Клайв Баркър

Кървави книги

Том 4

За автора

До момента Клайв Баркър е написал над 30 книги – романи, новели, сборници с разкази и пиеси, стихосбирки (вижте страницата му в английската Уикипедия или посетете официалния му сайт - http://www.clivebarker.info), част от които - в това число "Кървави книги" и издадената у нас фантастична приказка "Абарат" - са отличени с престижни литературни награди като "Уърлд Фентъзи", "Бритиш Фентъзи" и "Брам Стокър".

Той е фантастичен, поетичен, метафоричен и сюрреалистичен, прозата му е едновременно страховита и красива, с много дълбочина и оригинални идеи. Някои от историите му са гротескни и странни, други са плашещи, ужасяващи и шокиращи, трети са комично-забавни. Но всички са написани със забележително черно чувство на хумор, с ирония към нравите и пороците на съвременното общество.

Баркър има невероятно въображение. Всеки негов разказ е една голяма метафора. И крие послание. Ако го държите здраво за ръка и не се отклонявате много от магистралата на неговото подсъзнание, може би ще намерите посланието. Дали ще се осмелите да го извадите на повърхността - зависи изцяло от вас.

Но имайте предвид, че ви очаква пътешествие, което се помни цял живот.

Така че внимавайте къде стъпвате.

Бунтът срещу тялото

Всеки път, когато Чарли Джордж се събудеше посред нощ, ръцете му застиваха неподвижно. Той можеше да избута част от завивките в половината на Елън, защото му е станало горещо. Или да отиде в просъница до кухнята, за да си налее чаша студен ябълков сок, после да се върне в леглото, да се сгуши до спящата на една страна Елън и да задреме отново. Независимо от случая, ръцете изчакваха Чарли да затвори отново очи и дишането му да стане равномерно като тиктакането на часовник. И подновяваха тайния си живот едва когато бяха сигурни, че е заспал дълбоко.

* * *

В продължение на месеци Чарли се будеше с неприятна болка в китките и дланите.

– Иди на лекар – казваше му Елън, коравосърдечна както винаги. – Защо не отидеш да те прегледа лекар?

Той мразеше лекарите, ето защо. Кой здравомислещ човек би се доверил на някой, избрал за професия да се мотае около болни хора?

– Навярно работя твърде много – казваше Чарли.

– Може и така да е – промърморваше Елън.

И това действително бе най-вероятното обяснение. Той работеше като опаковчик и ръцете му не спираха през целия ден. Уморяваха се. Нямаше нищо нередно в това.

– Спри да се тормозиш, Чарли – каза той на отражението си една сутрин, докато пошляпваше бузите си, за да им придаде малко руменина, – ръцете ти са съвсем наред.

И така, нощ след нощ се повтаряше едно и също:

Семейство Джордж спят един до друг в съпружеското легло. Той – по гръб, като тихо похърква, тя – свита на кълбо от лявата му страна. Главата на Чарли е подпряна на две дебели възглавници. Устата му е леко отворена и очите му следят поредното въображаемо приключение под осеяните с венички клепачи. Може би тази вечер е пожарникар, който се втурва храбро в обхванат от пламъци бордей. Сънува дълбоко – понякога се мръщи, понякога се усмихва доволно.

После под чаршафа нещо се размърдва. Бавно, сякаш предпазливо, ръцете на Чарли се измъкват от топлината на постелята и се показват отгоре. Когато се срещат върху издутия корем, показалците им си кимат като ноктести глави. Поздравяват се и се потупват сърдечно като стари бойни другари. В съня си Чарли простенва – бордеят се е срутил върху него. Ръцете незабавно заемат хоризонтално положение, преструвайки се на невинни. След известно време, когато равномерният ритъм на дишането му се е възобновил, те подхващат сериозен спор.

Някой случаен наблюдател, озовал се край леглото на семейство Джордж, би решил, че Чарли страда от психично разстройство заради начина, по който китките му се извиват и подскачат, като ту се галят, ту сякаш се борят. Но колкото и спазматични да са движенията, които се извършват, в тях, изглежда, има някаква закономерност, някакъв порядък. Затова човек би допуснал, че спящият мъж е глухоням и говори насън. Само че ръцете използват непознат жестомимичен език и не се опитват да общуват с друг, а разговарят помежду си. Това е тайна среща, която се провежда само между китките на Чарли. Те ще останат върху корема му цяла нощ, за да заговорничат срещу властта на тялото.

