечки…

«Вони мовчки проминули триповерховий особняк, складений із рожевуватої цегли, зійшли на ґанок поміж двох кам’яних левів — морди їхні стерлися від частих доторків, але правий здавався смутним, а лівий глузливим, навіть веселим. Леви нерухомо дивилися на Оріон».

— Привіт, — сказав Костя.

Сашка підняла очі. Костя Коженников стояв на порозі, у руці в нього був шмат піци.

— Вибач, — сказала Сашка, — мені треба довчити параграф.

Костя кивнув. Коли Сашка наступного разу відірвала очі від книжки, він сидів за столом навпроти, піцу вже було з’їдено. Костя пальцем пересовував по столі засохлі крихти — викладав візерунки.

— Вибач, — сказала Сашка. — Запрацювалася.

— Ага… Наші всі працюють. Сидять, як миші, носи в книжки поховали… Портнов М’ясковського сьогодні дрючив за вправи… Що з тобою трапилося, га?

— Я росту як поняття.

— Як що?

— Я поняття. Не людина. Ти теж, напевне, поняття. Ми всі — структуровані фрагменти інформації. І мені це, як виявилося, подобається дедалі більше. Мені цікаво бути поняттям. Я росту.

Костя змахнув крихти на підлогу.

— Про тебе Єгор запитував.

— Хто це?

— Це хлопець із першого курсу, з яким ти спала.

— І що ж він запитував про мене — в тебе?

— Не в мене. У Лізи.

— Іншим разом буде запитувати, нехай Ліза передасть йому, що я вже не людина. А тому ні з ким не можу спати. Хто бачив, щоб математична статистика трахалася з першим законом Ньютона?

— Сашко, — сказав Костя, — слухай… Ти тримайся. Тобі більше за всіх дістається. Напевне.

— Зовсім ні. — Сашка посміхнулася й відразу ж посуворішала. — Ось М’ясковському… Йому треба якось допомогти.

— У нього все-таки Попова куратор. Це трохи легше.

— Це не легше, Костю.

Він здивовано втупився в неї через стіл.

— Ти так упевнено говориш…

— Тому що знаю. Вибач, мені справді треба вчитися. Мені дуже багато задали.

Костя підвівся.

— Навіщо я приходив… У деканаті сказали, тобі дають підвищену стипендію. Як кращій студентці.

— Павленко буде в захваті.

— Так. — Костя посміхнувся. — Сашко…

— Що?

Він дивився на неї майже хвилину. Хотів щось сказати, але так і не зміг. Похитав головою, начебто просив вибачення.

— Ні, нічого… Я пішов, бувай.

Він розчинив двері і буквально ніс до носа зіштовхнувся з Фаритом Коженниковим.

Костя відступив, точніше, відлетів, ніби його штовхнули в груди.

— Привіт, — сказав Коженников-старший, уважно розглядаючи Костю на порозі й Сашку в глибині кімнати. — Ви посварилися, чи що?

Костя, не кажучи й слова, не дивлячись на батька, прослизнув повз нього в коридор. Фарит провів його поглядом. Зачинив за собою двері.

— Пробач, якщо заважаю.

Темні окуляри, цього разу опалово-димчасті, робили Сашчиного куратора схожим на лижника-екстремала. Він підійшов, перевірив на міцність клишавого стільця й сів, підібравши поли темного плаща.

— У мене немає цих грошей, — мовила Сашка. — Я їх викинула. У ліс.

Поверхом вище бухав магнітофон. За стіною бурмотів телевізор. Хтось із тупотом пробіг коридором.

— Я зістрибнула з поїзда, — сказала Сашка. — Хотіла втекти. Але в мене нічого не вийшло. Словом, грошей у мене нема.

— Я не по гроші, — сказав Коженников. — Я на них не багатію, як ти можеш здогадатися. Це лише слова, яких ніхто не вимовив і вже ніколи не вимовить.

У його окулярах відбивалося світло настільної лампи.

Сашка витерла сльози тильним боком долоні. Сльози злості й полегшення.

— Вибачте, — процідила крізь зуби.

— Це ти мені пробач. Я прийшов і позбавив тебе душевної рівноваги.

— Душевної рівноваги у мене нема вже дуже давно… Сьогодні я бачила Лілію Попову… Отож нема ніякої Лілії Попової. Це — теж ви.

Коженников гойднувся на стільці назад-вперед. Зарипіло розсохле дерево.

— Я права?

— Права, звичайно. — Коженников посміхався. — Тільки, будь ласка, ні з ким більше своїми спостереженнями не ділися. Хто я такий… що я таке, давай поговоримо потім. Коли ти станеш дорослішою.

— Якщо ви хочете знати, — сказала Сашка дуже тихо, — я про вас взагалі ні з ким не хочу говорити. Я не хочу навіть знати, хто ви… що ви таке.

— Добре. — Коженников кивнув, примружив очі. — Згоден… Тепер збирайся, ходімо.

— Куди?!

— Інститут надає тобі квартиру. Винаймає на час навчання. Недалеко, на Сакко і Ванцетті, напроти навчального корпусу. Мансарда. Гарне місце.

— Я не хочу, — сказала Сашка невпевнено.

— Та ну. Тобі ще не набрид цей сирітський затишок?

Він обвів кімнату рукою: три ліжка, з них двоє порожні, під жовтими смугастими матрацами, й одне, Сашчине, навскіс укрите полинялим напиналом, стілець, дуже облуплений, і ще один, триногий, розкрита валіза, захаращені столи, зім’яті папірці в курних кутках… Сашці стало соромно.

— Ну…

— Не марнуймо часу. Господиня чекає на нас о пів на восьму, зараз сьома. Є в тебе час завтра після занять тягатися з валізами? Нема? Ось і я так думаю. Поквапся.

* * *

— Ви були не праві щодо Кості.

Над містом Торпою височіло зоряне небо. Над дахами сходив Оріон. Тротуар і бруківка взялися кригою, навіть гілля голих лип поблискувало під ліхтарями. Сашка йшла пліч-о-пліч із Фаритом Коженниковим, тримаючи в руках поліетиленові пакети. Коженников котив валізу, маленькі колеса раз у раз втрапляли в щілини між кругляків. Тоді він підняв валізу за ручку й поніс.

— Костя єдиний зумів мені допомогти. І ви дарма… думаєте, що він слабак. Він дуже гарна, сильна, чесна людина.

— Дякую, що ти так говориш. — Коженников швидко на неї глянув.

— Я сама винна в тому, що сталося, — сказала Сашка. — Винне слово. Одне-єдине.

— Так буває. Уже хто-хто, а ми з тобою знаємо ціну словам.

Сашка посковзнулася. Коженников підхопив її під руку.

— Не падай. Тут недалечко. Тільки вулицю перейти.

Сашці здалося, що будинки на вулиці Сакко і Ванцетті зсунулися, схилилися до неї, майже стикаючись черепицею, залишили тільки вузеньку доріжку під ногами й смужку неба над головою.

— А можна, я відпрацюю за Дениса?

— Що?

— Якщо Денис не може, я відпрацюю за нього. А ви… не чіпайте його, будь ласка.

Вони проминули будівлю інституту. Майже всі вікна давно згасли — було пізно. Світився ліхтар перед входом у темний завулок, дві пляшки з-під пива вмерзли в глибоку калюжу.

— Саш, ти думаєш, я садист?

— Я про вас взагалі не думаю.

— Думаєш, я знаю. Не переживай за Дениса. Він чесно викладається — до межі. Але рано чи пізно йому доведеться зрозуміти: якщо не стрибнеш зараз «вище голови» — пиши пропало. Чим раніше він це зрозуміє, тим краще.

— Я…

— А ти не можеш йому допомогти. Ти допомогла Кості, бо любила його. І зараз любиш.

— Нічого подібного!

— Так. Тільки ви, двоє дурних цуценят, назавжди втратили своє щастя. І дарма ти кажеш, начебто в чомусь винна. Його провина — перша й головна.

— Я його не люблю. Я… з ним дружу.

— Ти за нього боїшся. Люблять не того, хто збуджує, а того, за кого страшно А цьому хлопцеві, Єгору, ти ніколи не зможеш пробачити.

Сашка зупинилася. Коженников зробив кілька кроків і озирнувся.

— Майже прийшли. Нам туди, де леви… Ти чого?

Сашка мовчала. Коженников повернувся.

— Ну, що трапилося?

— Він зрозуміє. Коли буде на другому курсі — він усе зрозуміє, — сказала Сашка переривчастим голосом.

— Звичайно, зрозуміє. Ну, пішли?

Вони мовчки проминули триповерховий особняк, складений із рожевуватої цегли, і зійшли на ґанок між двох кам’яних левів — морди їхні стерлися від частих доторків, але правий здавався смутним, а лівий глузливим, навіть веселим. Леви нерухомо дивилися на Оріон.

Коженников подзвонив. Відчинила жінка років шістдесяти, сухорлява, швидка. Взяла в Сашки один пакет.

— Марія Федорівна. А це Олександра Самохіна, Сашка. Ось ключі. Візьми.

Два величезних ключі — з важкими головками, зі складними борозенками — лягли Сашці в руку. «Як я їх носитиму, — здивовано подумала вона. — Хіба що на шиї, замість прикраси?»

— Світлим ключем відмикаються вхідні двері. Темний — від твоєї кімнати. Ходімо.

Зсередини повіяло вогким тиньком і майже вивітреними парфумами. Автоматично ввімкнулася маленька жовта лампочка. Господиня кудись зникла. Сашка зі своїми клунками йшла крученими східцями слідом за Коженниковим, який тяг валізу. Сходи були такі вузькі, що валіза раз у раз застрягала.

Сашка крутила головою в півмороку. Грубе поруччя вигиналось, мов дека старовинного музичного інструмента. Звук кроків відгукувався луною. Вони проминули кругле віконце другого поверху, й тут Сашка зупинилася, начебто в неї ноги приросли до сходів.

Коженников озирнувся на майданчику третього поверху.

— Сашко?

— У мене проблема.

— Кульок порвався?

— Ні. Я…

— Піднімайся, ось уже двері!

Сашка, спотикаючись, зійшла на третій поверх. У коридорі було темно, Сашка перечепилася через свою валізу.

— Десь тут вимикач, — пробурмотів Коженников. — А, ось.

Спалахнула лампочка. Сашка кліпнула очима. Перед нею були вузькі двері, обшиті потемнілим деревом.

— Відмикай.

Ключ знайшов своє місце легко й без примх. Тихо клацнуло. Двері відчинилися. Сашка першою ступнула вперед і намацала вимикач.

Вона стояла на порозі крихітної, майже іграшкової квартири. Стеля, біля дверей дуже висока, хилилася, робилась дедалі нижчою і біля вікна сягала Сашчиного зросту. За вікном був крихітний балкончик, обплетений голою виноградною лозою, а ще далі лежала вулиця Сакко і Ванцетті, таємниче підсвічена ліхтарями.

Праворуч були прості білі двері, за ними виднілася ванна, оздоблена чистою рожевою плиткою.

— Дивися. Тут посуд, електрочайник… Сміливіше, до всього можна торкатись, освоюйся.

Антикварний письмовий стіл, точніше бюро, — безліч полиць і шухляд. Горіхова стільниця, колись закапана чорнилом, а потім очищена майже цілком. Книжкова шафа. Дошка з маленькою праскою. Гардероб із безліччю вішаків. Годинник із боєм; ось він зарипів механізмом і неголосно, делікатно пробив восьму.

Сашка, не роздягаючись, опустилася на краєчок новенького, в міру твердого ліжка з ортопедичним матрацом. Коженников затяг до кімнати валізу.

— То що в тебе за проблема?

— Мені здалося.

— Не хочеш — не кажи.

— Мені здалося, — повторила Сашка, — що я прочитала шматок із… — Вона затнулася. Портн… Олег Борисович казав, що в текстовому модулі можна «побачити» фрагмент імовірного майбутнього…

— Дежа вю, — Коженников посміхнувся. — І що ти прочитала?

— Про левів. Біля входу. Зовсім точно.

— Ну то й що?

— Та нічого особливого, — Сашка облизала губи. — Напевне… — І заговорила несподівано для себе, швидко, захлинаючись. — Ви можете керувати часом. Ви замикаєте його в кола. Для вас нічого не може бути дивного в тому, що людина читає… і це з нею трапляється за годину.

— Увесь світ — текст, — Коженников поклацав вимикачем у ванній, — у ньому жінки, чоловіки — всі слова…

— Це Шекспір, — сказала Сашка. — Увесь світ — театр.

— Кожен дивиться з власної дзвіниці. Шекспір сформулював так. Ти, можливо, скажеш інакше.

— Я справді можу читати своє майбутнє?

— Запросто. Коли ти купуєш квиток на поїзд — ти не тільки читаєш своє майбутнє, ти його формуєш. На квитку зазначено час відправлення… Вагон… Місце… Це значить, що в найбільш імовірному майбутньому ти з’явишся на вокзал, підійдеш до вагона, номер якого надруковано в квитку…

— Вам подобається з мене сміятися?

Сашка сама здивувалася, як безпорадно пролунав її голос. Коженников перестав посміхатися.

— Пробач. Я не хотів тебе скривдити. Це надто серйозна тема, щоб говорити про неї без сміху.

Він поклав долоню на ручку дверей, масивну, бронзову.

— Добраніч, Сашко. Я піду.

Двері відчинилися в темряву коридору.

— Фарите…

— Так?

— Дякую вам, — пробурмотіла Сашка через силу. — Ви допомогли мені… коли я… помилилася з братиком.

— Нема за що, — відгукнувся він сухувато. — Що-небудь іще?

Сашка скулилася від ніяковості.

— Ця квартира… мені дуже подобається.

— За це не треба дякувати — вона належить тобі по праву. До побачення.

І він пішов.

* * *

Ранком, перед початком занять, Сашка підійшла до Дениса М’ясковського. Мовчки взяла його за рукав, відвела вбік, до вікна.

— Чого тобі? — похмуро запитав Денис.

— У мене таке було, — сказала Сашка. — Я загрузла… але потім упоралася. Сама.

— Ну ти ж не знаєш, що в мене! — Денис нервував. — Навіщо ти говориш?! Ти не знаєш!

— Знаю. — Сашка дивилася йому в очі. — Знаю, Деню. У Кості теж таке було. В усіх. Роби, як я скажу: не вставай із-за столу, поки не вивчиш.

— Тобі легко давати поради!

— Мені не легко, Денисе. — Сашка посміхнулася. — Я знаю, що кажу.

Пролунав дзвінок на пару до Портнова.

* * *

— «Що значить ім’я? Троянда пахне трояндою, Хоч трояндою назви її, хоч ні». Іншими словами, суть предмета не змінюється від назви. Це життєва омана на кшталт того, що Земля пласка. Називаючи предмет, даючи йому ім’я, ми змінюємо його. І одночасно заважаємо змінюватися. Ім’я — мов рогатина, що фіксує змію на її шляху. — Портнов зробив рух, начебто притискаючи рогатиною уявну гадюку. — Між іншим, зверніть увагу: суперечливість якого-небудь твердження майже напевне означає, що воно вірне… Увійдіть.

Притискаючи долоні до живота, увійшов Андрій Коротков, блідий, скорчений, зовсім хворий.

— Вибачте, — пробурмотів він, дивлячись повз Портнова. — Я отруївся… Ось довідка від лікаря. — Відірвав на мить від живота праву руку й простяг Портнову складений учетверо сірий аркушик.

Портнов розгорнув його, пробіг поглядом по діагоналі.

— Ідіть, ви вільні, — сказав уривчасто.

По аудиторії пробіг шепіт ремства. Коротков скинувся.

— Але…

— Ідіть. Поговоримо, коли почуватиметеся краще, — голос Портнова не віщував нічого доброго.

— Можна, я посиджу? — нервово облизуючи губи, попросив Коротков.

Портнов простяг йому довідку.

— Тоді заберіть це, будьте люб’язні.

Андрій узяв із його руки папірець і, так само скорчений, побрів до свого місця. Портнов почекав кілька секунд, поки в аудиторії не запанувала мертва тиша.

— Мені можна продовжувати? Дякую. Отже, є й інша омана — ім’я механічно визначає властивості предмета. Ось ручка. — Він підкинув і спіймав темно-синю кулькову ручку з білим ковпачком. — Якщо я назву її… земляним черв’яком, вона зміниться?

Група «А» другого курсу насторожено мовчала. Ніхто не хотів нариватися.

— Не зміниться. — Портнов зневажливо кинув ручку на стіл. — Тому що даний шматок пластмаси не має ніякого відношення до процесів і явищ, про які ми з вами говоримо, вивченню яких присвячуємо наш час… У перервах між танцюльками й вирішенням шлунково-кишкових проблем. Крім того, коли я кажу — «дати ім’я», то не маю на увазі жодної з мов, якими користуються в побуті люди, що живуть нині. Я маю на увазі Мову, яку ви почнете вивчати на третьому курсі… Деякі — раніше. Самохіна, о котрій годині у вас заняття з Миколою Валерійовичем?

— О шостій.

— Чудово. О шістнадцятій тридцять я чекаю на вас у себе в кабінеті, в адміністративному крилі. Група, розгорнули підручник на сторінці чотири й п’ять… Павленко, я буду вам вдячний, якщо ви перестанете розмовляти з М’ясковським під час занять. На завтра будьте ласкаві відпрацювати додатково вправи вісім-а й вісім-б з додатку до збірника завдань.

* * *

О шістнадцятій тридцять дві вона сиділа за столом, дивлячись на аркуш перед собою. Щойно Портнов провів на ньому пряму горизонтальну лінію.

— Що це?

— Обрій. Небо й земля. Верх і низ.

— Ще?

— Простір і площина. Поле додатка. Екран.

— Екран, — повторив Портнов із ноткою задоволення в голосі. — Припустимо… Ось метелик. — Він швидко, кількома лініями зобразив у верхній частині аркуша великого метелика. — Ось його проекція. — Під горизонтальною лінією приблизно, штрихами, зобразив тінь із двома крильми. — Як можна виразити зворотний зв’язок?

— Ніяк. Зворотного зв’язку немає. Я відбиваюся в дзеркалі. Але дзеркало не може відбиватися в мені.

— Справді?

Сашка зчепила пальці. Їй здавалося, що вона на порозі розуміння чогось дуже значного, простого й величезного, але ось як буває: забувається знайоме ім’я — так і Сашка не може зосередитися… Пригадати…

— Ви добре пам’ятаєте схему на сторінці три? — тихо запитав Портнов.

Сашка кивнула.

— Відтворіть по пам’яті… «Витвір».

Сашка перегорнула аркуш. Провела олівцем, не відриваючи його від паперу. Вийшла цілком замкнута фігура — вона залишалася об’ємною і при цьому була нанесена на площину.

Сашка ковтнула слину. Її малюнок існував у часі — сам по собі. Починався й закінчувався. Кільцем.

— Я не розумію…

— Зрозумієте. Зараз досить того, що ви правильно відтворюєте. Впишіть у цей знак — «зв’язок».

Сашка заплющила очі. Провела олівцем. Стало дуже спекотно. Прокотилася крапелька поту по спині під светром.

— Що вийшло?

Сашка втупилася в аркуш: там було зображено округлий знак із аверсу золотої монети.

— Слово, — сказала Сашка несподівано для себе.

— Так, — погодився Портнов. — Слово. Це перший ваш крок у світ Мови, він же буде й останнім… Тому що Слово зав’язане й закільцьоване на собі. Воно на початку й воно в кінці. Ви навчилися його розпізнавати на другому курсі, це непогано, але коли — якщо — ви навчитеся його виявляти, я скажу, що ви чесно заробили свій червоний диплом.

Портнов випростався з виглядом людини, яка добре виконала свою роботу. Його кабінет був менший за кабінет Стерха, в ньому поміщалися тільки стіл, книжкова шафа та сейф у кутку. Портнов присів навпочіпки перед сейфом, відімкнув сталеві дверцята і з видимим зусиллям витяг дуже велику книгу, схожу на сіру цеглину. Поклав на стіл перед Сашкою.

Вона взялася за обкладинку.

— Руки!

Сашка злякано відсахнулася.

— Скільки разів повторювати — не відкривати книги, поки я не скажу?! Ви не знаєте, що там, ви не готові до того, що побачите! Скільки разів ви горіли на власній цікавості, досі жаба навчилася б!

Сашка демонстративно заховала руки за спину.

— Це словник, — сказав Портнов на тон нижче. — Організований шар за шаром. У ньому п’ять вимірів. Це значить, що вас із вашим мізерним досвідом буде періодично перекидати в ірраціональні «кишені» з можливістю тимчасових петель. Чи треба цього боятися? Ні. Чи є в цьому для вас небезпека? Так! Щоб не згоріти, мов сірник, вам потрібно буде найсуворішим чином виконувати правила, яких я вас навчу. По-перше… ви мене слухаєте чи вдаєте скривджену?

— Я слухаю, — сказала Сашка.

Портнов всівся верхи на стілець перед нею, протер окуляри краєчком светра.

— По-перше, за один сеанс ви можете зчитувати тільки один інформаційний шар. Один. По-друге…

Він витяг із кишені тоненьку яскраво-синю паличку, в якій Сашка з подивом упізнала довгу іменинну свічку.

— Перед тим як братися до роботи, відрізуєте три сантиметри свічки… Згоряє сантиметр за хвилину, іноді швидше, але трьох сантиметрів вистачить. Ставите між пальцями ось так. — Портнов застромив свічку між вказівним і середнім пальцями правої руки. — Кріпите скотчем. І підпалюєте.

Сашка ледь чутно прошепотіла:

— Може, простіше сигаретою припекти?

Портнов глянув на неї поверх окулярів, так що Сашка прикусила язика.

— Коли ви працюєте зі словником, Самохіна… Якщо ви зможете, звичайно, з ним працювати. Вас не відволіче й не виведе з трансу ні будильник, ані крик — ніщо! Тільки різке болісне відчуття. Миттєве! Ви струснете вогонь, і нічого вам не зробиться. Хочете спробувати зараз?

— Хочу, — жадібно сказала Сашка.

* * *

Біль був, як від комариного укусу. Сашка сіпнулася, бажаючи пришльопнути комара й повернутися до навчання, але світ, що складався з міріад відтінків, уже зісковзував із неї, ніби капелюх, який відносило вітром. Цей світ, який постійно перебував у русі, пронизаний зв’язками, карколомними й неочевидними, й водночас природними та гармонійними. Цей світ, який вона щойно почала досліджувати і вже була вражена його мудрістю й красою. Цей світ, ідеально пристосований для того, щоб розуміти його дедалі глибше — від зв’язку до зв’язку, від листочка до кореня, й далі, й ширше, аналізуючи, синтезуючи, задихаючись від радості…

Світ згас. Сашка сиділа в кабінеті Портнова. Між двох обпечених, склеєних скотчем пальців димів недогарок свічки. Вона піднесла руку до обличчя — два пухирі, один на вказівному пальці, другий на середньому.

— Я не встигла. Я не осягнула шар до кінця. Давайте ще раз.

Портнов устав, надягаючи перстень. Сашка спробувала була підвестися, але він жестом звелів їй залишатися на місці. Підійшов упритул до столу, взяв її за підборіддя, закинув голову й різонув по очах відбитим променем.

Сашка замружилася.

Портнов мовчки взяв словник. Сховав у сейф. Сашка встала.

— Ви ж хотіли дати його мені!

— Він важить десять кілограмів.

— Ну то й що! Ви все одно збиралися віддати…

Портнов скоса глянув на неї. Витяг пачку сигарет.

Замислився.

— Ти, як і раніше, не куриш?

— Ні.

— Шкода.

— Куріть, — царственно дозволила Сашка.

Портнов затягся.

Сашка дивилася, як він димить. Ніколи — або надзвичайно рідко — Портнов бував розгубленим у її присутності. Тепер він ходив кабінетом, випускаючи цівки диму під стелю, й час від часу нахиляв голову, ніби прислухаючись до нечутної репліки.

Іноді він скоса позирав на Сашку. Від цих поглядів вона нервувала щораз дужче.

— Ну що я знову зробила не так?

— Що таке зміст, Самохіна?

— Проекція волі на ділянку її додатка.

— А що таке ви? Замислювалися колись?

— Людина.

— Друга спроба.

— Студентка. Об’єкт для ваших садистських експериментів.

Портнов раптом розсміявся. Він сміявся ще рідше, ніж впадав у розгубленість, і Сашка впевнилася: щось тут не так.

— Вам пропонуватимуть аспірантуру. Десять разів подумайте. Якщо ви справді те, чим тепер здаєтеся, вам належить дуже критично ставитися до пропозицій. Навіть привабливих.

— Але я ще другого курсу не скінчила, — сказала Сашка невпевнено.

— Саме так… Саме так, Самохіна. — Портнов тріумфально посміхнувся. — Добре, підказую: ви — те, що сидить зараз переді мною, біологічне створіння з невміло підведеними очима… це проекція. Проекція чого?

— Що вам до моїх очей?!

— Я запитую — проекція чого?

— Ідеї? — припустила Сашка. — Цього… ейдоса?

Портнов ще тріумфальніше посміхнувся.

— Ідіть. Гуляйте до шостої. На завтра відпрацюйте схему на сторінці вісім.

* * *

Смеркло. Одночасно з темрявою прийшла відлига. Вітер носив запахи землі й води. Сашка стояла посеред вулиці Сакко і Ванцетті з піднятим до неба обличчям і слухала, як шелестять струмки під осілими шарами снігу.

У минулі кілька днів умістилося надто багато. Вона встигла навчитися літати. Відняти одяг у першокурсниці. Посваритися й помиритися зі Стерхом. Побачити уривок свого майбутнього. Поговорити з Коженниковим про Костю. Обпекти руку… До речі, опік, якого вона спочатку не помічала, болів дедалі дужче.

Сашка зачерпнула снігу зі спинки чавунної лави. Приклала до руки. Сьогодні на вечір була запланована робота, багато роботи, але думка про бутерброд із ковбасою, котра з’явилася один раз, тепер не бажала полишати.

Повз неї пройшли дівчата з групи «Б», однокурсниці Оксани. Зарипіли на всю вулицю двері — в кафе-підвалі напроти інституту горіло світло, хтось сміявся, працювало радіо…

Сашка перетнула вулицю. Спустилася на п’ять сходинок. Відчинила двері й увійшла.

— Добрий день. Мені бутерброд із докторською… і каву. І томатний сік, будь ласка.

За дерев’яними столами сиділи, курили, розмовляли о цій порі здебільшого першокурсники. Сашка побачила Іру, ту саму, чиї штани й светр носила вчора й сьогодні. Дівчинка щось палко розповідала, схиливши голову, а поруч, так само схилившись до неї, сидів Єгор.

Сашка підійшла, несучи перед собою маленьку тацю. Іра помітила Сашку перша й замовкла, начебто проковтнула гумову грушу.

Єгор озирнувся.

— Привіт, — сказала Сашка. — Можна, я тут присяду?

— Сідай, — хрипкувато сказав він. — Тільки ми вже йдемо, знаєш.

— Не кваптеся, — Сашка виразно глянула на лише надкушені тістечка на столі, на повні чашки ще гарячого чаю. — Не кваптеся, мені треба дещо вам сказати.

Іра мовчала. Сашка з подивом побачила, що дівчинка боїться — справді боїться, не на жарт.