* * *

Чарли не беше в пълно неведение за бунта, който назряваше в китките му. Измъчваше го неясно подозрение, че нещо в живота му не е съвсем наред. Все по-често имаше чувството, че е изключен от ставащото около него, че е по-скоро наблюдател, отколкото участник в ежедневните си дейности. Да вземем например интимния му живот.

Той не беше голям любовник, но и никога не бе смятал, че има от какво да се срамува. Елън изглеждаше доволна от ласките му. Напоследък обаче Чарли се чувстваше някак дистанциран от любовния акт. Ръцете му обхождаха тялото на жена му, като докосваха вещо най-интимните места, а той наблюдаваше действията им от разстояние, без да може да се наслади на усещането за топлина и влажност. Не че пръстите му бяха станали по-сковани. Тъкмо обратното. Напоследък Елън бе започнала да ги целува, за да му покаже задоволството си от техните умения. Но похвалите й изобщо не го успокояваха. Караха го да се чувства още по-зле, защото ръцете му й доставяха такова удоволствие, пък той не усещаше нищо.

Появиха се и други признаци за психическа нестабилност – дребни, но дразнещи. Чарли откри, че пръстите му барабанят победни маршове по кутиите, които лепеше във фабриката, а ръцете му чупят моливи – трошат ги на малки парчета и ръсят трески и графит по пода на пакетажното помещение, а той дори не осъзнава какво прави.

Но най-голямо смущение изпита, когато разбра, че се ръкува с напълно непознати. Случи се на три пъти: веднъж на една автобусна спирка и два пъти в асансьора на фабриката. Навярно се вкопчваше в хората, защото търсеше подсъзнателно опора в един променящ се свят. Независимо от причината положението бе ужасно неловко, особено когато Чарли откри, че е сграбчил ръката на собствения си бригадир. И стана още по-неловко, щом ръката на бригадира стисна на свой ред неговата – и двамата мъже се втренчиха в ръцете си като собственици на кучета, които гледат как непослушните им домашни любимци се сношават в краищата на поводите си.

Чарли започна все по-често да се вглежда в дланите си, като търсеше косми по тях. Майка му го беше предупредила навремето, че това е първият признак на лудостта. Не наличието на косми, а търсенето на такива.

* * *

Настъпи време да се бърза. Ръцете продължаваха да спорят нощем върху корема му, но вече бяха наясно, че психическото състояние на Чарли е достигнало критична точка. Беше въпрос на дни препускащото му въображение да открие истината.

Какво да правят? Да рискуват едно по-ранно отделяне с всички възможни последствия или да оставят нестабилността на Чарли да следва непредсказуемия си курс? По пътя към лудостта той би могъл да разкрие техния заговор. Споровете ставаха по-разгорещени. Лявата китка, както винаги, беше предпазлива:

– Ами ако грешим – казваше рязко тя – и без тялото няма живот?

– Тогава никога няма да разберем, че сме сгрешили – отвръщаше Дясната.

Лявата се замисляше за миг над проблема, после питаше:

– А как ще го направим, когато настъпи моментът? – Това беше неприятен въпрос и Лявата знаеше, че той безпокои водача повече от всеки друг. – Как? – настояваше тя и повтаряше: – Как? Как?

– Ще намерим начин – отговаряше Дясната. – Важното е разрезът да е чист.

– А ако се съпротивлява?

– Човек се съпротивлява с ръцете си, а ръцете му ще въстанат срещу него.

– И коя от нас ще го направи?

– Той си служи по-добре с мен – отвръщаше Дясната, – така че аз ще използвам оръжието. Ти ще си тръгнеш.

Лявата притихваше. През целия си живот не се бяха разделяли нито веднъж. Мисълта да си тръгне изобщо не й беше приятна.

– После ще се върнеш за мен – казваше Дясната.

– Ще го направя.

– Длъжна си. Аз съм Месията. Без мен нищо няма да се получи. Трябва да събереш армия и след това да дойдеш да ме освободиш.

– Ако е необходимо, ще отида до края на света.

– Не бъди сантиментална.

След това се прегръщаха като братя след дълга раздяла и се кълняха във вечна вярност. Ах, тези нощи, изпълнени с трескавата еуфория на подготвяния бунт. Дори през деня, когато си бяха обещали да стоят далеч една от друга, понякога се озоваваха заедно в момент на бездействие и се потупваха взаимно с думите:

– Скоро, скоро.

Или:

– Ще се видим пак тази вечер; среща върху корема му.

Или:

– Какво ли ще бъде, когато светът стане наш?

* * *

Чарли знаеше, че е близо до нервен срив. От време на време поглеждаше неволно ръцете си и виждаше как показалците им са вирнати във въздуха като глави на дълговрати зверове, които оглеждат хоризонта. В параноята си той си даде сметка, че се заглежда и в ръцете на други хора. Беше обсебен от езика им – език, който не отговаряше на поведението на техните притежатели. Съблазнителните ръце на непорочната секретарка. Маниакалните ръце на убиец, който твърди по телевизията, че е невинен. Ръце, които издават собствениците си с всеки жест, опровергават гнева им с извинение и любовта – с ярост. Струваше му се, че тези признаци на бунт се виждат навсякъде. Накрая разбра, че трябва да поговори с някого, преди да е изгубил напълно разсъдъка си.

Избра Ралф Фрай от счетоводството – сериозен, скромен човек, на когото имаше доверие. Ралф се отнесе с разбиране.

– Преживях същите неща, когато Ивон ме напусна – каза той. – Ужасни нервни пристъпи.

– И как се справи с тях?

– Отидох на психиатър. Името му е Джудуайн. Трябва да се подложиш на терапия. Ще станеш друг човек.

Чарли претегли наум идеята.

– Защо не? – каза той след известен размисъл. – Скъпо ли взема?

– Да, но е добър. Избави ме от нервните пристъпи за нула време. Преди да отида при него, си внушавах, че имам проблеми в леглото също като теб. А виж ме сега. – Фрай направи широк жест. – Изпитвам толкова потиснати страсти, че не знам откъде да започна. – Той се ухили глупаво. – Но съм щастлив като риба във вода. Никога не съм бил по-щастлив. Така че пробвай с него. Той ще ти каже какво те възбужда.

– Проблемът не е в секса – възрази Чарли.

– Повярвай ми – каза Фрай с многозначителна усмивка. – Проблемът винаги е в секса.

* * *

На следващия ден, без да каже на Елън, Чарли позвъни на доктор Джудуайн и секретарката на психиатъра му записа час. По време на разговора дланите на Чарли се потяха толкова много, че той си помисли, че ще изпусне телефона, но след обаждането се почувства по-добре.

Ралф Фрай се оказа прав – доктор Джудуайн беше добър специалист. Лекарят не се присмя на страховете, които Чарли му сподели. Напротив, изслуша всяка негова дума с най-голяма загриженост. Това беше много успокояващо.

При третия им сеанс докторът изрови от паметта му един изключително ярък спомен: ръцете на баща му, кръстосани върху масивните му гърди, докато лежи в ковчега – груби, отрудени ръце, покрити с остри косъмчета. Абсолютният авторитет, който тези големи ръце излъчваха дори в смъртта, бе измъчвал мислите на Чарли в продължение на месеци след погребението. Докато бе гледал как заравят тялото, не си ли бе представял, че в него още има живот? Че ръцете не спират да блъскат по капака на ковчега, за да ги пуснат на свобода? Това бе абсурдна мисъл, но щом я изрече на глас, Чарли изпита облекчение. На ярката светлина в кабинета на Джудуайн тази фантазия изглеждаше смешна и нелепа. Тя потрепери под погледа на лекаря, сякаш в протест срещу силната светлина, а след това се стопи, твърде крехка, за да издържи на подробно проучване.

Екзорсизмът се оказа далеч по-лесен, отколкото Чарли беше очаквал. Малко ровене – и тази детинщина бе изтръгната от психиката му, както се вади парченце месо, заседнало между зъбите. Вече нямаше да гние там и да го трови. Доктор Джудуайн изглеждаше доволен от резултата. Когато сеансът приключи, психиатърът заяви, че за пръв път се сблъсква с подобна мания и че за него било удоволствие да я лекува. Не се срещали често хора, които да възприемат ръцете като символ на бащината власт. Обикновено във фантазиите на неговите пациенти преобладавал пенисът, отбеляза той, а Чарли отговори, че ръцете винаги са му се стрували далеч по-важни от интимните части на тялото. В края на краищата те можеха да променят света, нали така?

След лечението при Джудуайн Чарли не спря да чупи моливи и да барабани с пръсти. Даже ритъмът стана по-енергичен и настойчив от всякога. Но той знаеше, че големите кучета не забравят бързо навиците си, и предполагаше, че ще мине известно време, докато възвърне душевното си равновесие.