— Подивися на мене, — м’яко сказала Сашка, звертаючись до Єгора. — Чого відвертаєшся?

Той неохоче підвів погляд. «Тут затемно, — подумала Сашка. — Якби я могла, як Портнов і Стерх, пускати в очі людям сонячні зайчики і в їхньому світлі бачити внутрішній світ співрозмовника…»

Єгор відсахнувся.

— Чого ти так дивишся? Просто… як…

— Як хто?

Єгор мовчав.

— Слухайте мене обоє, — сказала Сашка, ледь посміхаючись. — Зараз у вас другий семестр. За кілька тижнів почнеться деструкція… Так вони це називають. Ви розпадетеся на частини… зсередини і будете здатні думати тільки про те, що перед очима. Не залишиться ні любові, ні страху, ні інших дрібниць, які відволікають від справи. Це не те щоб неприємно… це дивно. А потім, якщо ви будете добре вчитися… А будете, куди ви подінетеся… Ви складетеся наново. І станете вже трішки іншими. І тоді, на другому курсі, коли у вас почнеться введення в практику… Тоді ти згадаєш мої слова, Єгоре. І зрозумієш… Щось зрозумієш, тільки я про це, швидше за все, вже не дізнаюся.

Єгор з Ірою дивилися на неї з роззявленими ротами. Сашка зі смаком відкусила бутерброд.

— Та ви їжте… Чай холоне. Я вам від душі бажаю щастя. Не ображайся, Іро, штани й светра я тобі поверну… потім.

Вони мовчки дивилися, як вона їсть. Сашка випила свій сік, допила каву, промокнула губи серветкою й підвелася.

— Бувайте, братці. Згадуйте незлим-тихим.

— Ти не зрозуміла… — почав Єгор.

— Ти лижі так і не купив?

Єгор мовчав.

— Шкода, — сказала Сашка. — Уже зима закінчується… Ну, я пішла.

Здається, вони й далі дивилися їй услід, навіть коли двері за нею зачинилися.

* * *

Настала весна.

По Торпі текли струмки, зміїлися серед кругляків, і в глибоких калюжах спочивали розмоклі кораблики. Сашчине життя змінилося повністю; можливість самотньо жити в своїй квартирі, сидіти вечорами за столом-конторкою і читати, перечитувати, просто думати в тиші, дивлячись, як горять ліхтарі на вулиці Сакко і Ванцетті, варта була багато чого, і Сашка високо цінувала свій новий статус.

Вона не ходила на лекції — для неї було складено індивідуальний розклад. Сашка спала до десятої ранку, потім пила каву, заварюючи її тут-таки, у своїй мансарді, на маленькій електроплитці. Потім розгортала зошита, де Портнов розписав для неї завдання, і бралася до роботи.

Спершу — текстовий модуль. Як Сашка не силкувалася — жоден із «змістів», які випадково з’явилися їй під час роботи, не міг претендувати на роль «фрагмента ймовірного майбутнього». Далі — понятійний активатор. Портнов вимагав, щоб Сашка опрацьовувала його письмово, тобто витягала в один ланцюжок усі доступні їй послідовності та зв’язки. До дванадцятої рядки починали зливатися в неї перед очима; дрібно списані аркуші зошита переставали гнутися, і, нахиляючись до них, можна було відчути ніжний запах пасти, якою заправляють кулькові стрижні. Сашка вдихала цей запах і, посміхаючись, думала про найбільшу гармонію світобудови, про красу логічних послідовностей і золотих іскринок випадків, які з’являються раптово, нізвідки, щоб освітлити — відтінити, підкреслити — нескінченну точність і правильність інформаційної картини світу.

Потім вона йшла гуляти містом Торпою. Перехожі дивилися на неї — хто з подивом, хто з побоюванням, хто з жадібною цікавістю. Незабаром Сашка звикла до цих поглядів і перестала їх помічати.

Річка вийшла з берегів і знесла дерев’яний місток. Вилупилося листя з бруньок. Сакко і Ванцетті стояла, обгорнута зеленим липовим димом.

Першокурсники натикалися на одвірки, силкуючись пройти у двері. Збоку це мало кумедний і водночас моторошний вигляд.

Сашка записувала завдання в особливий зошит — щоб не помилитися і випадково не зробити зайвого. Портнов, як і раніше, не дозволяв їй самостійно працювати зі словником — Сашка допадалася до книги тільки на заняттях, під його особистим наглядом.

Вона давно повернула светра й штани Ірі. Підвищена стипендія дала їй можливість прикупити дещо в місцевому універмазі — не висока мода, звичайно, але й у недоносках ходити більше не було потреби. У перукарні напроти універмагу їй зробили стрижку каре. Домовляючись із молоденькою перукаркою, Сашка згадала Валеру, який учився на третьому курсі, коли вона тільки прийшла в інститут: «Тобі стрижку каре і помаду яскравішу…» Де тепер Валера, хто й чого його навчає?

Вона підфарбувала губи карамельно-рожевою помадою і вирішила, що загалом задоволена своєю зовнішністю. Дім Дімич, який завжди ставився до Сашки зі стриманою симпатією, тепер начебто вперше побачив її; то вимогливий і навіть крикливий, то розгублений і незадоволений собою, він приділяв Сашці більше уваги, ніж решті дівчат групи.

Сашка відповідала на його ентузіазм привітною байдужістю.

У квартирної хазяйки на першому поверсі був телефон. За невеличку платню вона могла дзвонити додому, коли заманеться, й не ходити для цього на пошту, не сидіти в черзі.

— Ма, привіт! Це я!

Сашка відразу клала слухавку, якщо на дзвінок відповідав Валентин. Після кількох разів мама розкусила нехитрий фокус.

— Ти з Валею що, говорити не хочеш?

— Чому?

— Та припини. Не хочеш — не треба. Твоя справа.

— Я… тут зв’язок поганий.

— Зрозуміло.

— Як у вас там справи? Як малий почувається?

— Добре.

— Усе нормально?

— Нормально, авжеж. А в тебе?

— І в мене нормально… Ну, бувай.

— Усього найкращого.

Попервах після таких розмов Сашка впадала в депресію і навіть плакала. Звістки про те, що дитина здорова, щоразу трішки полегшували камінь на її душі. Але тон, яким із нею говорила мама, був зовсім убивчий. Відсторонений, чужий.

Настав квітень. Мама пом’якшала. Навіть кілька разів сама подзвонила хазяйці й попросила покликати Сашку. Телефонувала мама вечорами, саме тоді, коли Сашка сиділа над активатором. Виринати з роботи було так неприємно й тяжко, що вона попросила не кликати її до телефону.

— Ма, я сама дзвонитиму. Тут просто незручно… розумієш…

— Гаразд. Чекаю на дзвінок.

Що не день теплішало. З ранку до вечора в синьому небі над Торпою сяяло сонце. Сашка блукала сама, але в гарному настрої і одного разу, повертаючись додому, зустріла Дениса М’ясковського.

Той чекав на неї біля ґанку з левами. Очевидячки, чекав. Неуважно гладив по морді того з кам’яних стражів, який здавався веселим.

— Привіт. Ти до мене?

— Ні. У мене вікно між двома індивідуальними… Вирішив прогулятися.

— Ну гуляй. — Сашка витягла з сумки світлого ключа з важкою борідкою.

— Стривай. На два слова.

Сашка озирнулася на нього.

Денис за останні місяці обріс бородою, не дуже густою, але кучерявенькою. Борода прикривала його м’яке підборіддя, й він здавався старшим і більш мужнім.

— Костя пішов від Женьки.

— Що?

— Пішов, тепер у мене живе. Ось уже три дні. А ти нічого не помітила.

— А чому я повинна помічати?

— Тебе взагалі в інституті не видно, — начебто не чуючи її, провадив Денис.

— Правда? Ніхто не скаржиться. Ніхто з викладачів, я маю на увазі.

Денис похитав головою.

— Ти розумієш, про що я. Женька лютує, всіх наших дівчат налаштувала проти Костика. Ліза… для неї прізвище Коженников — уже вирок. А ти пішла, сховалася… начебто й не на нашому курсі.

— А до чого тут я?

— Усі знають, що ти саме «до того».

— Ось що, — Сашка миттєво спалахнула, — я з дитинства не привчена лізти в чужі сімейні чвари. Чоловік та жінка — одна спілка, пересплять — помиряться. Так і передай своєму другові.

Вона зійшла на ґанок і згадала — тут, на цьому ж ґанку він стояв! — Фарита Коженникова. «Чи не нам знати ціну слів?»

— Деню, стривай… Я бовкнула зайве.

Денис, який уже відійшов на кілька кроків, озирнувся.

— Ти чесно думаєш, що це він мене до тебе послав?

— Ні.

— Просто, це… Йому погано. Женьці добре — вона своєю образою харчується, мов павук. А Костя влип… Розумієш?

— Розумію. — Сашка зважила на долоні ключа. — Але допомогти зараз нічим не можу. Зрозумій і ти.

Денис переступив з ноги на ногу.

— Ясно, — сказав із гіркотою. — Ти завтра будеш на англійській?

— Швидше за все, ні.

— Ясно. Ну, бувай, я пішов.

— Привіт.

* * *

Сашка піднялась до себе, не заварила, як звичайно, чаю, не скинула навіть плаща — надягла навушники. Сіла біля вікна, поставила останній диск Стерха. Плеєр працював від мережі — коли Сашці набридло морочитися з батарейками, вона купила зарядний пристрій.

У зошиті, куди вона записувала завдання, проти сьогоднішнього числа стояли номери сімнадцять і вісімнадцять. Сашка сплела пальці, відкинулася на спинку крісла й заплющила очі. І вперше за багато днів зрозуміла, що тиша і те, що входить у її свідомість разом із нею, б’ються об скляну стіну.

Клятий Денис зі своїми новинами. Навіть замружившись, Сашка все одно бачила й квітковий ящик, у якому зеленіла розсада, й вулицю Сакко і Ванцетті, й вогні ліхтарів, які народжувалися в півмороку.

Якби вони не були однокурсниками — давно забули б одне про одного. У всякому разі, Сашка постаралася б забути про Костине існування так твердо, як тільки можна забути людину, якій врятували життя. Не водити ж вічно танки навколо однієї й тієї самої вульгарної байки: хлопчик дівчинку любив, а вона йому не дала…

«Вони помиряться, — думала Сашка майже зі співчуттям. — Вони будуть і далі разом нести своє випадкове сімейне ярмо. Мало хіба таких подружніх пар?»

Сімнадцятий трек закінчувався й починався спочатку. І знову. Ліхтарі на вулиці розгоралися яскравіше, стихли кроки й приглушені розмови, згасли вікна в будинку навпроти. Сашка сиділа, мов колода в навушниках, і дедалі більше розуміла, що завтра вона вперше за тривалий час з’явиться на заняття до Стерха з невиконаним завданням.

Хлопчик дівчинку любив…

Сашка відчула вже забуту нудоту. Пішла у ванну, схилилася над раковиною, але нудота відступила так само несподівано, як і накотилася. Чи значить це, що ще не всі несказані слова перетворилися на золото? Чи значить це, що в Сашки є шанс?

Стій.

Вимкнула плеєр, зняла навушники, знову сіла за стіл. Поклала перед собою аркуш. По пам’яті, не заглядаючи в активатор, намалювала знак «прихильність». Зверху, не відриваючи руки, нанесла «творення». Портнов учив її розпізнавати й складати знаки; Стерх натякав, що в майбутньому, курсі на четвертому, Сашка навчиться виявляти знаки, й тоді впритул наблизиться до своєї професійної досконалості…

Перед нею на папері лежав знак, який існував у трьох вимірах — на площині! — і розвивався в часі. Удруге в Сашчиному житті в неї вийшла така картинка. Але теперішній символ не було вписано в коло, як «слово», котре вона склала колись за завданням Портнова. Цей символ жив і розвивався лінійно, наскільки Сашка могла зрозуміти.

Вона придивилася. Символ ставав складнішим. Ось він подвоївся. І подвоївся знову. І ще. У Сашки потемніло в очах, коли вона зрозуміла, що їй це нагадує. Розподіл заплідненої клітини? Народження світу?!

У неї не було запальнички, але на коминковій поличці лежала коробка сірників. Тремтячими руками вона зім’яла аркуш із нанесеним на нього знаком, кинула на порожню сковорідку й підпалила.

Зайнявся папір. Жовті відблиски впали на стіни. Розгорнулася помаранчево-чорна квітка, скорчилася й згасла. Малюнок перетворився на попіл.

Сашка закусила губу. Тільки б вони про це не довідалися. Тільки б не довідався Стерх. Формально Сашка нічого не порушила, але якщо припустити — на мить припустити! — що вона справді це скоїла…

Вона уявила собі, як горить, згортаючись чорними пелюстками, цілий світ. І заплакала — уперше за багато днів.

* * *

Вона прокинулася серед ночі. Чи то був уже ранок? Годинник делікатно пробив третю. Виходить, Сашка майже чотири години проспала за столом, впустивши голову на руки.

Вона протерла очі. Озирнулася; на сковорідці лежала обвуглена паперова грудочка.

«Дурниці, — вирішила Сашка. — Це все мені намарилося від утоми… І від думок про Костю. Як сказав би Фарит, вважатимемо, що це був сон… Це був сон».

Вона викинула попіл у відро для сміття. Позіхнула, потяглася. Сіла до столу. Два треки належало відпрацювати до десятої, отже, в неї було п’ять годин на вдумливу роботу.

«Я вмію це робити, — сказала собі Сашка, виставляючи на дисплеї число сімнадцять. — Я це робила багато разів. І мене хвалили. Я талановита. Виходить, і зараз я послухаю трек, уважно його обміркую… Відчую… Або як це сказати?»

Вона натисла «плей».

* * *

Годинник пробив п’яту. Сам по собі цей звичний звук не міг привернути Сашчиної уваги, але щойно затих останній удар, годинник захрипів і зупинився. Сашка подумала, що треба підтягти гирю…

І наступної секунди рвучко випросталася в кріслі.

Щось трапилося. Щось відбулося. На дисплеї плеєра миготіли цифри п’ятдесят шість, але Сашка не могла зрозуміти, що це означає.

Вона озирнулася. Кімната здалася їй набагато меншою, ніж була насправді. Ящик, а не кімната. Нема чим дихати.

Вона підійшла до вікна. Рвонула на себе стулки. Задзвеніло скло. Полетіли на підлогу жовті смужки поролону. У кімнату ввірвалося весняне холодне повітря, до світанку залишалося близько двох годин. Ні про що не думаючи, а тільки бажаючи дихати, рухатися, жити, Сашка стала на підвіконня. Протиснулася у вузьку раму. Прим’яла розсаду в квітковому ящику. Відштовхнулася і злетіла.

Відкрилися зірки, затягнуті тонким шаром мереживних хмар. Унизу розгорнулася вогнями Торпа. Витягнута, мов струна, Сашка промчала над дахами, вкритими черепицею. Зачепила крилом старий флюгер. Виписала мертву петлю, спустилася нижче, помчала майже над самою бруківкою, легко ухиляючись від дерев і ліхтарних стовпів.

Піднялася вище й зависла з розкинутими крильми, як геральдичний орел. Тут було повно повітря. Сашка бачила й відчувала його, як мерехтлива мильна булька, що обіймає півколо обрію. Вона засміялася. Праворуч і ліворуч на краю поля зору з’являлися й зникали крила барви воронованої сталі. Не ті крильця курчати, які так незручно витирати рушником. Двоє величезних крил, кожне завбільшки як Сашка.

Вона склала їх бездумно, мов парасольку, й пірнула вниз. Пролинула над головами у двох двірничок, які просто теревенили; ті стурбовано підвели голови до неба, коли Сашчин вже й слід загув.

Описала коло над центральною площею. Побачила автобусну зупинку й сумовитих людей, які очікували першого рейсу. Піднялася вище й вмостилася на даху семиповерхівки, міського хмарочоса.

Холодне повітря протверезило її. Поводячи крильми, Сашка спробувала зміркувати, що тепер робити й чим може скінчитися авантюра. Швидкість, яку вона могла розвивати в повітрі, вражала. Згадалася давня мрія — виїхати з Торпи. Може, полетіти?

Вітер дужчав, хмари мчали небом, пласкі подерті. Зміст — проекція волі на ділянку її додатка. Високо за хмарами в небі тягся слід від реактивного літака, але Сашка бачила, що насправді цей отвір — вузька щілина, схожа на посмішку. Щілина то ширшала, то сходилася майже в ниточку. І за нею, по той бік неба, святково мерехтіли теплі вогні.

Сашка підстрибнула, відштовхнулась від черепиці босими ногами і, щосили змахуючи крильми, рвонула вгору. Щілина-посмішка поближчала. Сашці здавалося, що там, за нею, вона бачить величезний простір, освітлений мільйонами ліхтарів. Ще ривок — драні хмари залишилися далеко внизу. Сашка розчепірила крила, приміряючись, як зручніше протиснутися в щілину, і цієї миті з того боку неба спалахнуло сліпуче сяйво. Сашка замружилася. Їй на мить здалося, що вона стоїть у чотирнадцятій аудиторії перед Стерхом, а той пускає їй у вічі біле світло, відбите від металевої пластини…

І в цьому хірургічно-яскравому світлі назустріч Сашці з отвору метнулася темна крилата постать.

Сашка перекинулася й заточилась. Падаючи, пролетіла крізь хмари, ляпнула на скат даху, перекотилась, боляче забила крило, на самому краєчку втрималася, вперлась носками у водостік, розпласталась на черепиці. Просто перед нею — між нею та флюгером — звалилася з неба чорна тінь із попелястим волоссям, розвіяним на вітрі.

Він стояв за декілька метрів. Замість горба за його спиною простягалися двоє колосальних чорних крил. Закривали небо.

Сашка судомно сіпнулася, намагаючись підвестися з черепиці. Зісковзнула, перевернулася в повітрі, розкинула руки, ноги, крила — спіймала рівновагу над самою бруківкою. Майже склала крила, змахуючи самими кінчиками, й кинулася геть — уздовж чорної ущелини вулиці, вгору, вниз, під арку, збиваючи бурульки.

Чорний силует не відставав, навпаки, з кожним різким поворотом Сашка бачила його дедалі ближче.

Гуркотів грім. Раз у раз опромінювалося небо, тріскотіло, роздерте раптовою грозою. Здригаючись від світла, Сашка летіла, промчала вздовж вузького, мов труба, підворіття, різко звернула, огинаючи афішну тумбу… І всім тілом врізалася в старий каштан.

Перекинулася й упала.

Востаннє розкотився грім і завмер віддаля. Небо стемніло, не світилися вікна. З якимось шкряботінням погойдувався старий ліхтар на ланцюзі. На Сакко і Ванцетті повернулася тиша, і тільки десь далеко за рогом невпевнено дряпнула лопата двірника.

Сашка лежала на кругляку й не ворушилася. Вдавала мертву, немов дрібна комаха.

* * *

— Який вигляд мав цей знак?

— Я не зможу повторити. «Творення» в поєднанні з «прихильністю». Я не зможу.

— Можливо, ось це? — Стерх змахнув рукою. Просто перед Сашчиним обличчям виткався в повітрі й відразу розсипався іскрами той самий знак, що існує в часі, що живе за власними законами.

— Схоже.

— Схоже чи таки він?

— Він.

— Скільки разів він устиг розділитися, перш ніж ти його спалила?

— Тричі… Чи чотири рази.

— То три чи все-таки чотири?

Сашка схлипнула.

— Чотири.

Розвиднялося. У Торпі гасли ліхтарі. Сашка сиділа на чавунній лаві, скорчена, обхопивши руками плечі. Стерх стояв навпроти, не завдаючи собі клопоту вдавати горбаня. Його розслаблені крила торкалися вологого асфальту.

— Що було потім?

— Я почала слухати трек… Сімнадцятий. І вісімнадцятий.

— Скільки треків ти прослухала?

— Миколо Валерійовичу, — сказала Сашка, — це нещасний випадок… Мене перемкнуло.

— «Воно само»?

Сашка затулила обличчя руками.

— Я слухаю: скільки всього треків ви встигли відпрацювати?

— До п-п’ятдесят шостого. Всього сорок.

Довге чорне перо, підхоплене вітром, описало коло над землею і заплуталося в густому чагарнику. Стерх повів плечима. Його крила розгорнулися на всю ширину, відсвічуючи синім, ледь здригаючись на вітрі, і повільно склалися, притислися до спини, набуваючи форми невеличкого горба.

— Сьогодні о дванадцятій у мене в кабінеті.

* * *

Вона з’явилася на англійську. У брючному костюмі, з ретельно викладеним волоссям, підфарбована, підтягнута, мовчазна — начебто знову втратила можливість говорити. На вимогу англійки склала на дошці кілька фраз із неправильними дієсловами й жодного разу не помилилася.

Пара закінчилася об одинадцятій. Костя й Женя вийшли з аудиторії, не дивлячись одне на одного, і розійшлися в різні боки. Сашка спустилася в буфет, взяла склянку яблучного соку й сіла за вільний столик. Розкрила на колінах текстовий модуль і почала читати спочатку, з першого параграфа. Повторення — основа навчання. І робити це їй ніхто не забороняв.

Повільно, ретельно, слово за словом — скреготіння, гуркіт, безглуздий гамір. Так, ніби мільйон прекрасних пісень зазвучали одночасно і утворили, складаючись, какофонію. Так ніби мільйони зізнань у любові вимовлялися, накладаючись одне на одне, і вийшов гамір, балаканина — жодна воля тепер не впала б проекцією на площину додатка й не породила б змісту…

«Удвох вони змогли відтягти Сіві провулком геть від гавані. Навкруг валялися тіла. На лимонному дереві висіла дівчина. Вони ввійшли в якийсь порожній дім чорним ходом і поклали Сіві на кушетку. По підлозі до шафи тягся кривавий слід. Лікар зазирнув у шафу й відразу зачинив її…»

Склянка з яблучним соком упала зі столу й розбилася, розлетівшись бризками та скалками.

«…Вони можуть чинити різанину на вулицях. Але яке це, зрештою, має значення? Адже інша тканина, тканина життя, теж сплітається нескінчено, й коли вони спалюють одне місто, з руїн піднімається інше. Гора стає тільки більшою і ще вели…»

— Сашко? Сашко?!

Вона відірвала очі від книжки. Усі, хто був у буфеті, дивилися на неї. У юної буфетниці за стійкою були круглі, панічні очі.

— Сашко, отямся!

Костя стояв поряд, під його черевиками рипіло бите скло. Здається, щойно він відпустив лацкан чепурного Сашчиного піджака.

— Що сталося?

— Нічого, тільки ти репетуєш і стогнеш уголос. А більше — нічого особливого.

— Вади… навчального процесу. — Сашка криво посміхнулася. — Тобі ніколи не спадало на думку, що ми живемо всередині тексту?

— Ні, — сказав він, не замислюючись. — А… Стривай, що ти сказала?!

* * *

Вона спустилася в адміністративне крило, притискаючи до грудей текстовий модуль.

Секретарки на місці не було, на порожньому столі лежало тільки плетіння. Оббиті шкірою двері були відчинені.

— Заходьте, Самохіна.

Вона ввійшла.

Стерх походжав кабінетом. Портнов курив, сидячи в кутку на низькій кушетці.

А перед столом, заклавши ногу на ногу, сидів Фарит Коженников. Сашка спіткнулася на порозі й мало не впустила книжку.

Стерх подивився на неї через плече.

— Проходьте. Сідайте.

Повільно, не нахиляючи голови, вона пройшла через весь кабінет. Сіла в шкіряне крісло навпроти Коженникова. Побачила своє відображення в його темних дзеркальних окулярах. У підземному кабінеті було дуже холодно.

— Як ви почуваєтеся? — лагідно запитав Стерх.

Сашка вище підняла підборіддя.

— Що?

— Як ви почуваєтеся після всього, що трапилося вчора?

— Нормально.

Портнов кашлянув, начебто захлинувся. Із його ніздрів вирвалися два струмочки диму.

— Дуже добре. — Стерх кивнув. — Тоді ви дещо повинні дізнатися про себе, Олександро Самохіна. Олеже Борисовичу, прошу вас.

Портнов загасив сигарету об дно попільнички. Зняв окуляри, застромив у нагрудну кишеню картатої сорочки. Дужка окулярів зачепилася за ґудзик, і всі присутні в кабінеті секунд із тридцять чекали, поки він дасть їй раду.

Здолавши окуляри, Портнов витяг із пачки нову сигарету. Узявся розминати кінчиками пальців. Здається, руки в нього тремтіли.

— Поза сумнівом, із усього потоку ви, Самохіна, найсильніша та найобдарованіша студентка. І на цій підставі, очевидно, вирішили, що вам закон не писаний, все дозволено, що ви самі собі можете ставити завдання й самі їх виконувати, а все, що кажуть вам викладачі, заслуговує в найкращому разі на поблажливу усмішку…

— Ні, я нічого такого… — почала Сашка.

— Помовчіть! — Портнов люто розминав сигарету, на підлогу сипалися тютюнові крихти. — Ви розвиваєтеся з небувалою швидкістю, але ривками, безконтрольно й некеровано. На даний момент ваші можливості й рівень вашої відповідальності прийшли до такого кричущого протиріччя, що ми, ваші викладачі, повинні прийняти рішення… щодо вас. І ми його приймемо. Ось і все, що я хотів сказати.

Під пронизливим поглядом Портнова Сашка втягла голову в плечі.

— Тепер послухайте мене, Олександро, — заговорив Стерх. — Учора ви знічев’я виявили найскладніший інформаційний комплекс… Це була — у зародку — Любов, як ви її розумієте. Ви її реалізували, перевели в стан діючої проекції, а потім спалили.

— Ні, — пролепетала Сашка. — Я… Я не знала!

— Але й цього вам здалося замало. Ви взялися пробувати мої треки один за одним, і за годину здолали шлях розвитку, розрахований на півроку! Ви перша студентка на моїй пам’яті, якій вдалося щось подібне. Але якби ви освоїли не п’ятдесят шість треків, а п’ятдесят вісім, вас би вивернуло навиворіт. У буквальному значенні — матерія збунтувалася б. Кишки назовні! Одяг, шкіра, волосся — у грудочку. Ви коли-небудь вивертали брудну шкарпетку?!

— Я не знала! Ви мені не пояснили!

— Вам було сказано: досить! — гаркнув Портнов. — У вас достатньо інформації, щоб робити висновки!

— Не кричіть на мене, — тихо сказала Сашка.

Портнов звузив злі очі. Стерх на хвилину зупинився, взяв зі столу склянку води, покалатав, розглядаючи муху, що мляво плавала на поверхні.

— Олександро, вчора ви зробили черговий стрибок у розвитку. Неможливий з погляду всього мого досвіду… нашого досвіду з Олегом Борисовичем. Те, що ви не загинули, — найщасливіша випадковість. Але тепер, коли ви вціліли, виникає інше питання…

Стерх зупинився. Його завжди бліді щоки порожевіли. Очі з крихітними зіницями вперлися Сашці в обличчя.

— Якого дідька ви це зробили?! Що тепер робити з вами? Ви некеровані! Ви мавпа з гранатою! Неможливо, щоб біологічна людина отримала доступ до виявлення ще до переродження, до іспиту! А ви людина й поводитеся як людина! Як дівчисько! Як дурне, інфантильне, безвідповідальне…

Він із видимим зусиллям обірвав себе. Заклав руки за спину й знову заходив туди-сюди кабінетом. У тиші чулися тільки його кроки та десь далеко, в будівлі інституту, продзвенів дзвоник.