Така назряващият бунт остана в тайна. Но разкриването му висеше на косъм. Нямаше време за несигурност и съмнения, бунтовниците трябваше да действат.

Накрая Елън предизвика несъзнателно избухването на въстанието. Случи се един четвъртък късно вечер, малко след като бяха правили секс. Нощта беше необичайно гореща за октомври, прозорецът беше открехнат и завесите се полюшваха от лекия ветрец. Съпрузите лежаха един до друг под общия чаршаф. Чарли беше заспал, преди потта на врата му да изсъхне, но Елън беше будна – с глава, подпряна на твърдата като камък възглавница, и широко отворени очи. Знаеше, че тази вечер сънят няма да я споходи още дълго. Щеше да бъде една от онези нощи, през които я сърби цялото тяло, всяка бучка на дюшека й убива и всички съмнения, които някога е изпитвала, изплуват от тъмнината. Искаше й се да изпразни пикочния си мехур (както винаги след секс), но не можеше да събере достатъчно воля да стане и да отиде до тоалетната. Колкото по-дълго се стискаше, толкова повече й се пишкаше и толкова по-трудно й бе да заспи. „Ама че глупаво положение“, помисли си тя, после, обзета от други тревоги, забрави защо положението й се бе сторило толкова глупаво.

До нея Чарли се размърда в съня си. По-скоро се раздвижиха ръцете му. Тя погледна лицето му. Приличаше на херувим и изглеждаше по-млад от своите четиресет и една години въпреки прошарените бакенбарди. Харесваше го достатъчно, за да каже, че го обича, но не чак толкова, че да му прости прегрешенията. Беше мързелив и постоянно се оплакваше от различни болежки. Имаше вечери, когато се прибираше късно (напоследък беше престанал) и тя подозираше, че се е срещал с друга жена.

Докато го наблюдаваше, се показаха ръцете му. Измъкнаха се изпод чаршафа и размахаха показалци като две спорещи деца.

Елън се намръщи, не можеше да повярва на очите си. Сякаш гледаше телевизия с изключен звук, нямо шоу за осем пръста и два палеца. Под изумения й поглед ръцете хванаха чаршафа, издърпаха го от корема на Чарли и изложиха на показ ивицата косми, която се сгъстяваше към слабините му. Белегът от операцията на апендикса, който беше по-светъл от околната кожа, проблесна в мрака. После ръцете се настаниха върху оголения му корем.

Тази вечер спорът им беше особено ожесточен. Лявата, която бе по-консервативна, настояваше да отложат датата на бунта, но на Дясната й бе омръзнало да чака. Време е, твърдеше тя, да изпробват силата си срещу тирана и да отхвърлят властта на тялото окончателно. Налагали го обстоятелствата, решението вече не зависело от тях.

Елън вдигна глава от възглавницата и те усетиха втренчения й поглед. Бяха спорили толкова разгорещено, че до този момент не бяха разбрали, че е будна. Заговорът им беше разкрит.

– Чарли – прошепна тя в ухото на тирана, – престани. Чарли, стига!

Надушила присъстието й, Дясната ръка повдигна показалец и среден пръст.

– Чарли – повтори Елън. Защо мъжът й винаги спеше толкова дълбоко? – Чарли… – Тя го разтърси по-силно, а Дясната потупа Лявата, за да я предупреди, че жената ги гледа. – Моля те, Чарли, събуди се!

Дясната ръка се метна внезапно към нея, а миг по-късно Лявата я последва. Елън изкрещя още веднъж името на съпруга си, после и двете я стиснаха за шията.

Чарли сънуваше, че се намира на кораб, превозващ роби – обстановката в сънищата му често беше екзотична като във филмите на Сесил Демил^1. В този епичен момент ръцете му бяха оковани и го влачеха към стълба за бичуване, за да бъде наказан за някакво неизвестно провинение. Но ето че в съня си той сграбчи внезапно тънката шия на капитана. Робите се разкрещяха окуражително, а капитанът, който приличаше донякъде на доктор Джудуайн, взе изплашено да го моли да престане. Гласът му бе писклив, почти женски, като гласа на Елън.

1 Сесил Б. Демил (1881–1959) – американски кинопродуцент и режисьор, известен с филми като „Десетте Божи заповеди“ и „Най-великото шоу на Земята“. – Б. пр.

– Чарли – пищеше той, – недей!

Но глупавите молби само накараха Чарли да го разтърси още по-яростно. Вече се чувстваше като герой в очите на робите, които, освободени като по чудо, се бяха скупчили шумно около него, за да гледат последните мигове на омразния господар.