— Чому це я некерована? — заговорила Сашка, щосили намагаючись стримати тремтіння в голосі. — Поясніть, я зрозумію… Ось ви мене ображаєте, але навіть не намагаєтеся пояснити! Ви з нами поводитеся, як із тваринами, як із недієздатними ідіотами…

— Тому що ви такі й є, — докинув Портнов.

Коженников мовчав і дивився на Сашку, здавалося, зацікавлено.

— Гаразд, — почав Стерх тихим голосом, який нічого доброго не віщував. — Тепер із приводу пояснень. Я говорив вам, Олександро, що безконтрольні досліди заборонені й небезпечні?

— Але…

— Говорив чи ні?

— Говорили!

— Ви, здавалося, зрозуміли й дали мені слово не виконувати завдань понад програму. Було таке чи ні?

— Миколо Валерійовичу…

— Ви мені дали таке слово чи ні?!

— Так! Але я ж не розуміла…

— Тепер зрозумієте, — зловісно пообіцяв Стерх. — Олеже Борисовичу, ситуація надзвичайна. Ваші пропозиції?

Портнов клацнув запальничкою. Затягся, випустив цівку диму й одразу розчавив сигарету в попільничці. Знову витяг окуляри з нагрудної кишені, начепив на носа, втупився у Сашку поверх скелець.

— Я знаю одне: ця дівчина не вийде з кабінету, поки ми не знайдемо способу стримувати її.

— І способу, на жаль, радикального, — пробурмотів Стерх. — Ми змушені були запросити сюди вашого куратора, Олександро.

Коженников сидів нерухомо, крізь окуляри неможливо було визначити напрямок його погляду. Сашка скулилася.

— Фарите Георгійовичу, — Стерх говорив підкреслено коректно, — керівництво курсу звертається до вас із проханням забезпечити дотримання навчальної дисципліни студенткою Самохіною Олександрою.

Зависла тиша, довга, лунка. Сашка чудово розуміла, що благати нема рації. Єдине, що вона зараз може зробити, — зберегти гідність, наскільки це можливо.

Вона зібрала останні сили й розігнула спину. На ній був її найкращий костюм, жодна сльозинка не зіпсувала макіяжу. На мить вона побачила себе їхніми очима й раптом згадала, як корчився у вогні цей світ, який зароджувався…

Який був, виявляється, Любов’ю.

Очі Коженникова ховалися за чорними скельцями. Він дивився на Сашку невидимим, але добре відчутним поглядом — як колись у липні в приморському селищі, на Вулиці до Моря, а привела в Інститут спеціальних технологій.

Сашка потупилася.

— Завдання, виконані без дозволу, — тихим безбарвним голосом заговорив Стерх. — Свідомі метаморфози. Експерименти з виявленням сутностей. Все це я назвав би грубим порушенням навчальної дисципліни.

У кабінеті знову зробилося дуже тихо. І в цій тиші вперше заговорив Коженников:

— Миколо, є нюанс.

— Тобто?

— Я обіцяв не вимагати від дівчинки нездійсненного.

Стерх підняв брови.

— Що саме нездійсненне з того, що я перерахував?

— Вона розвивається, реалізуючи свою природу. — В окулярах Коженникова відбивалися лампи денного світла. — Вона не зможе зупинитися, якщо на диску записано кілька треків підряд. Видавайте їй по треку на диск, хіба це складно?

Зависла пауза. Стерх змінився в обличчі, його крила сіпнулися під піджаком, начебто бажаючи негайно розгорнутися.

Сашка скорчилася в кріслі, ладна провалитися крізь землю.

— Це нескладно, — глухо сказав Стерх. — Це… безпрецедентно. У мене ніколи не було студентів, здатних зняти десяток треків послідовно. Тому я використав стандартні навчальні матеріали.

— Схоже, тут нестандартний випадок? — м’яко поцікавився Коженников.

— Ви маєте рацію, — після коротенького мовчання сказав Стерх. — Так.

— Домовилися. — Коженников кивнув. — Що ж до виявлення сутностей… Сашко, ви усвідомлюєте, що зробили?

— Я не зумисно. Я не хотіла.

Портнов знову захлинувся димом.

— Тобто ви не усвідомлюєте?

— Чому ж. Усвідомлюю, — сказала Сашка тихо.

Стерх здійняв очі до підвісної стелі.

— Навіщо ви це зробили? — і далі допитувався Коженников.

— Випадково.

— Що вас підштовхнуло? Про що ви думали, перш ніж узятися за олівець?

Сашка винувато опустила голову.

— Це важливо, — Коженников кивнув, — про що або про кого?

— Про Костю, — сказала Сашка. — Про Костянтина Коженникова.

І твердо глянула на власне відображення в його темних окулярах.

— І від душевних переживань вирішили погратися зі змістами? — втрутився Портнов.

Сашка обернулася.

— Не погратися, Олеже Борисовичу. Хіба не ви вчили мене складати знаки? Не ви хвалили мене, коли все виходило? Ви хіба попереджали мене, що це заборонено?

— Я заборонив би тобі бігати по стелі, якби знав наперед, що ти на це здатна!

— Я теж не знала. Просто жила… Існувала, розташовувалася в просторі, функціонувала, діяла, була, тривала…

Вона спіймала себе на монотонному перелічуванні слів — у кожному з них була часточка необхідного їй змісту, але жодне не підходило повністю.

— Власне, це я мав на увазі, — тихо сказав Коженников.

— Що ж, — різко, майже агресивно заговорив Портнов, — ми не можемо жадати від дівчини, щоб вона перестала знущатися з інформаційного простору? Тому що це значить — ми вимагаємо неможливого?!

— Ні. — Коженников ледь посміхнувся. — Тепер, коли ми дещо уточнили, завдання прояснилося і його буде вирішено. Не турбуйтеся.

І обернувся до Сашки.

— Сашко, я хотів би поговорити з вами сьогодні… Коли у вас закінчуються пари?

* * *

Вона отямилася за довгим столом у великій аудиторії, де зазвичай проходили загальноосвітні лекції. Перед нею лежав аркуш, вирваний із зошита, й Сашка писала на ньому: «У цей час естетичне переживання розглядається як переживання цінності в рамках філософії цінностей». Народу в аудиторії було не так багато, і викладачка дивилася на Сашку якось дивно.

Сашка відкинулася на спинку стільця. Вона любила вчитися, лекції, які завгодно нудні, формулювання, які завгодно заплутані, повертали її до дійсності…

До дійсності, якою вона її розуміла.

Пролунав дзвінок.

Ні на кого не дивлячись, ні з ким не розмовляючи, Сашка повернулася до себе в мансарду. Попіл від спаленого аркуша ще досі лежав у кошику для сміття. Вона дала кімнаті лад, зібрала з підлоги жовті смужки поролону й винесла сміття. Сіла біля вікна, довго дивилася крізь скло на зелені липи вулиці Сакко і Ванцетті.

Чия була та любов, котру вона випадково, через дурощі виявила? Любов конкретизувалася, відшукала носія та предмет додатка… Об’єкт і суб’єкт… Коли Сашка спалила її — що трапилося з цими людьми?

Її руки шукали, чим зайнятися. Вона витягла олівець, знайшла стругачку в шухляді конторки. Підтягла до себе чистий аркуш, аби не смітити. Надягла стругачку на рильце затупленого олівця, провернула раз, другий. Ошурки падали на папір, складаючись у візерунок.

Сашка зібрала їх у пригорщу. Витрусила у відро для сміття. Вона не буде нічого малювати, їй заборонено виявляти сутності. Вона не буде, ні, тільки на хвилиночку розкриє понятійний активатор.

Жовтий папір, схеми, схеми, стовпчики, цифри. Сашка прикрила повіки. Чудовий мурашник змістів з усіма його рівнями та зв’язками, векторами, похідними багатьох порядків, колами, вісімками, прямими, що ведуть у нескінченність… Ні. Тільки дивитися. Тільки дивуватися. Гармонія…

Олівець сам зринув зі стругачки, гострий, мов голка. Воля. Творіння. Слово. «Що я роблю?» — в сум’ятті подумала Сашка, в той час як усе її єство, могутнє та гнучке, зміцніле й розвинене на завданнях і вправах, жило — існувало, розташовувалося в просторі, функціонувало, діяло, тривало…

А потім і думки обірвалися. Стрибком перейшли на наступний рівень, якого не назвеш звичними словами. Олівець ковзав, не відриваючись, виводячи символи з вкладеним четвертим виміром. Відблиски сонця на воді, маленьке весло — жовте, яскраве, пластмасове. Це ще не любов, це передчуття, переддень, це…

Дзвінок у двері вдарив, ніби пожежний дзвін.

Ніколи раніше до Сашки в мансарду не приходили гості, вона й не чула ніколи цього оглушливого дзвону. Сіпнулася рука. Зламався олівець. Сашка з жахом втупилася в аркуш, на якому мерехтів майже закінчений символ.

Дзвінки не втихали. Вона визирнула у вікно й побачила внизу, на ґанку з двома левами, Коженникова — але не Фарита, ні. Костю.

* * *

— Ф-фу… Ти мене налякав.

— Чого тобі боятися? — Костя підозріливо оглянув кімнату, потяг повітря носом. — Щось горіло?

— Та так… Паперове сміття. Ти сідай.

Костя опустився на край табурета. Огледівся, цього разу уважніше.

— Здорово тут у тебе. Не те що в нашій норі щурячій.

— Що, посварився з дружиною? — вирвалося в Сашки.

— Уже донесли? — Костя дивився вбік.

— Усе на поверхні. — Сашка зітхнула. — Чаєм тебе пригощати не буду, вибач, скінчився. Що сказати хотів?

Костя гойднувся назад і раптом так виразно нагадав Фарита Коженникова, що Сашці стало якось незатишно.

— Чого вони від тебе хотіли? Навіщо викликали? Я бачив: він теж там був.

Сашка зітхнула. Власне, Костя був єдиною людиною, якій вона могла розповісти все, ну, майже все. Без деяких подробиць.

І вона розповіла. Костя слухав, напружено подавшись уперед, механічно крутив у пальцях зламаний олівець.

— Ти хочеш сказати, що він за тебе заступився?!

— Не знаю. Вигляд це мало саме такий.

— «Не вимагаю неможливого…» Коли він посилав Лізку на панель — теж, виходить, неможливого не вимагав…

— А ти знаєш?!

— Усі знають. Коли він убив мою бабусю… теж не вимагав неможливого?

— Не вимагав. Ти міг здати залік з першого разу. Здав із другого.

Костині очі зробилися скляними.

— Але ж усе-таки здав, — пробурмотіла Сашка примирливо.

— Ти дуже змінилася, — сказав Костя. — Іноді мені здається, що ти стала схожа на нього.

— Але ж ти міг здати з першого разу. — Сашка відчувала, як у ньому наростає ворожість, і говорила поквапливо й вагомо, начебто налягаючи грудьми на потік шквалистого вітру. — Це правда, Костю, це неприємно й сумно, але це так. Ти міг. Але не здав… Ось ти його син, і ти його ненавидиш. Але, можливо, він не найгірший батько. Раціональний. Строгий. Ефективний.

— Що?!

— Можливо, він навіть любить тебе. По-своєму… Може, всі батьки на землі — проекції однієї-єдиної сутності. Тільки спосіб перетворення різний. Тінь балерини — виродок із крихітною головою і товстими ногами… Уявляєш, як може спотворити сутність який-небудь витончений спосіб проекції? Якщо ось ця купа перегною — проекція квітучого саду на нескінченний час, дощі й холоди… Якщо мій батько, який покинув маму з дитиною на руках, — проекція великодушного та люблячого чоловіка, просто сонце сідало й тінь лягла криво…

Сашка говорила, з подивом розуміючи, що мислить не словами. Слова — потім, а спочатку — гнучкі пружні… образи? Картини? Живі істоти?! Необхідність переводити ці думки-відчуття в звичну словесну форму починала обтяжувати її.

Костя взяв її за руку жестом турботливої медсестри.

— Сашко… З тобою все гаразд?

— Що? А, так. Бідолашна Джульєтта помилялася. Пам’ятаєш? «Лиш це ім’я мені бажає зла. Ти б був собою і не був Монтеккі. Що є Монтеккі? Хіба так зовуть обличчя й плечі, ноги, груди й руки? Невже немає в світі більш імен?» Життєва омана на кшталт тієї, що Земля пласка. «Як ви яхту назовете, так вона і попливе» — ось воно. Це правильно.

— Сашко… — здавалося, Костя нервував.

— Послухай, — вона примружила очі, щоб не бачити ні Кості, ні кімнати, щоб повніше відчувати переливи-дотики своїх нових думок, способів-думок-образів, істот-сутностей-думок-істот. — Я можу… створити… втілити… актуалізувати… реалізувати… намалювати вам із Женькою таку Любов, як у Ромео і Джульєтти. Ви будете відчувати… жити, переживати, хміліти… від єдиної у світі любові… Я її виявлю…

Сашка затнулася. Костя дивився щосекунди напруженіше. Танок пружних тіней, що заполонили Сашчину свідомість, сповільнився, на перший план вискочили рухливими рядками звичайні думки-слова.

— Пробач, я невдало пожартувала щодо любові. Я говорю зайве. Я… розумієш, я триваю, пливу, розтікаюся. Не можу зупинитися. Мене розпирає зсередини, я — мов тісто на дріжджах, я рано чи пізно вибухну, й тоді Коженников… даруй. Тоді він подивиться ось так, крізь окуляри, й скаже: «Це навчить тебе дисципліни…» І тоді я вже не терпітиму, Костю. Я зроблю щось жахливе. Уб’ю. Виявлю для нього кулю в серці.

Костині зіниці розширилися. Сашка зрозуміла, що зараз щось відбудеться. І справді — Костя заскрипів зубами й неболяче вдарив її по щоці. Вона відчула, як усередині в нього все брязнуло й задзеленчало від цього удару.

— Нічого, нічого, не лякайся, — вона спробувала посміхнутися, — все правильно… мені не боляче. Я ось що думаю: якщо поняття можна виявляти, то, напевне, їх можна виявляти наново. Створювати те, чого ніколи не було раніше, а не просто проектувати ідеї. Я проектор, я кіноапарат, кидаю тіні на екран… А хтось робить сутності з нічого? Як ти гадаєш, із нічого можна створити щось варте уваги?

— Випий води. — Костя блід на очах. — Вони тебе добили. Сашко, на третьому курсі одна дівчина збожеволіла… Так само.

— Усі дівчата божевільні. Кожна по-своєму. Слухай-но, мені здається, що я все можу. Я вирвалася з нашого тексту й можу подивитися на нього ззовні. І я бачу — це просто літери. Кожна людина — слово, просте слово. А інші — розділові знаки.

— Послухай, я можу покликати кого-небудь… Або…

Сашку накрило тишею. Костя ворушив губами, він хвилювався, він був на межі розпачу. Сашка кліпнула. Костя був тільки наполовину людиною, а наполовину — тінню, проекцією чогось дуже важливого, куди фундаментальнішого за все людство разом. Але він був ще людиною, у той час як Сашка рвалася, вислизала з оболонки, втрачаючи форму й здатність думати, і на краю її свідомості, що вже згасала, — чи розгоралася? — теліпалась роздратована фраза Стерха: «Ви коли-небудь вивертали брудну шкарпетку?!»

А потім розчинилися двері, й те, що було зовні, ступнуло в кімнату.

* * *

— Що з нею?!

Костя стояв, прихиляючись спиною до стіни. Двері у ванну були відчинені. Лилася вода з крана. Голос Фарита Коженникова щось відповів, але Сашка не розібрала слів.

Вона сиділа за конторкою. Не лежала без тями, як можна було очікувати. Сиділа, водила олівцем по аркушу, всуціль покресленому гачками, штрихами, спіралями.

— Що з нею буде? — знову запитав Костя.

Відповіді вона знову не розчула. Шум води припинився, Фарит Коженников увійшов у кімнату, і Сашка на мить замружилася. Тільки на мить. Фарит був у легких ясно-сірих окулярах, майже прозорих — і все-таки непроникних.

— Мені піти? — глухо запитав Костя.

Коженников поставив на полицю дві помиті чашки.

Сашка мигцем згадала, що пила кефір учора вранці й не встигла сполоснути посуд перед заняттями.

— Якщо тобі нема чого робити, синку, можеш піти в гастроном на розі й купити чаю, печива та розчинної кави. Ось це буде справжньою турботою про Сашку Самохіну. Збігаєш?

— Так, — сказав Костя після коротенької паузи.

— Тоді ось тобі гроші. — Фарит застромив руку в кишеню шкіряної куртки.

— Не треба. У мене є.

І Костя вийшов, не оглядаючись на Сашку.

Вона подивилася на аркуш під своєю рукою. У самому центрі, майже прихований закарлючками, ледь посмикувався недомальований знак. На очах втрачав обсяг, сплющувався, поки нарешті не завмер. Фарит акуратно витяг аркуш із-під Сашчиних стиснутих пальців, підніс запальничку. Папір спалахнув. Коженников відчинив заслінку крихітного каміна й поклав клаптик вогню на закіптюжену цеглу.

Відкрив ширше кватирку.

— Всемогутня, так?

Сашка потерла очі: їх пекло, ніби від довгого погляду на сонце. Лилися каламутні сльози, змиваючи так ретельно накладену туш для вій.

— Вони за тебе бояться, — пробурмотів Коженников. — Але вони не знають тебе до кінця. Якби знали — вбили б, аби уникнути світової катастрофи…

Він говорив, здається, з іронією. Він насміхався. А може, й ні.

Сашка дивилася на олівець. Коженников витяг на середину кімнати табурета й сів перед нею — зовсім поряд. Вона могла б торкнутися його, якби хотіла.

— Почуваєшся джином, якого випустили з пляшки? Готова будувати палаци й руйнувати їх? Можеш усе, геть усе?

Тепер він здавався серйозним. А може, знущався.

— Я не можу зупинитися, — прошепотіла Сашка. — Я не можу — не бути.

— Можеш, — сказав Коженников, і від звуку його голосу вона здригнулася. — Тому що я вимагаю, аби ти залишалася в рамках програми. Щоб ти не малювала живих картинок за відсутності викладачів. Щоб ти не літала, як Пітер Пен, і не лізла в усі видимі діри. Це моя умова, а я ніколи — запам’ятай, ніколи! — не вимагаю від тебе неможливого.

Він поклав перед Сашкою на стіл мобільний телефон у м’якому рожевому чохлі.

— Це тобі. Подзвони зараз же матері й скажи свій новий номер.

Сашка ковтнула слину.

— Я…

— Роби, що я сказав. — Коженников виклав на стіл пластикову картку з записаним на ній довгим номером. — Набір починай із вісімки.

Телефон працював. Клавіші озивалися на дотик ніжним звуком, начебто співали.

Гудок. Гудок.

— Алло… мамо?

— Сашко? Сашко, привіт! Ти звідки? Тебе так добре чути!

— Ма, у мене… тепер мобілка. Запиши номер.

— Та ти що?! Оце новина! Слухай, а це не задорого?

— Ні… не дуже. Записуй…

Коженников сидів, заклавши ногу на ногу, й дивився на Сашку крізь димчасті окуляри.

— То тепер тобі можна дзвонити?

— Ну… так. Принаймні якщо я терміново знадоблюся.

— Здорово!

— Ма… ну бувай, вибач, я не можу довго говорити…

— Бувай! Щасти! У нас усе гаразд, малий здоровий…

— Привіт… Валентинові. До побачення.

Вона натисла «відбій». На дисплеї висвітилася картинка — чи то земна куля, чи стилізований годинник. Сашка перевела подих.

— Молодець, — Коженников кивнув. — Тепер дивися на мене й слухай уважно.

Він зняв окуляри. Сашка кліпнула, карі очі Коженникова, звичайні, з нормальними зіницями, втупилися їй у обличчя.

— Завжди носи цей телефон із собою. Не смій вимикати ніколи. Стеж за тим, щоб акумулятор був заряджений. Зрозуміла?

— Так.

— Він принесе тобі лиху звістку, якщо ти завиниш. Ти, джине, якого випустили з пляшки, запам’ятай: за кожну спробу побудувати черговий палац на тебе чекатимуть дуже сумні новини. І ти дізнаєшся про них негайно. Носи телефон із собою.

Сашка опустила погляд на трубку.

Маленька, акуратна. У пухнастому рожевому футлярі, на якому — Сашка тільки тепер розгледіла — відстовбурчувалися поросячі вушка. Футляр був у вигляді поросятка з намальованим п’ятачком, кумедний, майже дитячий…

Усе змінилося.

Ніби джина, що злетів у небеса, зірвали звідтіля за бороду й з усього розмаху тицьнули обличчям у бетонну стіну. І замкнули в камері три на три метри. Без дверей.

Щойно вона відчувала, як може все, як наростає навколо нова реальність — це було некомфортно й страшнувато, але від цього росту перехоплювало подих!

Тепер вона стискалася. Збиралась у грудку. Так буває, коли палять синтетичну тканину — з великої та ошатної сукні виходить малесенька грудочка чорної смоли, причому за лічені секунди… Сашка, хвилину тому всемогутня, здатна літати, спроможна перетворювати світ, почувалася тепер крапкою серед площини.

Пролунав дзвінок у двері. Повернувся Костя, приніс пакетик чаю, банку кави, печиво й шоколадку. Сашка кутиком ока бачила, як він розставляє покупки на полиці, але не повернула голови.

Коженников щось сказав синові, той відповів півголосом і відразу про щось запитав. Сашка не розрізняла слів.

Зачинилися двері. Костя пішов. Сашка не рухалася.

— Не бачу трагедії, — тихо сказав Коженников. — Ти робитимеш усе те саме, тільки під наглядом педагогів. Я гадаю, вони призначать тобі додаткові заняття.

— Я більше не зможу вчитися, — прошепотіла Сашка.

— Зможеш. Навпаки — учитимешся старанніше. Але дисципліна, Сашко, й самоконтроль — корисні речі, іноді необхідні. Скажи, я не правий?

Сашка мовчала.

— Тобі до снаги зробити так, щоб він ніколи не задзвонив, — промовив Коженников м’якше. — Усе залежить від тебе. Як завше.

— Я вас бачила, — сказала Сашка. — Коли ви ввійшли. Я майже відразу осліпла… Фарите, ну неможливо ж жити в світі, де є ви.

— Неможливо жити в світі, де немає мене, — сказав він по нетривалій мовчанці. — Хоча звикнути до мене складно, я розумію.

* * *

— Не згинайте коліна, Сашко! Тягніться, ось так… Ще трохи, і вийде!

Ліза Павленко сиділа на шпагаті, впираючись руками в підлогу, але зберігаючи на обличчі байдуже-відсторонений вираз. Сашка застогнала, підвелася.

— Я не можу. М’язи болять.

— Тому що треба розтягуватися щодня! — Задля більшої переконливості фізрук приклав руку до грудей. — Ось Ліза розтягувалася, і в неї ж вийшло.

— Я дуже за неї рада, — сказала Сашка.

Дім Дімич зітхнув. Юля Гольдман вигнулася тріумфальною аркою й уже хвилин п’ять стояла в «містку», кінчиками волосся торкаючись дерев’яної підлоги.

— Сашко, здайте хоча б «колесо». Тільки телефон заберіть, я ж просив не ходити на заняття з мобілками!

Сашка похитнулася, зняла з шиї рожевий шнурок. Поклала телефон у кишеню спортивної куртки, замкнула на блискавку. Дім Дімич дивився майже роздратовано.

— Його що, вкрадуть? Ні на мить не можна залишити?

Сашка відповіла таким важким поглядом, що юний фізрук зніяковів.

* * *

О п’ятнадцятій сорок із тридцять восьмої аудиторії вийшла Женя Топорко. Оглянула Сашку гордовито, навіть не привіталась і відпливла коридором удалину.

— А, це ви, — зустрів Сашку Портнов.

Вона коротко привіталася й сіла на своє місце перед викладацьким столом — студентка, яких багато. Витягла понятійний активатор. Текстовий модуль. Втупилася в свої руки.

Телефон на шнурку торкався краєчка столу. Рожева пляма на межі поля зору.

— Спочатку я думав, що ви просто зубрилка, — пробурмотів Портнов. — Потім я запідозрив, що ви талановиті… Потім я здогадався, що ви дієслово. Це було, коли ви заговорили. Коли я звелів вам мовчати, а ви знайшли потрібне слово дуже швидко, мало не за кілька днів… Пригадуєте?

Сашка кивнула.

— Потім усе зависло на волосині, здавалося, я помилився… І Микола Валерійович помилився теж… І ви переродилися в стрибку. Стало зрозуміло, що ви дієслово, й виникла найсильніша підозра, — Портнов подався вперед, не зводячи з Сашки очей, — що ви дієслово в наказовому способі. Ви повеління, Сашко.

— Не розумію.

— Розумієте. — Портнов примружився. — Така наша спеціальність: нічого не можна пояснити. Можна тільки зрозуміти самому. Ви повеління, частина Мови творення… Несуча конструкція. Я говорив вам, що ви проекція. Пригадуєте? Отже, ви проекція Слова, якому незабаром належить прозвучати. І що не день, ви дедалі ближчі до оригіналу. Ви підмурівок, на якому можна звести цілий світ. І цього не можна пояснити, Сашко, це можна тільки зрозуміти.

Сашка замружилася.

На мить перестала думати словами. Здавалося, її думки — живі істоти, схожі на кольорових, підсвічених ізсередини амеб.

— Ви все розумієте, — сказав Портнов. — Вам бракує досвіду та знань. Другий курс… Ледь почали вчити Мову… Але ви вже Слово, Сашко, Слово, а не людина. Повеління, наказ. Ваша цінність як майбутнього фахівця колосальна. Ми займатимемося в травні, у червні, частково в липні — щодня й дуже серйозно.

Сашка скосила око на рожевий телефон.

— Під наглядом педагога! — підвищив голос Портнов.

Поплескав себе по кишені в пошуках сигарет. Сказав іншим тоном, дуже по-діловому:

— Беріть олівець і папір. Розкривайте активатор. Почнемо з дрібниць.

* * *

Сашка була мов повітряна куля, що рвалася вгору. А маленький рожевий телефон якорем тягнув її донизу й не давав зірватися. Вона прожила ось так, «на розрив», довгий день. Може, один із найщасливіших у своєму житті.

Вона вийшла від Портнова, переповнена картиною світу — яскравою, заворожливою і страшною. І носила її до вечора, намагаючись не розхлюпати.

Осяяння накочувалося хвилею й відступало знову. Коли Сашка усвідомлювала себе Словом — їй робилося легко, як ніколи в житті. Це був спокій кульбаби, яка вперше розпустилася на зеленій луці. Це була щаслива мить без вітру, без майбутнього й, звичайно ж, без смерті.

Потім вона знову відчула себе людиною. Згадала, що є на світі Фарит Коженников і що значить телефон на шиї. Стискала зуби й чекала, коли знову зрине слово-відчуття, і коли дочекалася, завмерла в теплому заціпенінні…

Увечері їй стало по-справжньому тяжко. Скінчила читати модуль, лягла в ліжко й загасила світло. Заплющила очі — й під повіками негайно розгорнувся прекрасний мурашник змістів.

Закономірності та зв’язки. Проекції та відображення. Сашка перевернулася на другий бік, потім ще раз, потім знову. Зім’яла простирадло. Сіла. У темряві цокав годинник. Горіли ліхтарі на вулиці Сакко і Ванцетті. На конторці лежав ненависний рожевий телефон. А навколо витали, кружляли, дражнили прокляті ейдоси. Сашці не подобалося це визначення, але іншого слова для позначення кольорових амеб, які тут крутилися, вона не могла дібрати.

У тім-то й справа, щоб правильно виявити. Усе вже є на світі. Все найкраще й підходяще. І щастя. Найпростіше з можливого — схопити за хвіст ось цю золоту амебу й виявити її правильно й чітко, без перекручувань. Щастя — те, що відчуває Сашка, коли розуміє себе словом. Щастя — те, що відчуває будь-яка людина, що з’єдналася зі своїм призначенням. Що перешкодить Сашці зробити це? Адже вона може!

Людська оболонка дратувала її, мов тісний костюм, їй потрібно, необхідно було вирватися, та рожевий телефон лежав на столі. Сашка встала й підійшла до вікна.

Ширше відкрила кватирку. Здалося замало; розчинила раму навстіж. Була доволі холодна весняна ніч, вогкий вітер ганяв хмари, то відкриваючи зірки, то знову їх затягуючи. Сашка стояла коліньми на підвіконні, глибоко дихала й відчувала, як вітер пробирається під нічну сорочку. Холод — це було чудово, це протверезило її. Сашка — людина.

— Я людина. Але я дієслово, — сказала вона вголос.

Пояснити це було неможливо. Сашка, яка провчилася майже два роки й пережила розпад і відтворення, змінена й та, що змінилася, приймала свій новий статус не розумом і навіть не інтуїцією.

Вона була, тривала, розташовувалася в просторі й часі. Вона готувалася прозвучати.

Реалізуватися.

Рожевий телефон лежав на столі. Сашці захотілося вимкнути його. А краще — кинути вниз, на кругляк. Нехай розіб’ється. Нехай вилетить акумулятор. Нехай назавжди згасне дисплей.

— Не можна, — сказала вона пошепки. — Не можна. Не можна!

Темний вихор пролетів по драному, вкритому клаптями хмар небу. Сашка сахнулася; навпроти, на скаті даху, на черепиці вималювалась тінь і заступила зірки, неначе хмара.

— Сашенько, а чому це ви не спите так пізно?

Вона двома руками вчепилася в підвіконня.

* * *

— Спокійніше. І подалі від ліхтарів, навіщо нам ці сенсації… У нас сорок хвилин, не витрачатимемо часу марно.

Холодний вітер забивав подих. Унизу лежала весняна Торпа, вулицями, немовби ріками, розтікався туман, і вогні ліхтарів ставали дедалі каламутнішими.

— За мною… Не треба поспішати. Спокійніше. І не забувайте дихати, ви не у воду пірнули…

Вони приземлилися на даху семиповерхівки. Туман заливав перший поверх і підкрадався до другого.

— Не змерзли?

— Н-ні.

— Сашко, я хочу, щоб ви знали: це не стільки навчання, скільки е-е-е… адаптація до умов, що склалися. Як каже наш спільний знайомий, не можна вимагати неможливого, а вам у вашому нинішньому стані просто необхідна розрядка… реалізація… Але я як ваш педагог категорично забороняю вам робити те саме наодинці. І ця заборона залишається в силі!

Від Торпи лишилися самі лише дахи, що пливли над ватяною поверхнею туману.

— Сашко, ми цінуємо вас, вашу працездатність і порядність. Ми розуміємо, як вам тяжко. Ви ж не дасте нам приводу… засмутитися, чи не так?

Сашка розгорнула крила так широко, як тільки могла. На мить стала містом Торпою — сонним містом під шаром туману, яке нібито ширяло в хмарах…

— Я п-постараюся.

Частина третя

— Ма, привіт. Я приїхала.

— Ура, Сашхен! Ти з вокзалу?

— Ні.

— А звідки?

Сашка засміялася.

— Я біля під’їзду з автомата дзвоню.

— Жартуєш?!

— Серйозно. Піднімуся за хвилину.

— Ну, ти даєш!

Коли відчинилися двері ліфта, мама вже стояла на сходовому майданчику, весела, свіжа, в літньому халатику.

— Ну, ти даєш! Як сніг на голову! Терористка!

І мама обійняла Сашку вперше за півроку. Сашка замружилася. За спиною зачинилися двері ліфта й знову відчинилися, бо наскочили на ручку перекинутої валізи. І знову зачинилися. Сашка з мамою постояли ще, не розтискаючи рук, потім Сашка знехотя обернулася й підняла валізу.

Двері ліфта зачинилися з роздратованим брязкотом.

— Слухай, — сказала мама, жадібно її розглядаючи. — А вигляд у тебе… чудовий. Зовсім доросла.

Вони ввійшли у квартиру, мама потягла Сашку на кухню, посадила за стіл і сіла поряд, не випускаючи її руки. Звивалася пара над каструлею, підстрибували в окропі варені яйця; мама заглядала Сашці у вічі, посміхалася й хитала головою.

— Зовсім велика… Абсолютно доросла. Який же ти молодець, що приїхала… Який ти молодець. А мобілкою не користуєшся?

— Дорогувато все-таки. — Сашка старанно посміхнулася у відповідь. — Нехай буде на крайній випадок.

— Я тобі дзвонила разів зо два, та не було зв’язку.

— Атож, таке в Торпі буває. — Сашка кивнула. — А малий спить?

— Тільки-но заснув, перед твоїм дзвінком. Учора ходили в поліклініку, наговорили нам компліментів. — Мама цвіла у посмішці. — Просто незвично… Вони всіх залякують, по лікарях ганяють… А тут і вага в нас ідеальна, й розвиток, і посміхаємося всім… Вони в цьому віці чужих бояться, буває, а Валя — мов сонечко. Бачить людину — і вітає… Спить, як бабак. Їсть, як ховрашок. А красень який став… Ти побачиш.

Вона згадала нарешті про каструлю, зняла з вогню варені яйця, поставила під струмінь холодної води.

— А Валентин працює. У нього зараз багато роботи… Зате й грошики є, ти собі не уявляєш, яке тепер усе дороге… Сашко, в тебе з’явився хлопчик?

— Чому ти вирішила?

Мама сіла навпроти, доторкнулася до Сашчиної долоні.

— Мені так здається. Ти змінилася.

— Ми просто давно не бачилися.

— Розкажи, — попросила мама. — Поки малий спить… Є час. Як ти там? З ким дружиш? За тобою, напевне, табунами хлопці ходять… Ти в нас дівчина гарна.

— Я вчуся з ранку до ночі. Не надто й походиш табунами.

— А все-таки? Хтось же тобі подобається? Що там за хлопці в тій Торпі, я навіть не можу собі уявити. Пристойні?

— Пристойні, гарні… Різні. Як і скрізь. Ти так говориш, начебто Торпа — це діра якась!

— Не діра. — Мама погладила її руку. — Я закохалася на другому курсі, пам’ятаю… платонічно. Не могла про нього не думати щохвилини… Як хвороба, накотило й потім так само швидко пішло… Але тепер усе інакше, так?

— На даний момент не маю ніякого особистого життя, — чесно зізналася Сашка. — Навчальні навантаження, знаєш.

Мама недовірливо похитала головою.

— Трудівниця ти моя… Ось і другий курс закінчився.

— На «відмінно».

— На «відмінно»… Сашко, давай-но забирай звідтіля документи. Після другого курсу — саме час. У нашому універі тебе з руками відірвуть, я дізнавалася.

— Ма… — Сашка визволила руку.

Мама вперто похитала головою.

— Саш. Давай залишимо все… в минулому. Ти пережила… Ти не прийняла Валентина. Тобто з ввічливості прийняла, але в душі… Тоді ти була ще дівчинкою. Підлітком. Тепер ти доросла… Я ж бачу. І ми можемо все це, недомовлене, сказати вголос. Ти бачиш: ми щасливі. Нам бракує тільки тебе, Саш. Тому що ти теж наша дочка, ти частина нашої родини, тебе ніщо й ніхто не зможе замінити. Повертайся додому. Будь ласка.

У Сашки пересохло в роті. Мама дивилася на неї через стіл і посміхалася.

— Я ж повернулася, — пробурмотіла Сашка. — Я… ти права, тепер я по-справжньому повернулася.

Мама підвелася, ледь не перекинула табурета, обійняла Сашку, пригорнулася обличчям до її плеча:

— Твоя кімната — вона, як і раніше, твоя, розташовуйся. Розвішуй речі. Нам із Валею зручно в спальні, й до малого недалеко вставати. Але він зараз спить ночами. Він таке сонечко, спокійний, веселий… Ти побачиш. Люди вчотирьох, бувало, жили в комуналках, у крихітних кімнатах, а в нас усе-таки окрема квартира. Завтра підемо в універ… Чи ти сама підеш? А потім треба буде з’їздити в Торпу по документи. І речі забрати, ти ж якісь речі там залишила?

— Ага, — сказала Сашка. — Це… ми потім вирішимо.

— Не треба зволікати. Ой, раковина забилася… Я хочу зробити зелений борщ, він майже готовий… Тільки щавель укинути. Хочеш? Він так чудово змінює колір у окропі… Чи ти спершу підеш у душ? Розкладеш речі? Ніч у поїзді, ти стомилася… Поспиш — там, у себе?

— Я краще тобі допоможу, — сказала Сашка. — Давай, наріжу щавель.

* * *

Ніч напередодні вона провела в щасливому півсні. Лежачи на м’якій полиці купейного вагона, слухала перестук коліс і потихеньку, поволі привласнювала собі поїзд.

Голова її була — тепловоз. Уздовж живота пружно крутилися колеса — дзвінкі та впевнені. Рейки на дотик виявилися гладенькими й прохолодними, ніби мармур. Над ранок на них випала роса. Сашка відчувала, як розлітаються крихітні часточки, випаровуються й знову конденсуються, як розступається туман перед обличчям, як мчить вітер за спиною, метляючись, немов собачий хвіст. Зелені семафори сходили над обрієм, як зірки.

Вона закінчила другий курс і відробила так звану практику — майже місяць на ремонті гуртожитку. Їй подобалося вправлятись із валиком для фарбування, з пульверизатором для біління, ходити в забрудненому фарбою та крейдою робочому одязі. Їй подобалося повертатися з розореної общаги до себе, приймати душ і лягати з книжкою на ліжко.

Вона перечитала за цей місяць кілька десятків книжок. Читала зі страшною швидкістю все підряд — класику, мемуари, дорожні нотатки, жіночі романи й детективи. Фонд районної бібліотеки міста Торпи був вивчений і просіяний мало не крізь сито. Текстовий модуль, понятійний активатор, задачники — всі книжки за фахом були вилучені Портновим і Стерхом до останнього примірника.

Сашка читала, поки можна було розрізняти букви. Потім заварювала чай і, не запалюючи лампи, сідала на підвіконня.

Небо згасало, мов екран. Спалахували ліхтарі, й у Сашки важчав подих. Вона чекала, дивлячись на сусідні дахи. Рідкісні перехожі поглядали на неї з подивом.

Дуже часто очікування виявлялося марним. О пів на другу ночі, сумовита й розчарована, Сашка злазила з підвіконня й лягала в ліжко, й довго лежала, прислухаючись до нічних шерехів, поки не провалювалася в сон.

Але час від часу — двічі чи тричі на тиждень — зірки над Торпою на мить заступла величезна тінь, і темна постать всідалася на дах навпроти. Це бувало на межі вечора й ночі, коли небо на заході ще світліло, а на вулицях уже стояла щільна темрява.

Тоді Сашка, задихаючись від радості, стрибала з підвіконня на вулицю й розгортала крила — іноді над самою бруківкою.

— …Сашенько, ви можете їхати, звичайно. Але вам самій буде тяжко й дико. Найкраще взяти днів зо три, відразу це обговорити з домашніми — так роблять багато студентів, два дні вдома, решту часу з друзями в поході… Не сидіти ж вам серед чотирьох стін? Обережно, не тупцюйте по шиферу, він побитий…

Улітку над містом бувало задушливо навіть ночами, від землі підіймалася пара, над дахами, вкритими черепицею, котра зберігала пал полудневого сонця, м’яко тремтіло повітря. Під час коротких перепочинків Сашка простягалася на черепиці, всотуючи її тепло, дивлячись на зірки, бездумно посміхаючись.

Під час нічних польотів Стерх не стільки вчив її, скільки — вона розуміла — дозволяв реалізуватися. Наглядав і осмикував — дуже тактовно. Вона зірвалася лише одного разу — піднялась надто високо над Торпою і на власні очі побачила, що місто є фразою, довгою складнопідрядною конструкцією і кому в ній легко можна було переставити.

Сашка притисла праве крило до боку, розкинула ліве, зціпила зуби від несподіваного болю в порожніх кістках і закрутилася дзигою. Вогні Торпи розмазалися, злились у концентричні кола. Потім і вони потьмяніли. Сашка провалилася у світ із багатьма вимірами, холодний і сухий, ніби скинута зміїна шкура. Чужа воля висмикнула її з темряви, вона знову побачила під собою землю, зовсім близько, й розкинула крила вже над самою бруківкою.

Стерх навіть не лаяв її.

— Занесло. Завалило. Нічого страшного, нічого, але бачите, як правильно, що я був поруч?!

Вона заспокоїлася на диво швидко. Відчуваючи себе словом, забувала, що таке страх, і навіть вигляд клятого рожевого телефону не викликав у ній звичного розпачу.

Стерх наполягав на тому, щоб додому вона поверталася завжди пішки й завжди входила через двері, як пристойна дівчина:

— Не лізтимете ж ви у вікно знадвору, ніби кіт у шпаківню? Це неестетично, погодьтеся.

Сашка палко дякувала йому за кожну нічну прогулянку. Вона не знала, як пережити це літо без польотів над дахами Торпи.

Лежачи в поїзді дорогою додому, Сашка до найдрібніших деталей пригадувала черепицю й ринви, горобині гнізда й флюгери старого міста, згадувала хлопчика, який одного разу побачив її з вікна. Він читав книжку про Малого й Карлсона, Сашка засміялася й помахала йому рукою…

Поїзд мчав крізь ліси. Сашка мріяла про те, як повернеться в Торпу.

* * *

— Чуєш — прокинувся!

З кімнати долинуло неголосне, невпевнене агукання. Мама, на ходу витираючи руки, побігла в кімнату. У дверях посміхнулася з виглядом змовниці.

— Ти його не впізнаєш.

Сашка сиділа за столом, водила кінчиком ножа по дерев’яній обробній дошці. Недоречно згадалося, як тут, ось на цьому самому столі, мляво лежала дитина, а Сашка, притискаючи до вуха слухавку, приймала та всмоктувала тишу, викидала з себе фрагменти чужої інформації. Добре, що тоді в неї не було рожевого телефону. Втім, їй і так вистачило неприємностей.

Так вийшло, що, приїжджаючи на канікули додому, вона весь час чогось боялася: здатися божевільною. Вбити людину. Перетворитися на чудовисько в усіх на очах. Зараз, коли ці страхи залишилися начебто позаду, Сашка боялася тієї хвилини, коли доведеться сказати мамі про зворотний квиток.

Він лежить у кишеньці сумки. Післязавтра, вечір.

— Ходімо, Валечко, ходімо, сонечку… Сестричка приїхала… Сашка приїхала, Сашенька, ходімо привітаємося…

Мама ввійшла на кухню, посміхаючись, несучи на руках темнокосого, темноокого, кругловидого хлопчика з осмисленим, хоча й сонним, поглядом. Сашка відклала ножа й підвелася.

Як він виріс! Із черв’ячка перетворився на людську істоту — дитину. Він був схожий на маму й на Сашку — волосся, губи, чоло. У ньому було щось і від Валентина. Сидячи в мами на руках, він дивився на Сашку з веселою недовірою, начебто запитуючи: а тут у нас хто?

— Сашка, сестричка. Сашка приїхала. Ось наш Валечка зустрів Сашку…

— Привіт, — сказала Сашка.

Дитина недовірливо витріщилася на неї і раптом посміхнулася.

Сашка зрозуміла, чому мама називає його сонечком. Кругле личко зробилася ще круглішим, напівкруглими відблисками лягли ямочки на щічках. Братик дивився з щирою радістю, начебто давно чекав на неї.

Начебто любив її.

* * *

— Відкоркуємо шампанське? — Валентин весело потирав руки. — На честь Сашчиного повернення?

Мама щойно вклала малого; він заснув без примх і дуже міцно. Сашка встигла тільки помітити, що колискова в мами тепер інша — не та, що півроку тому, не та, з якою вкладали Сашку. Якась нова пісня.

Минув день Сашчиного перебування вдома. Один із трьох днів. Залишилося два, але ні мама, ні Валентин, ані навіть маленький Валечка про це ще не знали.

— Сашхен, за тебе, донечко. Будь здорова, і нехай усе в тебе виходить.

— Ти так говориш, начебто в мене день народження!

— Ми ж твого дня народження з тобою не святкували! Розкажи, як було?

— Звичайно. Я купила торт, шоколадний, ось на кшталт цього. Принесла в групу, ми його з’їли з друзями… Випили чаю…

— Що, вина не було? — недовірливо запитав Валентин.

— Ні, нам не дозволяють алкоголю.

Сашка сказала й відразу прикусила язика. Валентин багатозначно перезирнувся з мамою.

— А що в цьому такого? Зараз звичайна практика в багатьох вузах, — збрехала Сашка.

— У нас в общазі пили до білої гарячки, — сказав Валентин.

— Ось бачите! Хіба це нормально?

Валентин знову скосив око на маму, але та не відповіла — дивилася на Сашку, підперши щоку кулаком.

— Звідтоді, як я живу на квартирі, — сказала Сашка, щоб обірвати незручну паузу, — в мене взагалі все здорово. Висипляюся. Там така гарна мансарда, квіти в ящику, навіть маленький камін є, не декоративний, а діючий, і взимку я його топитиму.

Вона прикусила язика цього разу дуже відчутно.

— Коли це — взимку? — запитала мама. — Ти ж на зиму там не залишишся, ти переведешся з Торпи?

— Ну, звісно, — швидко сказала Сашка. — Тобто… Це ж іще обговорюється, чи не так? Мене можуть не зарахувати тут або… ще щось.

— Я думав, це вирішено, — сказав Валентин.

— Так, але завжди бувають випадковості. Мало що може статися, — Сашка в замішанні розчавила ложечкою шматок торта на блюдці. — Раптом якійсь шишці захочеться перевести на третій курс свого родича, наприклад. А мені не залишиться місця. Це ж не так легко все відбувається?

Мама мовчала.

— Ти не хочеш їхати з Торпи? — вкрадливо запитав Валентин.

— Ну… — Сашка судомно проковтнула розчавлений шматочок. Невчасно виникла ця розмови, так хотілося посидіти спокійно, не думаючи про сумне, а пояснення відтягти на потім…

— Ну… взагалі… мені в Торпі краще. Стосунки склалися з товаришами… і з викладачами. Неформальні. Підвищена стипендія… Я вже мовчу про квартиру… Ну, загалом там я зірка, а тут буду собачий хвіст.

Мама мовчала. Сашка не зважувалася підняти очі.

— Ти не перебільшуєш? — запитав Валентин.

— Ні. —Сашка провела пальцем по краєчку чашки. — Я, звичайно, сумую, хочеться жити з вами. Але я звикла за два роки… А навчання є навчання. Мені вже дев’ятнадцять. Шкода все починати спочатку.

— У тебе там хлопчик? — Валентин підбадьорливо посміхнувся.

Сашка завагалася. Випадала зручна можливість збрехати. Любов — це те, в що вони повірять.

— Ну… Як би вам точніше сказати. Взагалі, так…

— А як, ти казала, називається твоя спеціальність? — Валентин скоса глянув на маму.

— Викладач філософії, — цю неправду Сашка придумала заздалегідь. — І теорії культури. У коледжах. У середніх спеціальних… закладах.

— Хіба ти цього хотіла?

— А що? Нормальна спеціальність. А ще, може, мене залишать у аспірантурі. — Сашка намагалася тепер говорити недбало й водночас упевнено.

На кухні запала тиша. Така, що можна було почути шерех пухирців, які підіймалися в келихах із недопитим шампанським.

— Зрозуміло, — глухо сказала мама. — Добраніч, я лягаю.

Вона встала, вийшла з кімнати. Сашка сиділа, дивлячись на недоїдений торт.

* * *

Вона розплющила очі. Мама стояла в дверях її кімнати нерухомо й мовчки.

— Мамо?!

— Тс-с-с… Я тебе збудила?

— Ні, — сказала Сашка автоматично. — Що трапилося?

Мама зробила крок. І ще один — короткий. Начебто не зважуючись підійти.

— Нічого не трапилося… Я вставала… Не хотіла тебе будити. Спи.

Вона повернулася, щоб піти. Знову зупинилася в дверях.

— Мені тут приснилося… Пам’ятаєш, як ми каталися на човні?

— На якому човні? — Сашка підвелася на лікті.

— На човні по озеру… Не пам’ятаєш? Були такі весла, яскраво-жовті, пластмасові…

— Ні. Котра година?

— Пів на першу. Ти й не можеш пам’ятати, тобі було рочків зо три… Усе, спи, я йду.

І вона вийшла, причинивши двері.

Сашка перевернулася на слину. На човні… Вона чудово пам’ятала себе в три роки, пам’ятала шафки в дитячому садку, карусель у парку…

Човна не було.

Напевне, мамі справді наснилося.

* * *

О пів на третю ночі, так і не заснувши, Сашка навшпиньки прокралася на балкон. Пробралася між полотнищами напинал і пелюшок, що вже підсихали. Зупинилася на свіжому вітрі. Перегнулась через поруччя, нахилилася вниз.

Їй залишилося два дні вдома, але мама ще про це не знала.

Сашці дуже хотілось увійти до неї в кімнату, обійняти маму й заплакати. Так схотілося, що вона навіть зробила крок.

А потім зупинилася.

Подивилася вниз. Легко перекинулась через поруччя балкона й сіла, звісивши ноги вниз. Рожевий телефон залишився в кімнаті, на килимі поруч із ліжком, і Сашка знала, що не зістрибне, не полетить, не підніметься над містом… Хоча ніч була тепла, від землі підіймалися висхідні потоки… А там, нагорі — вона знала — повітря куди чистіше й свіжіше, ніж отут, на балконі.

Їй було шкода мами. Загалом начхати на Валентина, та й навряд чи він так уже засмутився через Сашчине рішення… А мами було так шкода, що Сашка не могла дихати. Боліли ребра.

Вона прикрила очі. Ні, не полетить, не спокуситься. Але хіба їй заборонено відпустити в політ свою маленьку проекцію? Відображення Сашки Самохіної в дзеркалі серпневої ночі?

Вона не встигла вирішити, чи це заборонено. Все сталося саме по собі. Вона сиділа, вчепившись у поруччя балкона, й вона ж підіймалася дедалі вище над вербами. Вулиця тяглася жовтою лінійкою, ліхтарі горіли через один. Вікнами розчинялися рекламні щити, яскраво, навіть різко освітлені. Сашчина тінь лягла в дрейф, повільно виписуючи в небі коло за колом.

«Я сиджу на балконі й не літаю. Нічого не виявляю і не читаю заборонених книг. Не слухаю зайвих треків. Я нічого не порушую…»

Унизу темною плямою лежав парк. Від нього підіймався дух трави й свіжості — Сашка відчувала його роздутими ніздрями. Пригальмувала, бажаючи довше залишатися в цьому потоці: сморід розігрітого асфальту й застояних вихлопних газів душив її, звиклу до чистого повітря Торпи.

Серпень. Море зірок. Тьмяне, припорошене пилом місто внизу. Одна з численних тіней вічного Міста, що вмирає та відроджується щосекунди. Сашчина тінь кружляла й кружляла, а сама вона сиділа на балконі, начебто загіпнотизована світлом далеких вогнів.

Вона — Слово; вона дієслово в наказовому способі… Ще ні… ще людина… Але чому тоді літає?!

Посмішка маленького Валечки.

Він теж слово. Мама промовляє ласкаво: «Сонечко…»

А хтось каже: «Дурень, сволота, нетяма!»

І буде так.

А хтось каже: «Вставай! Уже пів на восьму!»

А хтось каже: «Йди».

Бувають слова — полова, сміття, вони перетворюються на ніщо, тільки-но пролунають. Інші відкидають тіні, потворні й жалюгідні, а іноді прекрасні й могутні, здатні врятувати все, що гине. Але тільки деякі з цих слів стають людьми й теж вимовляють слова. І в кожного на світі є шанс зустріти того, кого він сам колись назвав уголос…

Починався світанок.

Сашка сиділа на поруччі балкона, мов папуга на жердці, й дивилася просто перед собою нерухомими очима.

* * *

— Коли ти думаєш бути в Торпі?

— У мене завтра ввечері поїзд.

Відповідь вирвалася з підозрілою легкістю. Здається, Сашчина тінь досі ширяла над містом і парком, у той час як сама вона сиділа на кухні, намазуючи маслом скибку білого хліба.

— Як… завтра ввечері?!

У мами було саме таке обличчя, яке Сашка боялася побачити вчора.

— І ти заздалегідь взяла квитка… На завтра?!

Сашка втирала масло в гладенький пшеничний зріз, вирівнювала й знову втирала.

— У мене додаткові заняття, влітку теж. Навіть на канікулах.

— Ти брешеш, — різко сказала мама.

Сашка підняла здивовані очі.

— Не брешу. Розумію, це звучить дивно. Але це правда.

«Або частина правди», — додала вона про себе.

Мама замислилася, начебто щось про себе прораховуючи.

— Коли попоїси, піди, будь ласка, по молоко.

— Ага. — Сашка, насилу приховуючи полегкість, повернула на блюдце змучений бутерброд. — Зараз.

* * *

Коли вона повернулася, брат уже не спав — лежав на спині, уважно розглядаючи карусельних конячок, що пливли в повітрі над ліжечком. Мама прибрала на кухні й тепер водила праскою по дошці. Над блакитною дитячою сорочкою підіймалася пара.

— Я поїду з тобою.

— Що?! — Сашка ледь не впустила сумку з покупками.

— Я поїду з тобою. Валя днів зо два посидить із малим.

— Зараз… час відпусток, в інституті нікого нема.

— А з ким ти збираєшся додатково займатися?

— З викладачем… Ма, стривай, ти перевірятимеш, де я живу, з ким спілкуюся, як поводжуся?!

— Я хочу на власні очі побачити, хто тебе вчить і що там відбувається.

— Звичайний… навчальний процес.

Мама похитала головою.

— Ні. Ти щось приховуєш.

Праска люто, мов танк, чавила сорочечку на дошці. Мама водила й водила по тому самому, давно випрасованому місцю.

— Спершу я не хотіла принижувати тебе надмірним піклуванням: початок самостійного життя, друзі, подруги, хлопчики… Потім мені стало, чесно кажучи, не до того. Потім… Сашко, тебе залякали так, що ти боїшся сказати?

— У чому я повинна зізнаватися?

— Секта? Молитеся ви там комусь, чи що?