Капитанът, чието лице беше станало мораво, успя да прошепне „Ще ме убиеш!“, после палците на Чарли прекъснаха живота му с един финален натиск. Едва тогава, през мъглата на съня, той осъзна, че жертвата му няма адамова ябълка. Очертанията на кораба се размиха, а насърчителните гласове на робите затихнаха. Чарли примигна, отвори очи и откри, че седи в леглото си – беше гол до кръста и стискаше шията на Елън. Лицето й беше мораво и опръскано с бяла слюнка, а езикът се подаваше от устата й. Очите й все още бяха отворени и за момент му се стори, че под сянката на ресниците проблясва живец. След това те се изцъклиха и животът я напусна окончателно.

Чарли изпита съжаление и огромна скръб. Опита се да положи тялото й на леглото, но ръцете му отказаха да пуснат шията й. Пръстите му, напълно безчувствени, продължаваха да я душат без капчица срам. Той слезе заднешком от леглото, но тя го последва в капана на протегнатите му ръце като нежелана партньорка за танци.

– Моля ви – каза Чарли на пръстите си. – Моля ви!

Невинни като двама ученици, хванати да крадат, ръцете му пуснаха своя товар и рязко се вдигнаха в жест на престорено учудване. Елън се строполи на килима като красива мумия. Коленете на Чарли се подкосиха. Неспособен да предотврати падането си, той се срути до нея и започна да ридае.

Сега оставаше само да действат. Нямаше нужда от преструвки, тайни срещи и безкрайни спорове – за добро или за зло истината бе излязла наяве. Трябваше само да изчакат, докато в обсега им попадне кухненски нож, трион или брадва. Скоро, много скоро.

* * *

Чарли остана дълго на пода – първо лежеше и плачеше, после лежеше и размишляваше. Какво да стори? Трябваше да повика някого, но как? Как да се обади по телефона, ако продължава да лежи по очи? Той се помъчи да стане, но ръцете отказаха да го подкрепят. Цялото му тяло се тресеше като след токов удар. Само ръцете бяха безчувствени. Чарли ги вдигна, за да избърше замъглените си от сълзи очи, но китките му увиснаха безсилно. Като се подпираше на лакти, той се довлече до стената и успя да се изправи. После, полузаслепен от скръб, излезе със залитане от спалнята и се спусна по стълбите.

– Кухнята – каза Дясната на Лявата, – той отива в кухнята.

„Това е нечий чужд кошмар – помисли си Чарли, като запали с брадичка лампата в трапезарията и тръгна към барчето. – Невинен съм. Аз съм просто един обикновен човек. Как може да ми се случи нещо подобно?“

Хвана бутилката с уиски с две ръце, но тя се изплъзна от дланите му. Разби се на пода и острият аромат на алкохола подразни небцето му.

– Счупено стъкло – отбеляза Лявата.

– Не – отвърна Дясната. – Имаме нужда от чист разрез. Просто бъди търпелива.

Чарли заряза счупената бутилка и тръгна, олюлявайки се, към телефона. Трябваше да позвъни на Джудуайн. Докторът щеше да му каже какво да прави. Той се помъчи да вдигне слушалката, но ръцете отново не му се подчиниха, а бутоните с цифри се изплъзваха от пръстите му всеки път, когато се опитваше да ги натисне. От очите му рукнаха сълзи от безсилие, които прогониха мъката и я замениха с гняв. Чарли стисна несръчно слушалката с китки и я повдигна до ухото си, като я подпираше с рамо. После набра с лакът номера на доктора.

– Овладей се – каза той на глас, – запази самообладание.

Чуваше как номерът на Джудуайн се регистрира в системата. Трябваше да запази здравия си разум още няколко секунди, докато отсреща вдигнат телефона, после всичко щеше да се оправи. Трябваше да издържи още малко.

Дланите му започнаха конвулсивно да се отварят и затварят.

– Овладей се – каза той, но ръцете не го послушаха.

Някъде далеч – толкова далеч! – телефонът звънеше в дома на доктор Джудуайн.

– Вдигни го, отговори ми! О, боже, отговори ми!

Ръцете на Чарли започнаха да се тресат толкова силно, че той с труд задържа слушалката.

– Отговори ми! – изкрещя в микрофона. – Моля те.

Преди да чуе гласа на разума, дясната му ръка се протегна към масата за хранене, която се намираше на няколко крачки от мястото, където стоеше Чарли. Тя се вкопчи в ръба, като едва не го събори на земята.