— Та нічого подібного!

— Я їду в Торпу, — залізним голосом сказала мама. — Я їду, і… якщо знадобиться, я всіх поставлю на вуха. Міліцію, прокуратуру. Я з’ясую, і вони не викрутяться, коли що не так!

Півтора року тому у відповідь на такі слова Сашка заридала б і кинулася мамі на шию. І просила, благала б приїхати в Торпу, визволити, врятувати. І щиро повірила б, що її розлючена мама має владу навіть над Фаритом Коженниковим.

— Запізно.

— Що?!

— Мамо, я не хочу нічого змінювати. І я не допущу, щоб ти втручалася.

— Як?!

Мама випустила праску. Вона залишилася на дошці, з-під залізної підошви з шипінням валила пара.

— Виходить, там дійсно секта?

— Ні. Я не хочу нічого змінювати.

— Ти обіцяла повернутися!

— Я не обіцяла.

— Що вони з тобою зробили?

— Нічого.

— Я напишу заяву в міліцію. Сьогодні ж.

— Про що? Я повнолітня.

— Тебе отруїли? Загіпнотизували? Кругова порука?

— Ма, це тривало два роки. Ти нічого не помічала?!

Мама відступила.

Щойно вона готова була наступати, боротися, відстоювати. Тепер її начебто вдарили палицею по голові.

— Два роки, — жорстко повторила Сашка. — Уже нічого не можна повернути.

Мама дивилася на неї, ніби крізь мокре скло. Начебто обриси Сашчиного обличчя коливалися перед нею, обпливали й згладжувалися.

З-під підошви праски валив тепер чорний дим. Сашка із зусиллям відклеїла праску від дошки — на блакитній дитячій сорочечці залишилася палена мітка.

— У тебе вже нове життя, — безжально провадила Сашка. — Новий чоловік, нова дитина, нове щастя. І в мене теж інше життя. Я не збираюся йти назавжди, але тобі не варто нічого мені нав’язувати. Не намагайся з’ясовувати, що там, у Торпі. Там усе гаразд, можеш мені повірити.

У кімнаті заплакала дитина. Напевне, Сашка говорила надто голосно. Мама здригнулася, але й далі дивилася на неї.

— Мені шкода, що так вийшло, — сказала Сашка, дивлячись на пропалену пляму на сорочці. — Але вороття нема. Пробач.

* * *

— Дівчино! Торпа за п’ятнадцять хвилин!

— Так, дякую. Я не сплю.

Вона ще ніколи не поверталася в Торпу так зарані влітку. Ніч стояла задушлива, безвітряна. Поїзд поїхав. Сашка десять метрів пройшла пероном і опинилася по коліна в тумані.

Прокидалися птахи. Автобус прибув вчасно.

Зеленіли липи на вулиці Сакко і Ванцетті.

Сашка витягла валізу на третій поверх, відімкнула двері своєї квартири. Поставила валізу біля входу.

Набрала води в порцелянову чашку, полила в’юнок у квітковому ящику за вікном.

Лягла на ліжко, простяглася і зрозуміла, що повернулася додому. Що темна тінь, яка кружляла над містом, станула. І вона, Сашка, знову залишається в єдиному примірнику.

* * *

— Здрастуйте, третьокурсники.

Першого вересня в Торпі завжди сонячно. Утретє група «А» зустрічає новий навчальний рік, і втретє за вікнами першої аудиторії літо, яке ніби повернулося, зелені липи, темні тіні на бруківці, спека та пилюга.

Портнов залишався вірним собі — м’ята ковбойка, старі джинси, пряме біляве волосся забране у «хвіст». Окуляри, довгі та вузькі, ніби леза, сконструйовані так, щоб зручно було дивитися поверх скелець.

— Гольдман Юлія.

— Є.

— Бочкова Ганна.

— Є.

Назвавши прізвище й почувши відповідь, Портнов робив малесеньку паузу. Іноді йому вистачало секунди, щоб обдарувати студента багатозначним поглядом. Іноді погляд тривав три, навіть чотири секунди.

— Бірюков Дмитро.

— Тут.

Десь у актовій залі слухали «Гаудеамус» перелякані першокурсники. Гуртожиток, наново заселений, пах фарбою і свіжим тиньком.

— Ковтун Ігор.

— Є.

— Коженников Костянтин.

— Є.

Костя сидів поряд із дружиною. Гладко виголений, аскетично худий, трохи сутулий. У Сашки тьохнуло серце, коли він увійшов до аудиторії. Вони привіталися так, ніби розлучилися вчора, й більше не сказали одне одному жодного слова.

— Коротков Андрій.

— Є.

— М’ясковський Денис.

— Тут! — Денис посміхався. Ейфорія, що охопила його після складеного Стерхові заліку, поклала кінець тривалій депресії. Сашка відзначила, що він засмаг, за столом сидить, вільно розкинувшись, закинувши ногу на ногу, й зважаючи на все, нічого не боїться.

— Онищенко Лариса.

— Я.

— Павленко Єлизавета.

— Є.

У чорній футболці й чорних джинсах, без краплі косметики на обличчі, Ліза була схожа на монохромну фотографію. Гладеньке біляве волосся здавалося приклеєним до голови.

— Монастирський дизайн, — сказав Портнов. — Бракує клобука.

Ліза нічого не відповіла.

— Самохіна Олександра.

— Я.

Вони дивилися одне на одного секунд п’ять: Портнов поверх окулярів, Сашка — прямо. Портнов відвернувся перший.

— Топорко Євгенія.

— Є!

Женя знову погладшала, риси її обличчя, як здалося Сашці, погрубшали. Вона водила олівцем по чистій сторінці зошита, ніби не зважуючись підняти очі на викладача.

— Дуже добре. — Портнов відкинувся на спинку стільця. — Я всіх вас вітаю з початком третього року навчання. У цьому семестрі ми впритул наблизимося до вивчення Мови як багаторівневої системи зусиль, що змінюють світ або утримують його від змін.

Група «А» третього курсу здавалася садом каменів. Ніхто не ворушився. Ніхто, здається, навіть не кліпав.

— Стартовий пістолет вистрілив, відома дата перевідного іспиту — тринадцяте січня. На ньому кожен із вас отримає можливість застосувати знання, набуті за два з половиною роки, й продемонструвати практичні вміння, вибудувані на цьому підмурівку. Якщо ви успішно впораєтеся з випробуванням — а я впевнений, що так воно й буде, — вам належить радикально змінити спосіб існування: ви матимете можливість стати частиною Мови… Що, Павленко?

— Ми будемо її практично застосовувати? Користуватися Мовою?

— Ні. — Портнов дивився на Лізу поверх окулярів. — Мова буде користуватися вами. Є ще запитання?

* * *

Єгор стояв перед щитом із розкладом. Скособочений, притискаючи до грудей праву руку, іноді погойдуючись, немов заточувався і останньої миті втримував рівновагу.

— Як справи? — запитала Сашка без жодної задньої думки.

Волосся в Єгора вигоріло на сонці, ще дужче посвітлішало. Очі — темно-карі — стали темнішими й глибшими. Він довго дивився на Сашку, й вона вже втратила надію на відповідь, аж раптом Єгор розтулив губи.

— Я був на практичному занятті. Оце щойно.

— Вийшло?

— Ти мала рацію, — сказав Єгор. — Слухай… мені страшно.

— Дурниці, — заспокоїла його Сашка. — Учись і нічого не бійся. Вивчишся, складеш іспит, отримаєш диплом, зробишся Словом. Може, навіть фундаментальним поняттям, кажуть, це почесно…

— Я дієслово, — заперечив Єгор.

— Що?!

— Мені сказали… Ірина Анатоліївна… що я дієслово умовного способу. Я — якби. Розумієш?

— Так, — відповіла Сашка. — Крута у ваших методика. Наші викладачі до останнього тягли, нічого не пояснюючи.

— Але я нічого не зрозумів, — сказав Єгор. — Якби я купив тоді лижі, усе було б інакше?

Сашка відступила на крок.

— Напевне, ні. Розумієш…

І замовкла.

З’явилися першокурсники, вражені першим заняттям. Мовчки з’юрмилися навколо, не зважуючись підступитися до щита ближче, не насмілюючись обійти страшненького каліку-другокурсника й Старшу Студентку, з вигляду звичайну, але ще страхітливішу.

— Я теж дієслово, — констатувала Сашка. — Але наказового способу. Напевне, в нас усе одно…

І знову замовкла. Не хотілося продовжувати розмову в колі переляканих дітей. І не було сенсу — про «кільце», на яке її «підсадив» Фарит Коженников із педагогічною метою, вона ніколи нікому не розповідала, крім Кості.

— Агов, що вам? Розклад переписати? Тоді давайте переписуйте, зараз дзвінок на пари, знаєте, що буде, якщо запізнитеся?!

Зашурхотіли олівці. Зашепотілися дівчатка. Сашка взяла Єгора за рукав і відвела вбік. Вони опинилися в затінку бронзового вершника, але Сашка не квапилася розтискати пальці.

— Розумієш, Єгорку, власний досвід, він… засіб індивідуального користування. Коли щось розумієш, знаєш напевно, але не можеш пояснити іншій людині, у якої просто нема такого досвіду… Дуже неприємне відчуття. Уявляю, як мучилася ця сама Кассандра.

— Не розумію, — сказав Єгор. — Я туго міркую… після літа.

— Це минеться… Усе минеться врешті-решт. А де ця дівчинка, Іра, в якої я позичала светра?

— Провалила сесію.

— Як?!

— Провалила спеціальність. Тричі перездавала, і не здала. Де вона зараз, як ти гадаєш?

— Там, де Захар, — глухо відповіла Сашка.

— Хто це?

— Ти не пам’ятаєш… Єгоре, сам-бо ти як? Як почуваєшся після… всього? І що у вас за препод із введення в практику, нормальний?

— Ти говориш, начебто ти моя мати, — сказав Єгор.

Сашка сумно посміхнулася.

— Це погано?

— Це дивно… Але якщо ми слова, у нас все одно не могло бути ніяких зв’язків.

— Крім граматичних. — Сашка вимушено посміхнулася.

Єгор опустив погляд:

— Пробач мені. Коли я ще був людиною… я був не правий.

* * *

«Усі вони переді мною винні, всі визнали свою провину, і я сиджу тепер у їхніх зізнаннях, як у шоколаді», — похмуро думала Сашка, повертаючись на ліжку у своїй кімнаті й перегортаючи текстовий модуль. Вона навчилася переглядати параграфи, ковзати по верхівках, не заглиблюючись у скреготливий словесний хаос. Це не замінювало вдумливого вивчення, але користь приносило поза всяким сумнівом. На параграфи не було накладено настільки суворого обмеження, як на вправи Портнова й «проби» Стерха. Сашці дозволено було хоч весь підручник прочитати, що вона зараз і проробляла зі стриманим задоволенням. Іноді в такі хвилини їй бачився зовсім поруч, над головою, гарно вигнутий фрагмент сфери, що вкриває планету. Сіра, димчаста, вона кишіла ідеями та змістами, образами, уривками й цілісними враженнями. Усе було випадкове й взаємозалежне, здавалося, варто лише простягти руку, взяти свіжий зміст, усвідомити, зрозуміти — й усе зміниться, і світ теж…

«Звідси черпають генії, — думала Сашка майже без заздрощів. — Самі не розуміють як, інтуїтивно; руку простягни — і ось вона, ідея…»

До першого в цьому році заняття зі Стерхом залишалося десять хвилин. Сашка закрила книжку, поклала в сумку. Перевірила, чи на місці ручка й олівець.

Зітхнула, надягла на шию рожевий футляр із телефоном. Замкнула двері, вийшла на вулицю, ступила два кроки до інституту…

І зупинилася, начебто влипла ногами в кругляк.

* * *

Мама йшла вулицею Сакко і Ванцетті. Озиралася, вдивлялася в номери будинків. Сашці цілу хвилину хотілося вірити, що це помилка, що брущаткою ступає схожа на маму, але зовсім чужа жінка…

Два різнополюсні світи зійшлися. Торпа, інститут, Сашчине переродження, слова та змісти. Мама, дім, колишнє Сашчине життя. Вони ніколи досі не перетиналися, а тепер зійшлися, наклались один на одного, і в Сашки ломило скроні від думки, чим ця зустріч може скінчитися.

Її першим бажанням було бігти до мами через вулицю, репетувати, лаятися, вигукувати в обличчя: «їдь звідси! Їдь негайно!» Сашка стрималася. Потім їй захотілося сховатися. Пірнути, як страус, головою в пісок. Коли вона здолала й цю спокусу, виявилося, що робити нічого. Сашка не знала, як повестися, а час до початку заняття скорочувався й скорочувався. Стерх чекатиме на неї за сім хвилин… Ні, вже за шість…

Мама зупинилася перед інститутом. Групка першокурсниць про щось шепотілася, зблизивши голови, раз у раз оглядаючись на вікна другого поверху. Мамі потрібно було поставити запитання, а крім того, їй дуже хотілося почути, про що говорять студентки. Сашка її розуміла: іноді уявлення про інститут можна скласти, просто послухавши випадкову розмову…

Мама переступила з ноги на ногу. Вона почувалася загубленою і нетямущою. Мама довго зважувалася, перш ніж приїхати в Торпу, вона не знала, що тут побачить. І ось: чарівне провінційне містечко, дивне, але дуже гарне. Чотириповерховий будинок інституту на вулиці Сакко і Ванцетті. Дівчатка, з вигляду благополучні, вочевидь чимось стурбовані, але чи мало приводів для занепокоєння в юних студенток на початку вересня?

— Дівчатка, перепрошую, ви тут навчаєтеся?

Група розсипалась.

— Тут, — насторожено відповіла вродлива висока дівчина в майже пляжному, дуже відкритому одязі.

— Ви не знаєте Самохіну Сашку?

— Вона на першому курсі?

— На третьому.

Дівчата перезирнулися.

— Ми нікого з третього поки що не знаємо… Майже нікого. Ми ж тільки перший курс…

— Зрозуміло. Вибачте.

І мама рішуче покрокувала до входу в інститут. Узялася за ручку дверей.

Зникла всередині.

Сашка бігцем метнулася в завулок. Влетіла у двір. Кинулася до гуртожитку. Тільки б він був удома.

Затарабанила у двері з цифрою три. Саме цю двомісну кімнату на першому поверсі надали минулого семестру молодятам Кості й Жені.

— Увійдіть! — почувся незадоволений голос.

До початку заняття зі Стерхом залишалося три хвилини. Теліпався рожевий телефон на шиї.

— Сашко?

Вона озирнулася. Костя йшов коридором, у руках його диміли два кухлі.

— Виручай, — кинула вона без передмов. — У мене практика о дванадцятій нуль п’ять. І мама щойно приїхала.

— Мама?!

— Я їй забороняла… Без попередження… Ну що мені робити?! Піди до Стерха, прошу тебе, а я піду на твій час…

Костя поставив кухлі на підлогу. Глянув на годинник.

— Мій час відразу після тебе. Дванадцята п’ятдесят п’ять.

І, не обертаючись, бігцем кинувся до виходу.

Відчинилися двері кімнати. Визирнула Женя — у халаті, здається, сонна. Витріщила очі.

— Самохіна?!

— Тут Костя чай заварив, — сказала Сашка, поглядом вказуючи на підлогу.

І ретирувалася.

* * *

Мама стояла посеред вестибюля, недовірливо дивилася на бронзового вершника під куполом. Купол опромінювався, коли виходило сонце, і пригасав, коли набігала випадкова полуденна хмара.

— Привіт, ма.

Мама озирнулася, мов ужалена.

— Сашхен?

Їй було ніяково й незручно перед Сашкою, і водночас вона була дуже рада її бачити.

— Кого ти тут шукаєш?

— Тебе. — Мамині щоки порожевіли.

— Щось трапилося?

— Та ні… Просто…

— Вирішила все-таки перевірити, чого мене тут вчать?

— Ні. — Мама відвела погляд. — Просто… Схотілося тебе побачити, ось і все.

— Тоді підемо до мене?

Студенти дивилися на них із подивом. Сашка вивела маму з інституту і далі, через вулицю, провела повз левів. Відімкнула нижні двері світлим ключем, верхні — темним.

— Заходь.

Мама огледілася. Крихітна, майже іграшкова квартирка, старовинна конторка, в’юнок за вікном.

— Дивлюся, ти непогано влаштувалася…

— Розташовуйся, — Сашка не без натуги підтримувала недбалий, упевнений тон. — Відпочинь з дороги. Як добралася?

— Донечко, ти розумієш…

Мама затнулася. Сашка дивилася прямо, щиро, навіть не думаючи їй допомагати.

— Ми одна одній наговорили… стільки… Я знаю, тобі не хотілося, щоб я приїжджала. Але я просто не можу жити з ось цим усім… Що ми одна одній сказали.

Сашка розтягла губи.

— Ма, це ж просто слова. Чого вони варті? Ла-ла-ла, бла-бла-бла… Сказали, покинули, забули… Вибач, мені треба йти на заняття. Тут чайник, чай, печиво… кефір… Дочекайся мене, гаразд?

Мама проводжала її поглядом. Сашка тільки тепер помітила, які в неї збуджені, тривожні, зацьковані очі.

* * *

Вона вибігла на ґанок інституту, миттю вискочила на четвертий поверх і далі, на горище. Зупинилася перед круглим курним віконцем і замислилася.

Чим загрожує мамин приїзд?

Та, взагалі, нічим. Напевне. Сашка не порушила жодного правила, встановленого Коженниковим. Хіба що заняття зі Стерхом… Стерх завжди сам складає розклад і дуже болісно сприймає свавілля студентів… Але він не має звички подавати доповідні, тільки щось станеться. Зрештою, Сашка пояснить йому ситуацію, це ж форс-мажор…

Вона правильно зробила, що вивела маму з інституту. Але якщо міркувати теоретично: що могла мама там побачити? Що такого компрометуючого? Кульгавих убогих другокурсників? Але хіба інваліди позбавлені права на вищу освіту?!

Інститут оточено грубим шаром інформаційної вати. За два роки Сашка чудово в цьому переконалася. Захисне покриття з банального побуту, відчутної провінційної звичайності. Випадковий свідок нічого не помітить. Ось Костина мама приїздила на весілля й не побачила нічого незвичайного. Однокурсники, лекції, сесії. Любов, весілля. Важко вибити кімнату в коменданта. Смугасті матраци в общазі. Студентська їдальня…

Така сама інформаційна порожнеча поступово, густішаючи з кожним роком, обволікала кожного, хто потрапляв сюди надовго. Просто, звичайно, провінційно: «Навчається в Торпі». І нікого це не обходить. Хіба мало на світі чиїхось знайомих і родичів, які є, але їх нема? Які роками не пишуть і не дзвонять, і це нікого не хвилює, адже вони є — десь там…

Сашка переривчасто зітхнула. Мама приїхала — це нетипово, ніхто не чекав такого повороту подій. Страшного, звичайно, нічого нема…

Але мама повинна сьогодні ж увечері повернутися додому!

Спливав час. Костя сидів у чотирнадцятій аудиторії в Стерха. Хоч би в нього нормально пройшло заняття…

Перше заняття цього року. Він зірвався, не запитуючи ні про що, просто зірвався й побіг — щоб підстрахувати Сашку.

А мама?

Сашка стисла в долоні рожевий футляр телефону. Із круглого вікна було видно вулицю. Якби мама намислила крадькома вийти з Сашчиного помешкання і з’явитися з інспекцією в інститут — Сашка побачила б.

За хвилину до свого — колишнього Костиного — часу вона спустилася до дверей аудиторії. Вийшов Костя; Сашка втупилася поглядом у його обличчя, намагаючись визначити: нормально? Добре? Обійшлося?!

Костя посміхався.

— О’кей.

— Дякую, — палко прошепотіла Сашка і, притримуючи на грудях футляр із телефоном, увійшла в аудиторію.

— Добрий день, Миколо Валерійовичу, вибачте, що я переставила час, це я винна, тут така справа…

— Тихо, тихо, Сашенько, навіщо стільки темпераменту… Нічого страшного, ми добре попрацювали з Костею. Більше так не робіть… Що трапилося?

Сашка сіла за стіл, сплела пальці.

— Мама приїхала в Торпу.

Стерх підняв брови. Трикутне обличчя його залишалося незворушним, але Сашка відразу відчула, що новина справила на нього куди більше враження, ніж навіть Сашка розраховувала.

— Вона сьогодні поїде, — сказала дуже швидко. — Я її проведу.

— А… чому, ви не знаєте?

— Ми посварилися влітку, перед моїм від’їздом. Вона… ну, я її переконала, здається, але вона дуже хотіла, щоб я покинула… перевелася. — Сашка опустила очі.

— А навіщо конкретно вона приїхала? Не говорила?

— Хоче впевнитися, що мене не втягли в тоталітарну секту, — після паузи зізналася Сашка.

— Це дивно, — замислено сказав Стерх. — У вас дуже близькі стосунки?

— Так. Тобто ні. Тобто… У нас різні стосунки… були. Вона вийшла заміж, народила дитину…

— Знаю, знаю… Сашенько, не треба турбуватися, не треба кривдити її. Можете познайомити її з Олегом Борисовичем, зі мною… З іншими викладачами… Нехай пройдеться інститутом… Але чим швидше вона повернеться додому, тим краще буде для неї і для вас.

— Ага, — сказала Сашка. — Миколо Валерійовичу… У мене до вас іще одне запитання.

— Так?

— Що таке дієслово умовного способу?

— Ви маєте на увазі юнака на ім’я Єгор Дорофєєв?

Сашка випросталася.

— Так.

Стерх, роздумуючи, торкнувся гострого підборіддя:

— Досить рідкісна спеціалізація… Усі дієслова винятково вартісні, але умовний спосіб має свою специфіку. У Мові це проектні конструкції, котрі відкривають віяло можливостей… Ви, наскільки я розумію, розлучилися з Єгором?

Сашка насупилася.

— Це важливо?

Стерх потягся, розминаючи складені крила.

— Вважаєте, що це не моя справа? Як скажете. Давайте-но згадаємо покрокові внутрішні трансформації…

— Так, ми розлучилися, — сказала Сашка крізь зуби. — І більше нас ніщо не пов’язує.

— Ви нервуєте, — Стерх зітхнув. — Вас непокоїть ситуація з мамою… Гаразд, закінчимо. Дієслова умовного способу дуже вразливі. Ця їхня невизначеність… Іноді — на шляху формування — така людина, особливо молода, може стати тінню іншого дієслова. Дієслова в наказовому способі. Володар залишає відбитки, умовник приймає їх. Як штамп і сургуч, як форма й віск, як два ланцюжки ДНК… Таким чином, умовник живе й поводиться так, як цього хотів би, свідомо чи несвідомо, володар.

Сашка роззявила рота.

— Я сказав «це можливо», я не сказав «так буває обов’язково». Але факт залишається фактом: хлопчик вас покохав, коли вам це було потрібно, і покинув, коли це знадобилося вам.

— Я не хотіла, щоб він мене покинув! Навпаки, мені було важливо, щоб він був зі мною! Тому що на той момент…

— Чудово розумію. Ви не хотіли. Але вам потрібно було, щоб він вас покинув. Вам було необхідно залишитися на самоті.

Сашка довго мовчала. І Стерх мовчав, не квапив її, переглядав журнал, потирав підборіддя.

Ще рік тому вона, можливо, зламалася б від такої новини. Постаралася б не повірити. Впала б у відчай.

Тепер спіймала себе на вражаючому спокої. Начебто все, про що говорив Стерх, знала заздалегідь або передчувала.

— Миколо Валерійовичу… Ви впевнені, що я впливала на Єгора?

— Не впевнений, — Стерх глянув їй просто у вічі. — Але виключити такої можливості не можу.

— Це… якось позначиться на його долі?

— Він давно вийшов з-під вашого впливу. Я говорив з їхньою викладачкою введення в практику, вона зі мною радилася… Це талановитий, але дуже складний студент. На жаль, не надто старанний. Йому потрібно більше вчитися, він багато чого пропустив на першому курсі.

— Він буде вчитися, — твердо сказала Сашка. — Я з ним поговорю.

* * *

Мама сиділа за столом упівоберта до вікна, на тому самому місці, де любила проводити час Сашка. Її обличчя картонним силуетом вирізнялося на тлі рожевуватого призахідного світла.

Сашка зупинилася. Їй на мить здалося, що мама — воскова скульптура з музею, котра завмерла перед вікном. Що в неї навіть очі не блищать.

— Ма?

Мама повернула голову.

— Тут так гарно… Бруківка, ці будинки… Ліхтарі такі… художні… Твоє заняття скінчилося?

— Так.

— А що ти робила?

— Ну що звичайно роблять студенти? Книжки, конспекти… Давай спустимося в кафе, пообідаємо.

— Мені не хочеться їсти. Я випила чаю, чашку помила… Ти молодець, усе так охайно. Гарна квартира, — мама говорила, дивлячись на Сашку і повз неї.

— Ти дзвонила додому?

— Так… Усе гаразд, але Валі важко, звичайно… У нього проблеми на роботі, він багато пропускає… Відпустка невчасна. І в мене душа не на місці…

Сашка зважилася.

— Повертайся сьогодні. Я проведу тебе.

— Саню…

— Ти ж приїхала, щоб побачити, як я живу та вчуся? Тепер ти бачиш — живу добре, вчуся нормально. Чи ти хочеш влаштувати повну інспекцію?

— Саню… — у мами здригнувся голос.

— Не треба нам більше сваритися, — твердо сказала Сашка. — Забудь усе, що я казала, це дурниці, це слова. Тобі треба їхати сьогодні, інакше… мало що може трапитися, поки вони там самі.

Мама переривчасто зітхнула. Не даючи їй вставити жодного слова, Сашка підняла з підлоги спортивну сумку.

— Ходімо. Поки дістанемося до вокзалу, поки візьмемо квитки… Поки повечеряємо в кафе…

Мама сумно, але твердо похитала головою.

— Саню, я вирішила. Ти поїдеш разом зі мною.

Сашка впустила сумку.

— Знаєш, я тут навчаюся. У мене завтра пари!

— Кого ти хочеш обдурити? — запитала мама тихо. — Якісь нескінченні дуже важкі заняття, додаткові, влітку… Для того щоб викладати філософію в ПТУ?

Сашка розгубилася.

Надто вона вірила в інформаційний «туман» навколо інституту й усього, що з ним пов’язане. Спокійна мамина логіка залишила її беззбройною посеред рівного поля.

— Сашко, я перед тобою винна. Але ти моя дочка. Я не залишу тебе тут. Я не знаю, що тут відбувається, але відчуваю недобре. І я не бажаю, щоб ти мала якесь відношення до міста Торпи. Якщо треба, я знайду адвоката. Або лікаря. Або… зрештою, я продам квартиру, зніму всі гроші з рахунка, але якщо тебе втягли в щось лихе — я тебе витягну!

Гримнув рожевий телефон у Сашки на шиї.

Вона вперше чула його дзвінок. «Жили у бабусі два веселі гусі». Голосно, різко, пронизливо.

Мама замовкла. Здивовано глянула на Сашку.

— Ну, відповідай… Що з тобою?

Усе вже трапилося. Притримуючись рукою за ріжок конторки, Сашка піднесла телефон до вуха:

— Алло.

— Сашко! Сашко, це Валентин!

У його крику був жах.

— Мама там? У тебе? Я не можу до неї додзвонитися!

— Тут, — сказала Сашка, точніше, спробувала сказати.

— Алло! Ти чуєш?

— Так. Вона тут.

— Дай їй трубку!

Мертвими пальцями Сашка зняла з шиї рожевий шнурок. Віддала трубку мамі.

— Алло, Валю? У мене розрядився… Що… Що?!

Сашка вчепилась обома руками в конторку.

— Їх було дев’ять! Одну я проковтнула ще вчора… Так… Господи, як же ти міг… дев’ять, порахуй, повинно бути дев’ять пігулок…

Мама задихнулася. Її обличчя стало білим у світлі заходу за вікном. Сашка замружилася.

— Дев’ять, — видихнула мама. — Ти порахував? Дев’ять… Точно. Так, її я прийняла, абсолютно точно! Їх було дев’ять. Ти впевнений? О Господи…

Мама перевела подих. Глибоко вдихнула й видихнула. І ще. Валентин щось говорив у трубці, швидко, захлинаючись.

— Заспокойся, — сказала мама нарешті. — Я зараз виїжджаю… Заспокойся, адже все обійшлося. «Швидкій» так і поясниш… Нам урок обом… Це я її залишила… Не думала, що він дотягнеться до полиці… Ну годі, все владналося, чекай, я буду вранці… Я тебе люблю.

Рожевий телефон упав на ліжко. Мама сіла поряд і обм’якла, ніби весняний замет.

— Малий дістався до коробки зі снодійним. Це такі яскраві, знаєш, пігулки… І почав їх виколупувати одну за одною. І до рота потяг, але тут Валя помітив… Він не знав, скільки їх було, відразу викликав «швидку»… Але малий не встиг. Просто не встиг. Щастя… Я їду, Сашко, просто зараз.

* * *

Сашка купила квиток у купейний вагон.

Відмовилася брати в мами гроші.

Вони купили сосисок у станційному буфеті, дві порції салату з капусти й пару гарячих запашних пиріжків. Мама ще двічі дзвонила додому — із Сашчиного телефону. Валечка почувався чудово, «швидка» налаяла батька за недбальство й підтвердила, що дитина здорова. «Відбулися легким переляком, який переходить у ведмежу хворобу», — намагався жартувати Валентин.

Сашка з мамою вибралися з будівлі вокзалу, вийшли на перон і сіли на лаві. Ніч стояла тепла з прохолодним вітерцем, із запахом трави й вологи — осіння й водночас літня ніч.

— Як же ти повернешся додому так пізно?

— Тут повно машин, — сказала Сашка якомога впевненіше.

— Напевне, дорого…

— Та нічого, нормально. Не хвилюйся за мене, я вже доросла!

І Сашка спробувала посміхнутися.

Її трусило, вона силкувалася приховати тремтіння. Страх не бажав відступати. «Усе обійшлося», — повторювала мама через кожні десять хвилин, але телефон був тут, на шиї, на дисплеї повільно обертався стилізований глобус.

Страх, який навис над світом. «Неможливо жити в світі, де є ви!» «Неможливо жити в світі, де мене нема… Хоча звикнути до мене важко, я розумію».

Співали цвіркуни.

Прокотив товарняк, заглушаючи геть усе, але щойно гуркіт ущух — цвіркуни озвалися знову.

— Ти мала рацію, — сказала мама. — Я їм потрібна… Ти як у воду дивилася. «Мало там що може без тебе трапитися…»

Сашка потупилася.

— Вийшло, ніби я накликала.

— Дурниці.

— Але ж усе минулося? — Сашка нервово поторкала телефон на шиї.

— Усе минулося.

До поїзда залишалося сорок хвилин. Мама говорила короткими розповідними реченнями:

— Дуже миле місто. Я не очікувала, що воно таке стародавнє. Дивно, що ніхто нічого до пуття не знає про цю Торпу. Хоча тут є екскурсійне бюро. Я бачила, тут є бюро, у кіоску продаються фотографії з краєвидами…

Прийшла електричка. Відчинилися двері, вийшли жінки з великими картатими сумками, увійшов дідок із зачохленою косою. Електричка рушила й станула в темряві.

Перемкнувся семафор.

У пітьмі позначилися три яскраві ліхтарі — поїзд підходив до станції.

— Мамочко, — пошепки сказала Сашка, — не залишай їх надовго. Взагалі, не залишай їх самих. Будь із ними, я не пропаду. Я… приїду на канікули.

Поїзд зупинився. Заскреготіли замки, одні за одними відчинилися двері, провідники вийшли на перон, відганяючи вглиб цікавих пасажирів:

— П’ять хвилин! Лише п’ять хвилин! Не виходьте з дітьми! Не йдіть далеко!

Дядечко в спортивних штанях і майці озирнувся, вдихнув на повні груди, пробурмотів: «Яке повітря!» — і відразу закурив.

Мама простягла квиток товстій провідниці в форменому костюмі. Та кивнула:

— Проходьте… П’ятнадцяте місце.

Сашка ввійшла разом із мамою. На хвилину занурилася в запах, у життя, в неприкаяність вагона — тільки цього разу поїзд був чужий, прохідний. Цей примарний побут зараз помчить далі, а Сашка залишиться…

Вони знову вийшли на перон. Зупинилися, начебто не знаючи, що ще сказати.

— За хвилину рушаємо, — поквапила провідниця. — Займіть місця.

Тоді Сашка обхопила маму за шию, мов у дитинстві.

— Матусю, я тебе дуже люблю.

Проклятий рожевий телефон опинився між ними, уп’явся Сашці в груди.

— Поїзд рушає! Агов, заходьте у вагон!

Вони не роз’єднували рук. Не могли розтиснути.

— Жіночко! Поїзд відходить!

— Я тебе люблю, — шепотіла Сашка, захлинаючись слізьми. — Я тебе люблю… До побачення!

Поїзд рушив. Сашка побігла поруч, махаючи рукою, і їй дуже довго вдавалося не відставати. Мама теж махала рукою з відчиненого вікна в коридорі, Сашка бачила її волосся, що розвівалося на вітрі… Поїзд ішов дедалі швидше, Сашка наддала, мама ще далі вистромилась із вікна і махала їй, махала, поки нарешті гукнула: «До побачення!»

Але тут скінчився перон.

Вікна поїзда разом із обличчями злилися в одне. Обірвався гуркіт, змінився на шум, який і собі поволі стих. Сашка проводила поїзд очима, поки не згасли останні вогні.

Тоді вона абсолютно без сил сіла прямо на рейки.

* * *

— Сашко!

Високо в небі світив місяць. Над Сашкою стояв Фарит Коженников.

— Пізно. Завтра заняття. Ходімо?

— Будь ласка, Фарите… Не чіпайте мене.

— Опануй себе. До міста якось треба дістатися, глупа ніч, холодно. Ходімо.

Він говорив так спокійно й вимогливо, що вона не змогла опиратися. Підвелася й побрела за ним, ледве переставляючи ноги. Підбори на туфлях розбилися, підківки відлетіли. Викинути можна туфлі. Ну й дідько з ними.

Коженников відчинив перед нею дверцята білого ніссана. Сашка звично скулилася на сидінні.

— Не змерзла?

— Навіщо, Фарите? Я щось зробила не так? Щось порушила? За що?!

— Ти не змогла самостійно вирішити проблему. Згоден, твоєї провини тут нема. Або майже нема. Але ж і дитина не ковтала пігулок, а тільки гралася… Це лише страх, Сашко. Генерал Страх. Імператор Страх, який формує реальність… Пристебнися.

Авто викотило на трасу — праворуч і ліворуч стіною стояв ліс. Дорожні знаки спалахували у світлі фар і мчали назад — розмазані плями білого вогню.

— Страх — проекція небезпеки, справжньої чи гаданої. Те, що ти носиш на шиї, — фантомний страх, звичний… Знаєш, як звичний вивих. Нічого не трапилося. Але ти віриш у лихо, тому й пережила ці хвилини як справжню трагедію.

— Ви навчили мене боятися. — Сашка стисла пальці на телефоні.

— Ні. Ти вміла це й без мене. Це всі вміють. Я просто скерував твій страх, немов стрілу, до мети.

— І ви досягли мети?

— Так.

Сашка повернула голову. Коженников дивився на дорогу, стрілка на спідометрі підбиралася до ста двадцяти.

— Ці першокурсники, — повільно сказала Сашка. — Ви їх якось відбираєте?

— Так.

— І зараз десь живуть школярі… Чи солдати… А може, студенти… чий страх ви скеровуєте до мети? Які виконують ваші завдання, збирають монети…

— Так.

— І вам їх не шкода?

— Ні. Це Слова, вони повинні реалізувати своє призначення.

— А інші люди? Вони…

— Різні. Прийменники, сполучники, вигуки… Брудна лайка. — Коженников посміхнувся. — На кожній людині лежить тінь слова, але тільки Слово, чітко вдруковане в тканину матеріального світу, здатне повернутися до своїх джерел, від блідої проекції дорости до оригіналу.

— І знаряддя для цього — страх?

— Сашко, — Коженников збавив швидкість на повороті, — ти давно вже вчишся не того, до чого тебе примушують, а того, що тобі цікаво. Ти розкуштувала цей мед. Бути Словом — ти розумієш, що це значить?

Сашка мовчала до самої Торпи. Нарешті, під колесами загуркотіли кругляки Сакко і Ванцетті. Машина зупинилася біля ґанку з кам’яними левами. Горіли ліхтарі, жодне вікно не світилося.

— Дякую, — сказала Сашка чужим голосом. — До побачення.

І відчинила дверцята.

— Сашко!

Вона завмерла.

— Віддай мені телефон.

Сашка озирнулася. В окулярах у Коженникова відбивався ліхтар, тому здавалося, що на Сашку дивляться впритул двоє палаючих білих очей.

Плутаючись, вона стягла з шиї рожевий шнурок. Коженников зважив телефон у руці.

— Ти розумієш, що значить бути Словом? Дієсловом наказового способу? Ти знаєш, що це таке?

Сашка не спромоглася на відповідь.

— Гаразд. — Коженников недбало вкинув мобілку в бардачок. — Добраніч, Сашко.

І поїхав.

* * *

— Єгоре, можна тебе на хвилину?

У їдальні галасували й дзенькотіли посудом. Розносили гарячий борщ, у якому плавали, мов білі коми, острівці сметани. Сашка дочекалася, поки Єгор закінчить обідати. Коли він у юрбі однокурсників покрокував до дверей, на ходу витягаючи сигарети, вона стала на його шляху впевнено й непохитно.

— Я зараз, — сказав Єгор однокурсникам.

Вони зійшли в хол. Біля копит бронзового жеребця рядком сиділи першокурсники. Сашка потягла Єгора далі — в глибоку віконну нішу.

— Така справа… У тебе проблеми з практичною спеціальністю?

— Не сказав би… Тобто, звичайно, йде туго, але в усіх так.

— Що в усіх — мене не цікавить, — сказала Сашка жорстко. — Ти — дієслово умовного способу, маєш одну особливість. Якщо ти не будеш щосили вчитися, то… здогадуєшся що?

Єгор дивився порожніми нерухомими очима.

— Ти не розумієш, що я маю на увазі?

— Розумію. Нам те саме кажуть на кожному занятті. Якщо ти не зав’яжеш шнурків — упадеш. Якщо не їстимеш каші — виростеш невдахою.

— Єгоре…

Сашка затнулася. Єгор перебував, напевне, посеред найскладнішого етапу інформаційної перебудови: як особистість майже розпався, як слово ще не сформувався. Вона згадала себе рік тому: приблизно в цей час вони познайомилися, Єгор був упевнений у собі, сильний і добрий хлопець. Він витяг однокурсника Степана з річки. Сашка нерідко завмирала посеред руху, втупившись в одну точку, й точно знала, що провалить залік з практичної спеціальності…

Вона взяла Єгора за руку. Ще мить — і привласнила б його, зробила б частиною себе.

Але вона втрималася — згадала гіркий досвід.

* * *

Сашка віднесла до мийки тацю з брудним посудом. Костя відсунув стосик тарілок, звільняючи місце на довгому цинковому столі. Сашка вдячно кивнула.

— Ти йому не допоможеш, — сказав Костя. — І не бери дурного в голову: це їхні справи, нехай працюють. Як ми працювали.

— Ми допомагали одне одному, — тихо сказала Сашка.

— Ми — однокурсники. А вони… Він тебе ніколи не зрозуміє. Не час іще.

Костя пішов до виходу з їдальні, а Сашка подумала, що він має рацію. Є речі, яких пояснити не можна. Хіба не про це повторювали з самого початку Портнов і Стерх?

* * *

Осінь настала в середині вересня, різко похолоднішало. Дощі не припинялися до першого снігу. Сашка топила крихітний камін у кімнаті вугіллям із паперової пачки й дровами, купленими на базарі. Дрова тріскотіли, розсипали іскри. Сашка годинами сиділа перед каміном із книжкою на колінах. Лягала спати, вкриваючись простирадлом, серед ночі натягала на себе ковдру, а над ранок, бувало, прокидалася від холоду. Конвульсивно позіхаючи, загорталася в куртку поверх нічної сорочки, знову розпалювала вогонь у каміні.

Над дахом підіймався дим. Ішов перший сніг, лягав на голови кам’яних левів, засипав місто Торпу.

* * *

— Мамо?

Телефон господині стояв на поличці, біля входу на першому поверсі. Старовинний телефонний апарат із високими рогатими важелями для трубки. Сашка прихилилася плечем до цегляної потинькованої стіни.

— Алло! Матусю! Ти мене чуєш?

— Привіт, Сашхен… Як добре, що ти подзвонила…

Далекий голос. Зумисна бадьорість, навіть безтурботність.

— Як малий?

— Усе гаразд. Трішки кашляє… Ми влітку намагалися його загартовувати, але невдало… То одне заважало, то інше… А так усе нормально. Хочемо переклеїти шпалери у твоїй кімнаті. Бо просто ганьба, а не шпалери. Може, вийду на роботу, на півставки… Не зараз, звичайно, десь за півроку… Скучила за роботою… Можна няньку найняти погодинно…

Мама говорила легко, і не слова, а тон її повинні були запевнити Сашку в цілковитому спокої, стабільності, м’якому відчуженні. Сашка уявила, як мама стоїть зі слухавкою над плитою, помішує молочну кашу в каструльці, посміхається і говорить, говорить…

Вона прикрила повіки. Слухавка нагрілася, прийняла тепло її щоки. Тремтіла мембрана, перетворюючи голос на потік коливань. Від слухавки вів покручений дріт… Слова тяглися далі, й Сашка за ними — з будинку в залізну коробку комутатора, далі дротами в замерзлу землю, під полями й заметами, під корінням та бетонними плитами, далі, далі. Їй здавалося, що вона простягла руку дуже далеко, витяглася так, що ось-ось зсудомить.

Мама не стояла над плитою. Вона сиділа в кріслі, приплющивши очі, та лівою рукою трималася за підлокіття. Судомно стискала пальці, начебто від болю, але Сашка, яка привласнила маму цієї миті, знала: болю нема.

Перехопило подих. І в мами, і в Сашки одночасно, й по обидва боки зробилося тихо.

— Матусю… У мене теж усе гаразд, я вчуся нормально, годують добре…

Перекочувалися порожніми горошинами слова, які нічого не значили, туди-сюди дротами. Добре. Добре. Шерех, шов, каптур. Сашка була одночасно двома співрозмовницями по різні боки дроту. Вона говорила сама з собою і, як це часто буває, сама собі не вірила.

— Мамо!!!

Крик прокотився телефонним кабелем — під завмерлими річечками, під засніженими полями. Відгукнувся в пластмасовій трубці.

— Санечко? Що з тобою?

Ось вони, слова справжньої Мови. Ейдоси, змісти. Треба виявити: «Ти ні в чому не винна, скинь із себе тягар, живи й будь щаслива…»

Але якщо сказати це по-людськи, вголос, вийде жахливо. Вийде дурниця й брехня. І нічого не зміниться, буде тільки гірше.

— Матусю… Поцілуй за мене малого, все добре…

— Ага. Бувай, Сашхен, до побачення…

Короткі гудки.

* * *

— Час — поняття граматичне, це зрозуміло, чи треба пояснювати?

— Зрозуміло.

— Перш ніж починати маніпуляцію з часом, варто поставити якір. «Тоді». У графічному зображенні це має ось такий вигляд… Поплавець із двома полюсами — червоним і білим… Не поспішайте, Сашко! Ми випереджаємо програму, нам нікуди…

— Я знаю. Я відчуваю. Зараз.

— Добре… Якір перейде в стан «тоді», щойно ви зміните граматичну конструкцію. Крім основного вектора — минуле — майбутнє, ви повинні враховувати загальну тривалість, періодичність дії, завершеність або незавершеність дії, відношення початку й кінця дії до точки «зараз»… Покладіть ручку, Сашко! Не треба квапитися! Це надзвичайно складна вправа, на третьому курсі її мало хто зважується виконувати!

— Я готова.

— Бачу… Добре. Візьмемо половину граматичного такту, півкроку назад… Зосередьтеся. Час — поняття граматичне, це зрозуміло, чи треба пояснювати?

— Зрозуміло.

— Перш ніж починати маніпуляцію з часом, варто поставити якір. «Тоді». У графічному зображенні це має ось такий вигляд… Поплавець із двома полюсами — червоним і білим. Не поспішайте, Сашко!

— Миколо Валерійовичу, це вже було. Якщо ми зараз не перебудуємо конструкцію на хвилину вперед… Тобто на півтакту вперед, ми так і будемо ходити по колу!

— Повторення — основа навчання… Спокійно, Сашко. Спокійно. Зворотна перебудова трохи складніша, поплавець змінює кольори… Тоді… Усвідомте.

— Я зрозуміла! Я… спробую… Це було, тривало, повторювалося, закінчилося… закінчилося. Зараз.

— Браво! Хочете ще раз спробувати?

— Так.

— Починайте… Час — поняття граматичне, це зрозуміло, чи треба пояснювати?

* * *

Вона йшла на берег річки. Ліпила кульку зі снігу, зігрівала її голими долонями, щоб не розсипалася. Кидала вертикально вгору. І так раз по раз. Двірникові, який згрібав сніг на вулиці Луговій, здавалося, напевне, що дівчина відверто байдикує, пропускаючи заняття.

Ось кулька відірвалася від долоні. Піднялася в зеніт, зависла на мить. Полетіла вниз, але не впала. Знову виявилася в зеніті. Полетіла вниз. Із «є» перемістилася до «була», замкнулася колом у «бувала», й Сашчине серце повторювало раз у раз той самий удар.

Двірник, зупинився на перекур і спостерігав, як дівчина підкидає снігову кульку. Дим від сигарети нерухомо завис у повітрі, замерехтів, ніби екран телевізора.

— Зараз, — Сашка не сказала це й не подумала. Вона зробила це — повернула себе в минулий граматичний час, до точки «тоді», де було встановлено якір.

Кулька впала, втонула в заметі. На краєчку Лугової вулиці спалахнув ліхтар. Швидко сутеніло. Сашчині руки, червоні, змерзлі, горіли вогнем.

Двоє очей потрібні людині, щоб точно визначати відстань до предметів. Дві точки зору, які утворюють кут. Так говорив на занятті Портнов: «Ваша проекція на найближче майбутнє й ваша проекція на найближче минуле посаджені ближче, ніж очі на обличчі, але вони надають сталості вашому особистому часові. „Був“ і „буду“ — дві опори, дві ноги, при ходінні ви можете переносити центр ваги трохи вперед або трохи назад…»

Сашка побігла по снігу, то випереджаючи себе на мить, то відстаючи. Я була! Я буду! Білими іскрами спалахував сніг. Сашчина тінь зробилася короткою і впала під ноги, далі поповзла вперед і подовжувалася у міру того, як Сашка віддалялася від ліхтаря.

Двірник дивився їй услід.

* * *

— Мова творіння не знає граматичного часу. У ній існує тільки один спосіб — наказовий. Перша похідна від творіння використовує умовний спосіб. Друга похідна — оповідний.

— Але ім’я існує в часі?

— Так. Реалізоване ім’я стає процесом.

— Якщо ім’я — процес, то як співвідносяться імена й дієслова?

— Ви в школі фізику вчили? Може, пригадуєте, що таке хвиля й частка?

— Ну… в принципі.

— Неуцтво… Є рух і статика. Дія та предмет. Швидкість, маса й довжина хвилі. Імена — цеглини творення. Дієслово — спонукання будувати, воля в чистому вигляді. Імпульс. Концентрована дія. Дієслово може витягти ім’я з небуття, а може занурити назад одним повелінням. Усі дієслова, які я знав, були егоцентричні, самозакохані й націлені на успіх… На творення за будь-яку ціну.

— Зрозуміло. Тоді як поєднується…

Сашка підняла очі на Портнова, й запитання вилетіло в неї з голови.

Портнов носить джинси й светри. У нього біляве волосся з сивиною, окуляри з вузькими скельцями, блакитні холодні очі. Він не дуже приємна людина, він буває брутальним. Сашка ніколи не сприймала його як чоловіка, не замислювалася про те, чи є в нього родина, дружина, коханка, діти. Портнов був викладачем, погоничем, дресирувальником. Портнов був Портновим.

Те, що сиділо зараз перед Сашкою, не було людиною. Більше того — ніколи не було людиною. Уперше в житті вона побачила — усвідомила, зрозуміла, — що таке «упредметнена функція».

— Що з тобою, Самохіна?

Сашка розглядала його, затамувавши подих, аж поки раптом обімліла. Словник? Активатор? Підручник? Підручник, якому хтось дав людське ім’я?!

— Олеже Борисовичу, — прошепотіла Сашка.

І наново побачила його: волосся зібрано в «хвіст» на потилиці. Сірий светр із блакитними смужками. Уважний погляд поверх скелець.

— Що?

— Ви…

— Що я?

Сашка проковтнула гірку слину.

— Ти тільки зараз побачила? — здивувався Портнов. — Ти виявляєш сутності, зчитуєш найскладніші інформаційні побудови, а мене побачила тільки зараз?

Сашка швидко кивнула. Замружилася, бажаючи загнати назад сльози, які навернулися на очі.

— Ти чого? — запитав Портнов уже занепокоєно. — Сашко?

— Та ви ж не людина, — прошепотіла Сашка.

— Ну то й що? Ти теж.

— Але я була людиною. Я була дитиною. Я пам’ятаю, як це. Пам’ятаю, що мене любили.

— Це має для тебе значення?

— Я це пам’ятаю.

— Повір, я теж можу пам’ятати що завгодно. Як я був дитиною. Як мене виховали мавпи. Як я був дівчинкою. Як я служив юнгою. Як я врятував дитину з вогню, як забив найкращий гол на чемпіонаті світу. Спогади — проекція подій, а реальних чи ні — в цьому випадку не має значення.

Сашчині сльози котилися, розмиваючи косметику, залишаючи чорні сліди на щоках і пальцях.

Портнов зняв окуляри.

— Тобі мене шкода?

Сашка помотала головою.

— Ти зараз брешеш, тому що боїшся мене скривдити?

«Він усе про мене знає, — подумала Сашка. — Він так багато років перетворював людей на слова, що, можливо, знає про нас більше, ніж ми самі».

Вона відшукала в сумці носову хустку й узялася осушувати очі з такою лютою заповзятливістю, начебто збиралася стерти їх з обличчя назавжди. Портнов спостерігав за нею здивовано й співчутливо:

— Тобі страшно? Неприємно? Ти надто звикла вважати мене людиною?

Сашка схлипнула й помотала головою.

— Емоційна пам’ять, — пробурмотів Портнов. — Ти вже метелик, але намагаєшся повзти. Згадуєш, як була гусінню… Самохіна, опануйте себе. Ми гаємо час, а заняття не гумове, чи не так?

* * *

У їдальні роїлися першокурсники. Наближалася їхня перша сесія, але в черзі чувся сміх, велися жваві розмови, дівчатка кокетували з хлопцями, хлопці обмінювалися дотепами. Сашка подумала, що в будь-якій їдальні будь-якого інституту першокурсники поводилися б так само.

Другокурсники сиділи, горблячись над тарілками — хто в рукавичках, хто в окулярах, хто з нервовим тиком. Навіть у їдальні багато хто з них не розлучався з книжкою, роздруківкою, навушниками. Ці вже пережили розпад і відтворення, тепер їм належало здати перший залік із введення в практику. Сашка подумки побажала їм успіху.

Єгора не було. Вона ще раз оглянула їдальню — марно.

З усього обіду вона взяла компот, блідо-рожевий, зі скибочкою яблука на дні склянки. Сіла в кутку, обличчям до зали — щоб зручніше було спостерігати.

Ось вони розмовляють, їдять і п’ють. Вони ще майже люди: психологія в них людська й тіло теж. Згодом, у процесі навчання, вони вилізуть із людської шкіри й стануть Словами, знаряддями Мови, кістками й сухожиллями найскладнішого тексту, що називається дійсністю. Слова не знають ні страху, ні смерті. Слова вільні й підкоряються лише Мові. А Мова — Сашка знала! — осердя гармонії.

* * *

— Дорогі третьокурсники, я так звик працювати з кожним окремо, що мені дивно — і тим більше приємно — бачити всю вашу групу разом. Я радий, що тут, у невеликій чотирнадцятій аудиторії для всіх вистачило місця. Я ж правий — усі тут? Не треба робити переклик?

— Усі. — Костя мигцем оглянув ряди. Група «А» третього курсу сиділа за столами, як за партами, з відкритої кватирки тягло морозяним холодом, а батареї шпарили так, що над ними тремтіло повітря.

Стерх посміхався. Його гостре підборіддя майже торкалося строкатої краватки, зав’язаної м’яким романтичним вузлом. Чорний костюм відстовбурчувався на спині. Сашку завжди мучило питання: чому Стерх носить крила в людській подобі?

На відміну від Портнова, Стерх колись був людиною, але дуже, дуже давно. Тепер він був сполукою з двох понять. Два полюси, два енергетичні потоки перепліталися, керовані однією волею. Імовірно, крила були даниною здвоєній природі. Можливо, настільки складний організм небезпечно піддавати додатковій метаморфозі. А може, це була примха. Чи щось інше, недоступне Сашчиному розумінню.

Те, що Портнов називав «емоційною пам’яттю», ніяк не бажало слабшати. Не знати чому, але Сашці було приємно усвідомлювати, що Стерх колись був людиною. Хоча те, на що він перетворився з роками, було настільки ж далеке від людської природи, як електронний мікроскоп від черепахового гребеня.

— Навіщо я зібрав вас, друзі? Сьогодні тринадцяте грудня, це означає, що до іспиту залишився рівно місяць. Цей час вимагає від вас усіх ваших сил. На жаль, іспиту не можна перездавати — вам дається єдина спроба.

Сашка сиділа біля вікна, скоса поглядаючи на засніжену вулицю. З настанням холодів Стерх заборонив їй літати ночами. У відповідь на палкі заяви, що вона зовсім не боїться морозу, здивовано знизав плечима: «До чого тут мороз, Сашенько? Зараз у вас таке навантаження, так багато роботи! До того ж відбитки босих ніг на білих дахах — це неестетично!»

Над Сакко і Ванцетті великими пластівцями кружляв сніг.

— Сьогодні я розповім вам докладно, як проходитиме іспит. Це допоможе вам у вирішальний момент не розгубитися й бути готовими до випробування. Отже, тринадцятого січня рівно опівдні ми всі — групи «А» та «Б» — заходимо в актову залу й розсідаємося. Знайомимося з екзаменаційною комісією. Не хвилюємося, не нервуємо, з собою в нас нема нічого — в жодному разі ніяких папірців, ручок… Нічого! Голова комісії називатиме імена. Ті, кого він назве, піднімаються на сцену, беруть екзаменаційний листок і розписуються за нього у відомості. Усього завдань три: перші два типові, третє індивідуальне, дібране для кожного відповідно до його майбутньої спеціалізації. У процесі його виконання ви закінчитеся як люди й почнетеся як Слова. Ви вперше пролунаєте, мої любі, а це вартує дорого.

Стерх оглянув аудиторію, начебто бажаючи побачити захват на звернених до нього обличчях. Ніхто не посміхався, всі дивились напружено й уважно, як уболівальники на штрафний удар у ворота улюбленої команди.

— Ви не повинні звертати уваги на різкі зміни вашого стану, часу, простору, зовнішніх і внутрішніх умов. Це буде струс, це й повинен бути струс, до цього себе й готуйте. Суб’єктивний час іспиту може тривати від Хвилини до кількох годин, іноді — більше. Не лякайтеся, якщо все трапиться швидко. Не бійтеся, якщо вам здасться, що іспит затягся. Не забувайте: мета екзаменаційної комісії — допомогти вам, а не завалити. Пам’ятайте й інше: другої спроби не буде.

Вітер бився об шибку. Шелестіли сніжинки. Швидко сутеніло. Стерх клацнув вимикачем. Освітилася невеличка курна аудиторія та дев’ятнадцятеро третьокурсників, які мовчки дивилися на викладача.

— Ну що ж, — Стерх повів плечима, зручніше прилаштовуючи крила за спиною, — е запитання?

* * *

— Матусю? Це я! Ти мене чуєш?

Далекий-далекий голос. Начебто крізь заметіль. Щось шарудить і тонко підвиває в трубці. Наче з далекого космосу, ніби крізь товщу води, як крізь вату.

— Мамо! У мене все гаразд! А як у вас?

— По-різному, Саш, але нічого, потихеньку… Малий застудився. Знову лікарняний доведеться брати. Це тому, що я його не годувала грудьми і в нього не сформувалася нормальна імунна система…

— Та облиш, це забобони! До чого тут ти! Не турбуйся, він видужає!

— Звичайно, — голос у мами був напружений і стомлений.

— Ма, я цього року на зимові канікули не приїду…

Ось і все. Сказано. Вирвалося.

Пауза.

— Шкода. Дуже шкода. Але нічого не вдієш…

Телефонна лінія фільтрувала емоції, немов промокальний папір — крупинки чаю.

— Мамо, ти не переживай. Усе буде добре. Малий видужає. А я ще подзвоню…

— Добре, Саш. Дзвони. Дзвякай.

— Ага… До побачення!

Слухавка лягла на рогаті важелі. Сашка деякий час стояла, дивлячись у стіну.

«Емоційна пам’ять», — так це називав Портнов.

Місяць до іспиту.

* * *

Зранку тридцятого грудня п’яні першокурсники водили танок на свіженькому снігу та виспівували «Росла собі ялинонька». До них компаніями та поодинці приєднувалися істерично веселі третьокурсники. Студенти другого курсу блукали тихі й худі, мов тіні.

Розмальована гуашшю, обклеєна «дощиком» афіша кликала на святковий капусник. Актова зала була заповнена вщерть. Віка й Лена, які свого часу мешкали з Сашкою в одній кімнаті, співали частівки, іноді дурнуваті, іноді вульгарні, але все одно кумедні.

Сашка сиділа в залі, в самій гущі публіки, яка реготала щосили, й ближче до кінця дійства раптом згадала Захара. Як два роки тому він, тоді другокурсник, стояв на краю сцени в портновських окулярах, молов, що на думку спаде, — сміливо й природно, і в Сашки, яка завжди трішки соромилася за поганих артистів, не виникало почуття незручності — тільки страх: а раптом Портнову здасться надто сміливою ця пародія…

За два тижні Сашчин курс увійде ось до цієї самої зали, щоб ніколи не повертатися в колишнє життя.

Вона пішла, не чекаючи закінчення концерту. Серед купи пальт і курток у гардеробі знайшла свою — із уже обірваною вішалкою. Одяглася й вийшла, збираючись повернутися додому й лягти спати, але вечір над Торпою був ясний, тихий і не дуже холодний. Сашці захотілося погуляти, й вона рушила по Сакко і Ванцетті геть від центру, до околиці.

У будинках топилися каміни й печі. Над дахами підіймалися димки, білі в місячному світлі, сходили вертикально вгору, обіцяючи гарну погоду. У Сашки засвербіла спина: їй уявилося, як здорово було б політати в цьому прозорому світлі поміж засніжених дахів і неба, в яке впиралися срібні стовпи диму.

Бруківка чорніла вологим кругляком. Проїхала машина — Сашка відсторонилася. На фасаді зачиненого, темного кафе безгучно миготіла гірлянда, чергуючи червоно-жовті й синьо-зелені спалахи.

А поруч стояла людина, така непорушна, що Сашка не відразу її помітила. І тільки коли чоловік сказав: «Так, це я розумію», — вона, здригнулась і зупинилася.

Голос був знайомий.

Костя стояв, прихилившись плечем до рожевуватої цегляної стіни, притискав до вуха мобільний телефон. Він дивився на вогні, не відриваючись, і не бачив Сашки.

— І це я розумію. Так, ти маєш рацію, це не важливо… А що, є хтось, хто цього не боїться? З людей, я маю на увазі?

Пауза. Сашка відступила, збираючись піти.

— Я зрозумів. Так. Домовилися. Добре. До побачення, тату.

Сашка послизнулась і сіла в замет, нагорнутий двірниками біля крайки тротуару. Костя рвучко озирнувся.

— Вибач, — сказала Сашка. — Я просто гуляла.

Костя мовчки простяг руку, допомагаючи їй підвестися.

— Ти знаєш, що я — займенник?

— Ти? Не знаю… Не знала.

Миготіла гірлянда. Костя сховав телефон у внутрішню кишеню куртки.

— А ти дієслово?

— Так.

— Я так і знав… Угадай, з ким я щойно говорив.

— Я ж чула, як ти з ним попрощався.

— Ага. Ти була права: він по-своєму гарний батько. Раціональний. Строгий…

— Ти запам’ятав ті мої дурнуваті слова?

— Ну чому ж вони дурнуваті… Одного разу я спитав у нього: як він, у жодному разі не людина й навіть близько не білкова істота… Як він примудрився зробити сина? Я підозрював: тут щось не так. Але знаєш, що він мені відповів?

— Що?

— «Невже ти думаєш, що контролювати інформаційний простір гіпертексту легше, ніж зробити один ефективний сперматозоїд?»

Вони повернулися спиною до миготливої гірлянди й пішли назад по Сакко і Ванцетті, в напрямку до стугоніння та співів інституту, що святкував Новий рік.

— Що він сказав тобі? — ризикнула запитати Сашка. — Про що ви говорили?

Костя видихнув довгасту хмарку пари.

— По-моєму, він намагається мене підбадьорити перед іспитом. Але найкумедніше, що йому це вдається.

— Так?

— «Немає неможливого». Коли він це говорить, я йому вірю… І тоді виявляється, що в смерті бабусі винен я сам.

— Костю, — тихо сказала Сашка. — Люди, на відміну від слів, умирають…

— Я помітив, — відгукнувся він сухо. — Якого ти способу?

— Наказового.

— Та ти що?!

Костя на мить зупинився.

— Виходить, не дарма вони так із тобою носилися увесь цей час, Портнов і Стерх. Дієслово наказового способу… Ти подумай! А я — займенник… Замісник. Моє місце ще не обране… Або, навпаки, обране заздалегідь. Люди, на відміну від слів, умирають, але Фарит Коженников — не слово! Він правило, граматичне правило… Коли він — його матеріальна оболонка — постаріє й умре, я буду він…

— Він так тобі сказав?!

— Ні. Це… забудь узагалі, я цього не говорив.

Далі вони йшли мовчки, проминули інститут і хвилин за п’ятнадцять вийшли на майдан, де працював ялинковий базар — такий самісінький, як у Сашчиному дитинстві. Зелений парканчик, напівстерті малюнки на фанерних щитах — вбрані ялинки, величезні зайці, червоно-білі Діди Морози. Стоватові лампочки, спаяні в гірлянду та пофарбовані в різні кольори. Втоптаний сніг, червонощокі покупці, діти з санками — невеличка жвава юрба…

— Вони всі слова, — сказав Костя за Сашчиною спиною. — Усі люди були кимось колись вимовлені вголос. І далі повторюють слова, не маючи жодного уявлення про їхнє справжнє значення.

Сашка подумала, що Костя майже точно повторює сказане Фаритом Коженниковим. Але не сказала. Десь у надрах гіпертексту несказане нею перетворилося на золоті монети з округлим знаком на аверсі.

— Купити ялинку, чи що? — подумала вголос.

Костя мигцем глянув на неї і рішуче покрокував до базару.

* * *

Рогата крислата ялинка впиралася в білу стелю — вона стояла в діжці, у кутку, в найнижчому місці кімнати. На ній не було прикрас, крім єдиної золотої гірлянди. Здавалося, ялинка тримає багатьма руками блискучий шлейф неіснуючої сукні.

Горів вогонь у маленькому каміні.

Сашка й Костя лежали, переплітаючись руками й ногами. Костя дрімав. Сашка дивилася, як відблиски вогню танцюють на золотій мішурі.

До іспиту залишилося два тижні. Якщо вона й жалкувала про щось, то це про слова, не сказані вчасно. І особливо — про інші, які зірвалися з язика.

Якщо десь, колись, у іншому тексті її слова стали людьми — їм є за що дорікнути Сашці. Але є за що й подякувати.

У всякому разі, зараз вона хотіла в це вірити.

* * *

Вранці вона встала, щоб серед цього холоду розтопити камін. Костя спав. Сашка не могла заснути, тому, накинувши куртку на нічну сорочку, сіла перед конторкою.

Розгорнула текстовий модуль восьмого рівня. Звично. Не замислюючись.

«…І раптово побачили землю, моря й небеса, осягнули величину хмар і силу вітрів, побачили й зрозуміли сонце… Довідалися, що воно породжує день, розливаючи світло по всьому небу, а коли ніч затьмарює землю, вони споглядали б небеса, засіяні та прикрашені зірками… І схід, і захід усіх світил, і навіки розміряний біг їхній, якби вони все це побачили, то, звичайно, визнали б, що…»

Шум. Скреготіння. Нагадує подув ефіру, сповненого свисту й музики, перемовлянь, радіоновин, частот і хвиль, що напливають і відкочуються.

Розгорався вогонь у каміні, в кімнаті теплішало.

* * *

За тиждень до іспиту Сашка перестала спати. Щодня їй здавалося, що страх і нетерпіння досягли найвищої точки, але минала ще одна безсонна ніч, і вона виявляла, що градус передекзаменаційної гарячки підскочив на два, а часом відразу й на три пункти.

— Сашенько, спокійніше, — застерігав Стерх. — Ви надто емоційні. У сполученні з деякими особливостями вашого обдарування всі ці пристрасті складаються в гримучу суміш… Заспокойтеся, погуляйте, ви здасте на «відмінно»!

Одинадцятого січня другий курс здавав залік з введення в практику. Вранці, о пів на восьму Сашка визирнула у вікно й побачила Єгора, який сидів просто на ґанку між кам’яними левами.

Він був такий само нерухомий і білий, як скульптури. На його плечах двома білими купками лежав сніг.

— Ти що?! — Сашка розчинила двері, поземка лизнула її домашні капці з хутряною облямівкою. — Чого ти тут розсівся, із общаги вигнали?

— Я читав модуль. — Єгор незграбно піднявся зі сходів. — Тобі коли-небудь траплялося… Ти вичитувала майбутнє з текстового модуля?

— Так, — сказала Сашка, відступаючи в глиб передпокою. — Увійди, бо я змерзну.

Єгор увійшов. На першому поверсі, на сходовому майданчику, горіла жовта лампочка.

— Я не здам заліку, — сказав Єгор.

— Стривай. Ти це вичитав у модулі? Але ж ідеться про найбільш імовірне майбутнє, а не встановлене остаточно й безповоротно!

Єгор помотав головою. Упали на підлогу дві грудочки снігу.

— Я не здам. Залік о десятій. Я не здам!

Він стояв перед нею, скорчений, маленький і жалюгідний. Сашка проаналізувала свої відчуття: їй було шкода Єгора й трішки ніяково за нього. Ніби дитина, налякана, заплакана, з’явилася до неї, щоб розповісти про буку, яка сидить у шафі.

Так, він був її чоловіком. Вона носила його светри й сорочки, вона ходила з ним, не розтискаючи рук. Лише рік тому…

Рік тому Єгор вийшов з іспиту й Сашка обняла його, вітаючи. Від нього пахло рідною людиною, але руки мляво висіли вздовж тіла, й у відповідь на свої плутані слова вона почула тільки: «Вибач. Мені треба до англійської готуватись».

Сашка пережила той день і багато днів потому. І тепер, дивлячись на Єгора, відчувала лише співчуття. І невеличку незручність. Він був іще людиною, а вона — ні. Вона знала, чого їх вчать. А він блукав наосліп, немов залякане цуценя.

Вона лагідно взяла його за руки.

— Послухай. Це лише страх. Твій упредметнений страх, позбудься його. Ти можеш. Фарит… тобто Лілія Попова… Не має значення, як його звуть, але він ніколи не вимагає неможливого. Зберися. Ти здаси. У крайньому разі, тобі ж дається на перездачу три спроби…

Єгор кліпнув.

— У мене мама, батько… молодший брат. Три спроби, ти кажеш? Три спроби?!

І він розридався.

* * *

Дорогою нагору їй сяйнула ідея. Вона впустила Єгора й замкнула двері, озирнулася в пошуках блискучого предмета.

Витрусила пуховку з пудрениці. Протерла дзеркало.

— Повернися обличчям до лампи.

І коли Єгор мовчки це виконав, пустила йому відблиск у вічі.

Зіниці не звузилися, як це відбулося б у звичайної людини, а розширилися. Сашці на частку секунди відкрився похмурий, скулений, начебто позбавлений повітря світ. Потім Єгор замружився.

— Не заплющуй очей!

Вона спробувала ще, й цього разу побачила його зсередини: людина-слово на половині шляху до реалізації, найскладніші перетворювальні процеси, і все затоплене липкою сіруватою рідотою. Страх? Розпач? Але як не вдивляйся, як не намагайся — розібратися в цьому вона зараз не зможе, вона, студентка третього курсу, яка ще не склала свого іспиту…

Іспит — післязавтра. А за кілька годин Єгор втратить матір, батька або брата. Зараз, напередодні втрати, він з’явився до Сашчиного ґанку — начебто вона могла щось змінити.

— Стривай… Ми виборсаємося. Ми зможемо.

Сашка стисла його долоні, привласнюючи Єгора, роблячи частиною себе.

— Слухай мене, тільки мене. Ми проходимо шлях від людини до слова, зараз ти на найкрутішій ділянці цього шляху. Але коли здолаєш його — коли ти зрозумієш нарешті, чого тебе вчать, — ти станеш абсолютним. Розумієш? Безсмертним. Ти станеш Словом і виконаєш своє призначення. Ти — знаряддя Мови, інструмент великої гармонії. Ти — учасник світобудови… Будеш. А поки що ти маленька людина. І повинен боротися зі своїм страхом. Я піду з тобою на залік, чекатиму… І я тобі допоможу.

* * *

Другокурсники здавали довго. Сашка сиділа біля копит бронзового коня.

Педагог із неї був ніякий, але вона привласнила Єгора так глибоко, як ніколи не насмілювалася привласнювати іншу людину. Тепер вона знала його краще навіть за маму. Вона розуміла його як ніхто, але сьогодні вранці, коли Єгор, судомно обіймаючи її, знайшов губами її губи, Сашка відсторонилася.

— Не час, — сказала голосом Портнова. — Зосередься.

Вона підганяла його, змушувала й термосила, перекачувала Єгорові, начебто донор, свою впевненість і волю до боротьби. Вона відвела його на залік мало не за руку:

— Нема нічого неможливого. Не існує причин для того, щоб ти не здав! Іди!

Звідтоді, як зачинилися двері, минула година. Потім ще одна. Студенти виходили по одному, по двоє, хтось відразу закурював, хтось кидався комусь в обійми, хтось реготав безперестанку. Поступово зчинявся галас, другокурсники ганялися один за одним коридорами. Сашка згадала напівзабуте: «Про що співа горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, ми живі, живі ми!»

Вони були немов кумедні звірята на прийомі у ветеринара. Сашка сама не знала, чому їй спало на думку таке порівняння. Звірята не розуміють, що відбувається, ними керує звіриний страх. А потім, випущені на волю, вони радіють, як ось тепер.

Мине ще рік, не менше, перш ніж сірий туман у їхній свідомості розвіється і вони побачать Гіпертекст у всьому його блиску й досконалості. Зрозуміють своє місце в ньому і обімліють від радості.

Сашка приплющила очі. Ні, радість — задрібна людська емоція. Те, що вона відчуває перед лицем Гіпертексту, можна висловити тільки справжньою мовою. Ось цим словом, яскравим і гострим, смарагдово-зеленим і опаловим, а в графічному зображенні… Де тут були папір і олівець?

Пам’ятаючи про заборони, вона малювала тільки ескізи. Тільки елементарні, не виявлені, начерки слів і понять. І так захопилася, що ледь не пропустила кінець заліку.

Єгор вийшов з аудиторії останнім. Пройшов кілька кроків коридором і зупинився. Сашка побачила його обличчя й відразу все зрозуміла.

— Післязавтра перездача. — Він дивився просто перед собою. — Але я не можу… Не можу.

* * *

«Час — поняття граматичне. Це зрозуміло, чи треба пояснювати?»

Сашка залишила якір у «тому, що зараз відбувається». І рвонула в «те, що сьогодні відбувалося». Так далеко, як тільки змогла.

…Другокурсники здавали довго. Сашка сиділа біля копит бронзового коня. Так. Вона перекинулася назад на одну тільки дію. Якщо за дію приймати залік.

Студенти виходили по одному, по двоє, хтось відразу закурював, хтось кидався комусь в обійми, хтось реготав безперестанку. Поступово зчинився галас. «Про що співа горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, ми живі, живі ми!»

Дивлячись на них, Сашка витягла з сумки папір і олівець. Накидала кілька графічних понять. Людині в людському тілі важко думати словами справжньої Мови. Вони трансформуються в громіздкі образи, дуже гарні, але на швидкість мислення це впливають фатально…

Єгор вийшов останній. Пройшов кілька кроків коридором і зупинився. Сашка побачила його обличчя й закусила губу.

— Післязавтра перездача. — він дивився просто перед собою. — Але я не можу… Не можу.

•* * *

Зараз. Тоді.

Сашка знову сиділа біля копит бронзового коня. Напевне, вона щось наплутала з поняттям «дії». Імовірно, те, що відбувалося зараз з Єгором, було складніше за звичайний залік із початком о десятій ранку й передбачуваним закінченням о другій. А може, Сашці просто бракувало досвіду та вміння: повертаючись у минуле ще й ще, вона щоразу опинялася перед зачиненими дверима.

— Сашенько, а що це ви робите?

Стерх щойно увійшов до інституту з парадного входу. Поли його довгого чорного пальта були вибілені снігом. Сашка чудово пам’ятала, що на перших її «пробах» ніякого Стерха не було.

Чи значить це, що гаданий горбань живе — існує — поза часом узагалі?!

— Я не для того вчив вас оперувати граматичним часом, Сашко, щоб ви теліпалися, ніби квітка в ополонці… Врахуйте про всяк випадок: на іспиті ніякої самодіяльності. Робіть тільки те, що записано в екзаменаційному листку… Ви чекаєте на цього хлопчика, Єгора Дорофєєва?

— Так. Він…

— Дієслова умовного способу часто страждають від браку волі. — Стерх посмутнішав. — А в нашій роботі безвольність — це вирок.

— Миколо Валерійовичу, — від постійних тимчасових повторів у Сашки паморочилося в голові, — ви можете йому допомогти? Зараз? Нехай він здасть хоча б цей залік. Хоча б цей.

— Дієслово умовного способу — можливість, — Стерх розстібнув пальто, на темний паркет упали краплі талої води. — Іноді блискуча. Але найчастіше — втрачена можливість, Сашко. Я хотів вам раніше сказати, але все якось… не хотілося вас засмучувати.

* * *

Стерх пішов. Сашка провела його поглядом.

Вона вже знала, що робитиме. До останньої подробиці; напевне, рожевий телефон на шиї втримав би її. Але Фарит Коженников забрав у неї телефон і тим самим розв’язав руки.

Вона перегорнула аркуш наполовину списаного загального зошита. І наступний чистий аркуш. Біле поле.

Ось де була помилка. Дія полягала, звичайно, не в здачі заліку; дія була куди менш очевидна, переривчаста, пунктирна… Роздрібнена й одночасно протягла. І це не називалося любов’ю, ні; для цієї дії було своє дієслово, свій знак, своє позначення.

Тільки б витримав олівець.

* * *

Зараз. Тоді.

Вранці, о пів на восьму, Сашка визирнула у вікно й побачила Єгора, який сидів просто на ґанку між кам’яними левами. Так само нерухомого і білого, як ті скульптури. На його плечах двома білими купками лежав сніг.

— Ти чого?! — Сашка розчинила двері, поземка лизнула її домашні капці з хутряною облямівкою…

Уперше в житті вона ступнула так далеко в минуле. Кілька годин. Їй було страшнувато.

Сашка впустила Єгора у квартиру. Відчинила дверцята каміна, поклала на вугілля зім’яту стару газету:

— Зараз ми все зробимо. Не бійся.

Доклала ще двійко сухих полін. Чиркнула сірником:

— Зараз ми зігріємося… Почекай.

Узяла сумку, залишену на ніч на вішалці. На мить зніяковіла: той самий зошит, лишень сторінка, яка має бути вкрита знаками, ще біла, порожня…

Треба підстругати олівець, щоб не зламався.

— Єгорку, тільки ні з чого не дивуйся, добре? Я знаю, що ти хочеш сказати. Знаю, ти здаси залік. Знаю, як ти його здаси. Дивися на мене. Дивися на мене…

Вона поклала на стіл аркуш паперу з пачки. Не забути підстругати олівець… Так. «Воля». Один із основних знаків з багатьма значеннями, все залежить од нюансів, від вписаних змістів. У п’ятьох вимірах плюс шостий місцями проявляється… Чудово.

— Сашко…

— Мовчи й не розтуляй рота. Я серйозно працюю, мовчи…

Проекція волі на особистість — воля-штрих плюс власна воля Єгора, якої не можна проігнорувати, — воля-штрих-два…

Замерехтів знак, розгортаючись у часі. Вона закладала четвертий вимір усередині часової петлі — ніколи її такого не вчили, вона не чула про такий складний парадокс, а тепер пізно було відступати, які б побічні ефекти їй не загрожували.

Годинник зацокав повільніше. Маятник завис на мить, гойднувся знову. Сашка широко посміхнулася.

Вона могла.

Взяла Єгора за руки, привласнила його, злилася з ним. Ось який він був світлий, дужий, добрий хлопець. Ось що з нього зробив інститут. Сашка переборола раптові та зайві жалощі. На шляху до різьбленої скульптури дерево проходить неестетичну стадію обрубка. Половину роботи дурням не показують, але Сашка останнім часом далеко не дурна.

Ось другокурсник Дорофєєв. А ось і його вкладена сутність. Як аркуш у конверт. Отримайте і розпишіться.

Руки Єгора сіпнулися в її руках.

— Сашко…

— Не бійся, — сказала вона м’яко. — Ходімо, вже час… Пів на десяту… Як пролетів час! А двоє полін дотепер горять… Ходімо, нічого. Я наказую. Я велю.

* * *

Звідтоді, як зачинилися двері, минула година. Потім іще одна. Студенти виходили по одному, по двоє, хтось відразу закурював, хтось кидався комусь в обійми, хтось реготав безперестанку. Поступово зчинився галас, другокурсники ганялися один за одним коридорами. «Про що співа горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, ми живі, живі ми!»

Єгор вийшов останній. Похитнувся. Схопився рукою за стіну.

— Ну?!

Він ступнув уперед і обійняв її. Похитнувся, тримаючись за Сашку, мов п’яний за дерево. Сашка зціпила зуби, міцніше вперлася ногами в підлогу.

— Як ти це зробила? Як ти це змогла? Як?!

По його неголених запалих щоках котилися сльози.

— Ти змогла… Ти… Спасибі тобі. Спасибі тобі. Спасибі.

Однокурсники Єгора повільно стягалися довкруж, ставали кільцем. Сашчин «якір», установлений в «зараз», наближався щохвилини, й вона раптом із жахом зрозуміла, що не знає, як вибратися з петлі. Час — поняття граматичне. За кілька хвилин Сашка знову визирне у вікно й на сходах між кам’яними левами побачить Єгора. І все знову повториться спочатку, тільки цього разу вона, розшарпана та змучена, не зможе повторити свого подвигу, і Єгор знову провалиться… І знову провалиться… І знову…

— Усе гаразд, — прошепотіла вона. — Тобі треба відпочити. Іди вмийся…

У її лагідному голосі була влада над Єгором. Він випростався, востаннє стис її долоні й побрів крізь юрбу однокурсників коридором у напрямку до чоловічого туалету. Сашці не треба було дивитися на годинника, щоб відчувати наближення «якоря».

Відчинилися парадні двері. У хол увійшов Стерх, на довгих полах його чорного пальта танули сніжинки.

— Здрастуйте, Миколо Валерійовичу.

— Здрастуйте, Олександро. Вітаю, ви в колі з варіаціями. У давні часи так карали неслухняних рабів.

Сашка мовчала. Усі події останніх кількох годин (чи хвилин?) відібрали в неї стільки сил, що вона ладна була впасти або розридатися.

— Я жартую, — сказав Стерх на тон нижче. — Візьміть папір. Зосередьтеся. Якщо сума реальностей виражена через умовний спосіб, то, виходячи з петлі, ми повинні насамперед визначити актуальну реальність — поточну, виразити її через оповідь і зафіксувати наказом. Хутко! Помилишся — пишу доповідну.

* * *

Наступного дня, дванадцятого січня, Сашка винесла ялинку надвір і закріпила її в заметі навпроти кам’яних левів. Ялинка стояла, мов жива, і вітер ворушив гірлянду з золотої мішури.

Консультація, яку проводили Портнов зі Стерхом, почалася опівдні й закінчилася о другій. Сашка повернулася з інституту, лягла поверх ковдри й несподівано для себе заснула.

Їй снився Захар. Він сидів у підземеллі, заваленому золотими монетами з округлим знаком на аверсі. Побачив Сашку й зрадів. «Ти теж тут? Здорово… Мені нудно самому. Я сиджу тут тисячу літ і чищу слова від налиплого бруду. Допоможи мені».

І Сашка сіла — уві сні — поруч із Захаром, взяла з його рук маленьку вологу ганчірку й, одну за одною, почала чистити тьмяні монети. Від її зусиль «нуль» на аверсі змінювався на п’ятірки, десятки, вісімки, а коли вісімки падали на бік — Сашці бачився знак нескінченність…

«Давно ти тут?» — запитала вона в Захара. А той відповів: «Тут нема четвертого виміру. І третього теж». І Сашка побачила, що й монети, й Захар, і вона сама намальовані на площині, а час на картині не йде…

Вона прокинулася вже затемна. За вікнами сипав сніг. Десь на Сакко і Ванцетті пошкрябувала лопата двірника.

До іспиту залишалося менше доби.

* * *

Увечері Сашка попрощалася з господинею і подзвонила мамі. Валечка знову хворів, а Валентин поїхав у відрядження й дотепер не повертався. Мамин голос звучав тонко, очужіло, як із іншого світу. «Усе буде добре», — сказала Сашка, хоча чудово знала, що мама їй не повірить.

Валізу було зібрано майже наполовину. Сашка подумала, що уявлення не має, де доведеться її розпаковувати й чи доведеться взагалі. І з задоволенням усвідомила — ця думка анітрохи її не лякає.

Вона зібрала сміття — старі чернетки, конспекти, уривки паперу — і востаннє розтопила камін. Списаний папір горів погано.

Хтось подзвонив у двері. Сашка побачила у вікно Фарита Коженникова й уперше в житті не злякалася.

Він увійшов. Озирнувся. Сів на стілець. Сашка ще не скінчила прибирання, подекуди валялися поліетиленові кульки, у кутку стояли віник, совок і швабра.

— Готова до від’їзду?

— Фарите, — сухо сказала Сашка, — у мене дуже багато справ. Якщо ви хочете сказати щось важливе — будь ласка. А якщо ні… Самі бачите — я тут байдики не б’ю.

Він похитнувся взад-вперед.

— Важливе… Мабуть. Як ти гадаєш, хто з твоїх однокурсників відмовився б від іспиту, якби мав таку можливість?

— Усі.

— Ти впевнена?

— Абсолютно. Ми, звісно, можемо один одного підбадьорювати, ми впевнені в успіху… Ми — слова, ми повинні прозвучати, реалізувати наше призначення… Але якби хтось міг вислизнути, втекти, вшитися безкарно — полетів би зі свистом, тільки п’яти мелькнули б.

— І ти?

— Що — я?

Коженников поправив дужку окулярів на переніссі.

— Як твій куратор я офіційно пропоную тобі звільнення від іспиту. Звільнення від навчання в інституті. Офіційно. За схемою «це був сон».

Вогонь гудів у каміні. Догорали старі конспекти, папірці, чернетки. Сашка сиділа біля столу — дуже прямо.

Минула хвилина.

— Ви пожартували?

Він зняв окуляри. Сашка зустрілася поглядом із його звичайними, навіть пересічними карими очима.

— Ні.

— Фарите, ви знущаєтеся?!

— Ні. Скажу відразу: ніхто з твоїх однокурсників не отримував такої пропозиції й не отримає.

— А чому я…

— Тому що.

Сашка стисла пальці. Секунду тому вона була впевнена в собі, спокійна, навіть очужіла… Секунду тому вона була доросла, позбавлена страху, прямо дивилася в обличчя долі…

— Тобі знову буде шістнадцять. Усе подальше виявиться сном і забудеться.

— Це неможливо.

Він посміхнувся.

Сашка дивилася на нього. Його обличчя розпливалося перед її очима. Вона давно не плакала. Сашка забула, як плачуть. Вона не вірила, що напередодні іспиту щось здатне так її приголомшити.

— Думай. «Це був сон». Скажеш і прокинешся. Там само. І нічого не повториться. Мене не буде. Не буде інституту. Вступиш на філологію… Якщо не провалишся з першого разу. Ну, зважилася?

Сашка вп’ялася зубами в пальці.

Мама… Валентин… І маленький Валечка. Їх не буде… А буде… можливо… Все зовсім інакше… Все інакше… Чи буде мама щаслива? Звичайно, адже в неї буде Сашка… Навіть без Валентина, без дитини… У мами буде Сашка! Вона зробить усе, щоб…

Слово. Дієслово. Гармонія Мови. Кришталевий термітник змістів. Нелюдська краса. Нескінченне пізнання. Сторінка за сторінкою, і книга не закінчується, найцікавіша книга, невже Сашка не дізнається, що ж було далі?

Мінус три з половиною роки, тяжких, страшних… Це був сон, як просто, це лише сон…

Костя. Його не буде в її житті, це на краще. Єгор… У них немає вибору, їм ніколи не доведеться вибирати…

ЯКІ ВОНИ ЩАСЛИВІ!

— Фарите, ну навіщо?! Що я вам зробила… Чому ви постійно до мене… чіпляєтеся… За що?!

— Сашко?

— За що мені цей вибір? Я не можу…

Вона сиділа вже на підлозі, скорчена, притискала долоні до щік. Коженников присів поруч.

— Я? Чіпляюся? До тебе?! Та в тебе й волосинки з голови не впало! Твої близькі живі, більш-менш здорові, щасливі…

— Я не можу вибирати! Я не можу — ось так — вибирати, розумієте чи ні?! За що…

— Облиш. Кожен із твоїх однокурсників… Із усіх, хто вчився коли-небудь на третьому курсі, віддав би правицю за таку можливість.

— Чому? Чому саме так? — Вона підняла на нього залиті слізьми очі. — Чому страхом? Чому не… чому не пояснити? Я б училася… гарно-гарно!

Він похитав головою.

— Не вчилася б, Сашко. За межу виводить тільки сильний стимул. Мотивація.

— Але є ж… Інші стимули… Любов… Честолюбство…

— Рівноцінних нема, — сказав він майже з жалем. — Це наслідок об’єктивних, непорушних законів. Жити — значить бути вразливим. Любити — значить боятися. А хто не боїться — той спокійний, як удав, і любити не може. — Він обійняв її за плечі. — Ну, ти зважилася?

Сашка відштовхнула його руку і встала. Закусила губу. Сльози текли по щоках — ну й нехай. Погано, що перехоплює подих і тому голос звучить жалібно.

— Зважилася. Я хочу закінчити інститут. Стати частиною Мови. Прозвучати. Піти в аспірантуру… Тому я йду завтра на іспит, — вона похитнулася, але встояла.

У Коженникова звузилися зіниці. Миттєво. Його очі наче освітилися зсередини, Сашка відсахнулася.

— Це твоє останнє слово?

Вона замружилася.

— Так.

* * *

— Доброго дня, третьокурсники.

І зал, і сцена були яскраво освітлені. Портнов і Стерх стояли внизу, біля першого ряду крісел, а за довгим столом, встановленим з переднього краю сцени, сиділи двоє чоловіків і жінка. Жінку звали Іриною Анатоліївною, вона викладала спеціальність на курсі Єгора. Чоловіків Сашка ніколи раніше не бачила. Точніше, так їй здавалося, поки один із них, крайній ліворуч, не підвів голову. Сашка роззявила рота: це був фізрук Дім Дімич. У костюмі, при краватці. З незвичним виразом обличчя: воно наче застигло. Ніби всі м’язи, відповідальні за міміку, перетворилися на алебастр.

Третій екзаменатор — білявий, на вигляд йому років сорок — ніколи не був людиною. Функція, як і Портнов.

Скрегіт старих дерев’яних крісел здавався оглушливим. Сашка сіла на середині другого ряду, праворуч від неї опинився Денис М’ясковський, а ліворуч — Ліза Павленко. Костя сидів у першому ряду, на два місця правіше від Сашки. Вона могла б дотягтися до нього рукою, якби підвелася. Але Костя вперто не дивився на неї.

— Дорогі третьокурсники! — Стерх залишався внизу, не піднімаючись на сцену. — Ось і настав великий день. Зараз ви отримаєте роздруківки із завданнями. У вас буде час на підготовку. Не варто поспішати, не треба нервувати. Кожен, кого я назву, підійде до цього столу, розпишеться й отримає екзаменаційний аркуш. Усі готові? Можна починати?

Глуха тиша була йому відповіддю.

— Гольдман Юлія. Ім’я ознаки.

Похитуючись на високих підборах, Юлька зійшла на сцену. Білявець-функція, який сидів скраю, простяг їй кілька паперових аркушів, зчеплених скріпкою. Дім Дімич без посмішки подав ручку. Юлька розписалася тремтячою рукою. Вона почала читати завдання іще на сходах зі сцени, й Сашка встигла побачити, як вираз сум’яття на її обличчі змінюється подивом, а потім і радістю.

— Бочкова Ганна. Ім’я предмета.

— Бірюков Дмитро. Ім’я предмета.

— Ковтун Ігор. Ім’я ознаки дії.

Вони сходили один за одним. Процедура була налагоджена і вочевидь повторювалася не вперше. Звична розміреність заспокоювала.

— Коженников Костянтин. Займенник.

Сашка дивилася, як Костя йде до столу. Білявий Іван Михайлович простяг йому аркуші, колишній (чи вдаваний?) фізрук подав ручку. Сашка бачила, як посмикується Костина повіка.

Сходячи зі сцени, він спіткнувся.

— Спокійніше, — лагідно сказав йому Стерх, подаючи руку. — Всі емоції залишилися там, зовні… Усі страхи під порогом. Зосередьтеся.

Сашка дивилася, як Костя читає свій аркуш. Якоїсь миті він сполотнів, у нього затрусилися губи, потім розслабився, і Сашка відчула в цей момент його миттєву полегкість. Він складе іспит, він пройде. Він упевнений у собі, зумів повернути цю впевненість. Займенник… Хай буде так.

— Самохіна Олександра! Дієслово!

Сашка підстрибнула, хитнувши дерев’яний ряд. Уже? Так швидко?!

Вибралася, спотикаючись об чиїсь ноги й коліна. Піднялася на сцену. Зал погойдувався, мов палуба пароплава. Чотири пари очей з-за столу вп’ялись у неї чіпким поглядом. Стосик екзаменаційних аркушів під рукою білявого потоншав наполовину.

На губах Дім Дімича з’явилась ледь помітна усмішка, зовсім не схожа на ті, щирі й білозубі, так щедро даровані дівчатам у спортивному залі.

— Удачі… дієслово.

— Розписуйтеся, — сказав білявий.

Вона взяла автоматичну ручку із золотим пером. Перо дряпало. Сашка заледве зуміла вивести чорним чорнилом біля синьої «галочки»: «Самохіна».

Повернулася й пішла геть від столу.

— Сашко, візьміть аркуші про всяк випадок…

Вона озирнулася. Дім Дімич дивився іронічно, але не глузливо.

Вона взяла з його рук три тоненькі аркушики. Затисла в мокрій долоні. Дісталася до свого місця й тільки тоді глянула.

На першій сторінці вгорі був округлий знак «Слово». І ще один — «дієслово». І третій, значення якого Сашка не розуміла й злякалась була, але відразу зметикувала, що це не завдання. Це — «шапка», заголовок, розпізнавальні символи. Під ними було вибито на машинці: «Олександра Самохіна». Стояло сьогоднішнє число і її, Сашчин, кострубатий підпис.

Вона перевела погляд нижче. Ось перше завдання. Сашка напружилася і майже відразу розслабилась. Дурничка. Такі вправи вона робила десятками на другому курсі. Друге завдання… Так, Стерх мав рацію.

Це елементарно, це курям на сміх. Тривала роздача екзаменаційних аркушів, тепер за списком групи «Б». Оксана, колишня Сашчина сусідка по кімнаті, йшла на своє місце, притискаючи папір до пишних грудей… Третє завдання. Сашка перегорнула твердий аркуш.

На третій сторінці чорнів «фрагмент» із «якорем» з трьох білих кіл у центрі.

Першої миті вона обімліла. Потім посміхнулася.

Вона вміє це робити. Вона вже робила це. Треба сконцентрувати погляд на «якорі» й затамувати подих. Там чорне місто, де в ратуші живе чудовисько. Сотий фрагмент… З другого боку, чому саме сотий? А якщо сто перший? Двохсотий? Тисячний?

— …Отже, всі ви отримали свої завдання. Часу, повторюю, у вас досить. Не поспішайте. По закінченні підготовки прошу піднімати руки, і… Що трапилося, Сашко?

Не даючи собі часу на роздуми, вона скинула тремтячу руку:

— Я готова.

— Уже?!

Троє за столом дивилися на неї — функція безсторонньо, жінка стривожено, й тільки фізрук, до чиєї нової якості Сашка ніяк не могла звикнути, мружився з очевидним задоволенням.

Стерх біля виходу на сцену нервово повів плечима:

— Ви впевнені, Сашко?

— Так. — Вона встала.

Спіймала на собі Костин погляд. Довгий тужливий погляд. Згадала ялинку з єдиною гірляндою з мішури, вогонь у каміні. Ось де слід було ставити часову петлю. Вона не здогадалася… Або побоялась. Тому що був уже гіркий досвід, був день у її житті, коли Єгор повторював раз по раз: «Давай одружимося!»

Він так і не довідався правди про закільцьований день. Від думки про це Сашка відчувала майже гордощі.

«Чим я займаюся, — думала вона, пробираючись уздовж ряду. — Я, дієслово наказового способу, збираюся вперше прозвучати. Стати частиною Мови. Стати повелінням. А думаю… про мішуру».

Біля сходів на сцену її зустріли Портнов і Стерх.

— Удачі, — серйозно сказав Портнов, дивлячись поверх скелець. — Ти — найкраща.

— Усе буде добре. — Стерх подав їй руку, допомагаючи зійти сходами. — Удачі Сашко. Ще політаємо.

Перед столом вона зупинилася, не знаючи, що робити далі. Дім Дімич підвівся й поманив її пальцем. У глибині сцени стояли столи, як в аудиторії. На кожному — склянка, заповнена загостреними олівцями, стосик білого паперу й пляшка мінеральної води в оточенні склянок.

— Не треба нервувати, ми ж давно знайомі, — вдаваний фізрук підсунув Сашці стільця. — Ми ще працюватимемо на четвертому курсі. Потім на п’ятому. Потім ви вступите до аспірантури, я сподіваюся. А зараз у нас лише перевідний іспит, і ви повинні вийти за межу. Стрибнути вище голови. Як звичайно.

За Дім Дімичем проглядала тепер неймовірно складна структура, моторошнувата й потужна — страшно було уявити, що ось із цим Сашка колись хотіла танцювати рок-н-рол. Вона вимучено підняла кутики губів. Екзаменатор кивнув підбадьорливо:

— Перші два завдання проминемо швидко, чи не так?

— Так.

— Починайте.

Вона спробувала пальцем олівець і вкололася. Злизала крапельку крові. Не зупиняючись, не перевіряючи себе, вивела на аркуші ланцюжок зв’язків — по пам’яті.

— Відмінно. Тепер друге.

Сашка глибоко зітхнула.

П’ять уявних процесів починаються одномоментно, кожен періодичний, тривалість періоду кратна…

— Дякую, досить. Я знав, що для вас це нескладно… Мене цікавить третя сторінка.

Сашка облизала сухі губи.

— Води? — колишній фізрук відкрив пляшку мінералки. Хлюпнув у склянку, засичали пухирці, обліпили скляні стінки. — Випийте, будь ласка.

Сашка сьорбнула й закашлялася. Випила до дна. Екзаменатор одразу ж налив їй іще.

— Пийте, пийте… Ви, звичайно, знаєте, як виконувати «проби» з чорними фрагментами?

— Звичайно. — Сашка, сама того не бажаючи, мовила йому в тон.

— Добре. Якщо ви готові — не будемо відкладати. Починайте.

Сашка підтягла ближче до себе сторінку з чорним прямокутником із трьома білими крапками в центрі. Глибоко зітхнула.

За спиною в неї напружено шелестів папір. Її однокурсники готувалися. Їй захотілося востаннє обернутися, щоб побачити їхні обличчя, але вона не наважилася.

На сцені актової зали відчутно пахло пилом. Звідкілясь — із відчиненого вікна? — тягло протягом. І все було залите світлом, Сашка бачила його навіть крізь зімкнуті повіки.

— Просто зараз?

— Так. Починайте, дієслово.

Сашка зосередилася на трьох білих крапках, трьох світних очах. Затамувала подих. Один, два, три, чотири, п’ять…

* * *

…Сто шістдесят вісім, сто шістдесят дев’ять, сто сімдесят.

Із чорноти проступило — вистрибнуло, виступило — місто, оточене височезною стіною до неба.

Вона бачила його в дрібних, найдокладніших, найреальніших деталях. Місто було вугільне, аспідне, темно-сталеве, завершене в своїй монохромності. Сашка відчула мармур під босими ногами. Прохолодний камінь, і нагрітий, гладенький і шорсткуватий, високі стіни, вузькі вікна, шпилі в небі…

У неї виходить. Вона все зробить як слід. Там, у вежі, її очікує чудовисько. Сашка повинна зустрітися з ним віч-на-віч і не злякатися. Рік тому це здавалося неможливим. Але не зараз. Усвідомивши свою міць, Сашка розкинула руки, розгорнула крила й злетіла.

Вона росла.

Здіймалася. Здувалася. Втягала в себе обриси, запахи, фактуру каменю. Там, де Сашка дотягувалася до міста, — воно переставало бути аспідно-чорним і робилося м’яко-сірим, як на старовинній фотографії. Вона привласнювала собі життя й радість, цей дим із димаря, цей вигин даху, блискучий, наче від дощу, цей клаптик туману, цей величний шпиль… Що більше вона забирала собі, то сильнішою й об’ємнішою ставала. Кольорові думки, що так повільно й неохоче прокручувалися в людській башці, ринули тепер потоком — ні, морем.

Вона охопила ратушу. Та здригнулася, напружилася, мов яйце за мить до народження пташеняти, але Сашка м’яко зчавила її, залила, мов цементом, власною волею. І ратуша не розкрилася, й те, що було всередині, назавжди залишилося похованим. А Сашка й далі росла, не відаючи перешкод.

Вона привласнила місто. Відчула його в собі, як відчувають нараз серце в момент сильної радості чи страху. І — розлилася далі, захоплюючи темні небеса з двома тьмяними зірочками. Зірки ці виявились зайвими в її картині світу.

Зайві.

Загасити?

Вона перебувала — була — темним порожнім простором. І вона ж сиділа за столом на сцені актової зали, перед нею лежав чорний «фрагмент». Екзаменатор Дім Дімич — за столом навпроти; його обличчя більше не здавалася вилитим із алебастру. Він супився, тривожився щосекунди все виразніше.

«Що відбувається?»

Сашка зависла між точками «було» й «буде». Зараз уперше звідтоді, як вона розкрила «фрагмент», у неї виникло відчуття неправильності. Щось іде не так.

Але ж вона все робить як слід?

«Зупиніть її! Вона знову зірвалася! Зупиніть, вона некерована!»

З протягливим скреготом відчинилися двері. Одночасно повернулися голови всіх присутніх у залі. Уздовж проходу повільно, важко крокуючи по старому тьмяному паркету, йшла людина в дуже темних окулярах.

Піджак на горбатій Стерховій спині тріс по шву, з діри визирнуло сталевого кольору пір’я.

«У чому річ?»

«Спокійно. Продовжуйте іспит».

Сашка відчувала їх довкіл себе, але не бачила. Не люди — структури, схеми процесів і живих істот: екзаменатор-функція. Пані Ірина Анатоліївна. Фізрук Дмитрик дивно й страшно перетворився. Розкинувши над головою вугласті крила, завмер Стерх. Поруч — непорушний Портнов, який від напруги постійно змінювався, пульсував, ніби сад, що переживав одночасно весну та осінь. Щось було не так, вона зайшла надто далеко… У ході іспиту вона повинна була зупинитися біля ратуші…

Перед нею наче відкрилася сторінка активатора — величезна, багатомірна, вона вміщала все, що лишень можна було уявити. Сашка побачила себе — німе слово, готове прозвучати. Побачила багато шарів реальності — яскравих, фактурних, тьмяних, хистких, вони збивалися в ірреальні складки на межі поля зору. Ймовірності і перестановки. Вона повинна була зупинитися в ратуші, зустріти екзаменатора, вибрати точку додатка — вона дієслово… І прозвучати. Це все одно, що кинути кулю в скупчення непорушних кеглів або гойднути завмерлий маятник… Залишити щербинку на горлечку глечика, ще не зробленого й тому не існуючого… Повалилися б кісточки доміно, покотилися б авто далекими дорогами, полетіли б дощові краплі, й Сашка реалізувалася б найпершого разу, вона, Володарка, знаряддя Мови…

Але щось пішло не так. І вона не могла вже повернути назад — не тому, що четвертий вимір незворотний. А тому, що природа її — її внутрішня сутність — привела її сюди, в цей темний простір із двома зірками над головою, і тут вступають у дію інші закони, що не вкладаються в жодну відому їй реальність. Далекі від будь-якого виміру.

«Стій!»

«Зупиніть її! Це не дієслово, це…»

«Так. Це Пароль».

Сашка — темний простір — здригнулася. Дві зірки схилилися над нею і виявилися очима, дуже пильними, немигтючими, тепер між ними та Сашкою більше не було чорних скелець.

— Вітаю, Паролю.

Те, що прийшло з темряви, висловлювалося без слів, голим змістом. Сашка вміла йому відповісти, але не відповідала. У неї занімів… ні, не язик. У неї заніміло те місце в душі, де народжуються слова.

— …Ти мене чуєш, Сашко?

Вона, як і раніше, сиділа за столом. У порожній і напівтемній залі без стелі, без стін. Високо клубочився туман. Навпроти, на місці екзаменатора, тепер сидів Фарит Коженников.

— Ти мене чуєш?

Вона кивнула, на мить відчула всю вагу величезної хворої голови.

— Ти не просто дієслово наказового способу. Ти Пароль — ключове слово, яке відкриває нову інформаційну структуру. Макроструктуру. Розумієш, що це значить?

Сутності навколо переміщувалися, залишаючись на місці, перетікаючи, обертаючись різними гранями. Низкою випливали змісти, Сашка вміла вихоплювати тільки найпростіші формулювання, ті, що лежали на поверхні.

— Прозвучати. Початок.

— Помилка — не те. Акт творення — це важливо.

— Тонкощів тебе навчать на старших курсах і в аспірантурі. Введення в практику закінчилося, твоя практика — ось вона. Твоя головна практична робота.

— Пароль. Ім’я, нова сутність. Творення. Творець…

Поняття рухалися так, ніби тривала тріумфальна хода. Так, як пливе великий корабель. Сашка усвідомлювала їх послідовно і одночасно.

— Сашко, — голос Коженникова розбив потік інформації, як хвиля розбиває водяну гладінь. — Залишайся у свідомості. Переходу ще не здійснено. Коли ти прозвучиш… Розумієш, що станеться, чи не так?

Я…

— Ти Пароль. Ти поєднаєш фрагменти реальності, відкриваючи новий інформаційний простір. Розумієш, що відбувається?

Фарит Коженников говорив, ворушилися губи. Реальність знову тріснула, вилиняла. Сашка виявила себе в актовій залі, на столі стояла пляшка мінеральної води, з шипінням бігли пухирці, в кожному відбивалася зала, педагоги, склянка з олівцями, Сашка над аркушем паперу…

— Візьми олівець. Зосередься. Готова?

Вона скорилася, але не відчула олівця в занімілих пальцях. Вона кліпнула і, втративши людське тіло, зависла посеред порожнього темного простору. Порожнього й темного. І тільки дві зірки дивилися згори — білі очі.

«Твоя воля. Твори. Звучи».

Наказ був таким владним, що їй відразу стало легко.

Це просто — як натиснути на вимикач у темній кімнаті. Збіжаться цифри на табло. Зійдуться отвори, з’єднаються матриця й відбиток. І спалахне світло в пітьмі.

— Звучи!

Вона затамувала подих під поглядом двох далеких зірок, від якого ціпеніла.

Тиша буває нестерпною — за мить до того, як Слово нарешті вирветься.

* * *

Темрява — за мить до появи першої іскри.

На початку було…

Мовчання. Тиша.

На початку було…

— Ні.

Два жовтих ока присунулися ближче.

«Чому?!»

Жити — значить бути вразливим. Від справжнього пекла відокремлює тоненька стінка мильної бульбашки. Лід на дорозі. Невдалий розподіл старіючої клітини. Дитина підбирає з підлоги пігулку. Слова чіпляються одне за одне, шикуються, підкоряючись великій гармонії Мови…

— У тебе все буде інакше. Твоя воля. Твоя влада. Нехай завжди буде сонце. Я вірую у світ поза злістю. Нехай розквітають сто квітів… Ти — улюблене знаряддя Мови. Звучи!

Сашка здригнулася від сили цього наказу.

— Ні. Тому, що для мене любити означає боятися.

Там, у актовій залі, з екзаменаторського столу зірвалася карафка.

— Я пролунаю, і страх пролунає в мені — у Першому Слові. І вся любов, яку несу, назавжди отруєна буде страхом. Я відмовляюся…

Розлетілися скалки.

«Слово сказано».

«Кінець. Вона провалила іспит».

«Вона провалилася».

«Незадовільно».

Порожній темний простір навколо Сашки спалахнув безліччю зірок, і зірки обернулися золотими монетами. Тьмяні, важкі, вони посипалися й затопили, загрожуючи завалити з головою.

— Я відмовляюся боятися!

Цієї миті вона прозвучала й зрозуміла, що звучить.

* * *

— …Валечко? Зайчику?

Дитина заснула. Дихала важко. Кашляла уві сні й крутилася з боку на бік. Жінка лежала поруч, протягнувши руку крізь пруття дерев’яного ліжечка, не відриваючи долоні від гарячої маленької голови.

— Валечко… Маленький…

Друга половина двоспального ліжка була порожня. Холодні гладенькі простирадла.

Дитина знову зайшлася в кашлі. Жінка заплющила очі, запалені, начебто засипані піском.

До ранку ще кілька годин. Кашель. Плач. Довгі гудки в слухавці. «Абонент перебуває поза зоною досяжності…» Де він, що з ним? Коли повернеться? Чи повернеться взагалі?!

Тихо зарипів паркет під босою ногою.

— Хто… хто тут? Хто це?!

Крок. Ще крок. Жінка сидить на ліжку. Дивиться в темряву. Здригаються плечі під тонким махровим халатом.

— Це я.

— Сашка?!

— Я поки ще не зовсім повернулася. Я тобі наснюся.

— Сашенько…

— Мамо, я повинна тобі сказати одну важливу й таємну річ. Я люблю тебе. Завжди любила й завжди любитиму. Послухай! Я тебе люблю…

Дитина глибоко зітхнула й задихала рівніше.

* * *

Уранці, коли чоловік повернувся й відімкнув двері своїм ключем, вони спали обійнявшись — маля, мокре від поту, але з матовим прохолодним лобиком. І жінка, змарніла, поблідла, з кволою посмішкою на губах.

* * *

Темрява.

«На початку було Слово».

Повільне обертання.

«І світло в пітьмі пломеніє, і пітьма не скорила його».

Світний пил звивається в пласку срібну спіраль із двома м’якими рукавами.

— Не бійся.

Content

Дяченко Марина, et al Vita Nostra

Марина та Сергій Дяченки Vita Nostra

Частина перша

Частина друга

Частина третя