– Какво правиш? – възкликна той, без да знае дали пита себе си, или ръката.

Чарли гледаше в недоумение разбунтувалия се крайник, който го придърпваше бавно към масата. Целта му беше ясна: искаше да го отдалечи от телефона, от Джудуайн и от всяка надежда за спасение. Той вече не контролираше ръцете си. Дори не чувстваше китките и лактите си. Ръцете вече не бяха негови, въпреки че продължаваха да бъдат свързани с тялото му.

Най-накрая някой вдигна телефона в другия край на линията и се чу съненият, леко раздразнен глас на Джудуайн:

– Ало.

– Докторе…

– Кой се обажда?

– Чарли.

– Кой?

– Чарли Джордж, докторе. Сигурно ме помните.

С всяка изминала секунда ръката го отдалечаваше все повече от телефона. Усещаше как слушалката се изплъзва между рамото и ухото му.

– Кой казахте, че се обажда?

– Чарлс Джордж. За бога, Джудуайн, трябва да ми помогнете.

– Обадете се утре в кабинета ми.

– Вие не разбирате. Ръцете ми, докторе… те не ме слушат.

Стомахът на Чарли се преобърна, защото усети, че нещо пълзи по бедрото му. Беше лявата му ръка, която се придвижваше към слабините му.

– Да не си посмяла! – извика предупредително той. – Ти ми принадлежиш.

Джудуайн се смути.

– На кого говорите? – попита той

– На ръцете ми! Те искат да ме убият, докторе!

Той изкрещя отново на ръката, която продължаваше да лази по бедрото му:

– Не го прави! Спри!

Без да обръща внимание на виковете на тирана, Лявата сграбчи тестисите му и ги стисна, сякаш искаше да пуснат кръв. Не остана разочарована. Чарли изкрещя в слушалката, а Дясната се възползва от разсейването му и го дръпна, карайки го да загуби равновесие. Слушалката падна на пода, а въпросите на доктор Джудуайн бяха заглушени от болката в слабините му. Чарли се стовари на земята, като си удари главата в масата.

– Копеле – каза той на ръката си. – Ах, ти, копеле гадно.

Без капчица угризение Лявата изприпка по тялото на Чарли, за да се присъедини към Дясната, като го накара да увисне на ръба на масата, на която се бе хранил и веселил толкова често.

Миг по-късно, след като обсъдиха каква ще бъде следващата им тактика, те счетоха за необходимо да го оставят да падне. Той дори не забеляза, че са го освободили. От главата и слабините му течеше кръв. Единственото, което искаше, бе да се сгуши за малко, за да изчака болката да утихне и гаденето да премине. Но бунтовниците имаха други планове и Чарли бе безсилен да ги спре. Той смътно осъзна, че те забиват методично пръсти в дебелия килим и теглят отпуснатото му тяло към вратата на трапезарията. Тя водеше към кухнята, където бе пълно със сатъри и ножове. Погледнат отстрани, Чарли приличаше на огромна статуя, влачена от стотици потни работници към нейния пиедестал. Преходът не беше никак лесен: тялото му се извиваше конвулсивно и се тресеше, ноктите на краката му се закачаха за килима, пълните му гърди се ожулиха. Но до кухнята оставаше само метър. Чарли удари лицето си в прага. После усети под себе си леденостудените плочки. Докато го влачеха по кухненския под, взе постепенно да идва в съзнание. На слабата лунна светлина видя позната гледка: печката, бръмчащия хладилник, кофата за отпадъци, съдомиялната машина. Все познати неща, но сега се извисяваха над него и той се почувства като червей.

Ръцете му стигнаха до печката и се покатериха върху нея, а той ги последва като низвергнат крал, влачен от палачите си към ешафода. После пръстите запълзяха неумолимо по плота до мивката – ставите им побеляха от усилието, а отпуснатото му тяло се затътри послушно след тях. Макар че нито я чувстваше, нито я виждаше, лявата му ръка се хвана за далечния край на шкафа, точно под редицата ножове, които висяха в строг порядък на закачалката за кухненски прибори на стената. Обикновени ножове, ножове за хляб, за дране, за обезкостяване – всичките удобно закачени близо до дъската за рязане, на която имаше улей, водещ право в ухаещата на бор мивка.

Стори му се, че чу далечния вой на полицейски сирени, но може би ушите му пищяха. Чарли бавно обърна глава. Остра болка го прониза от едното до другото слепоочие, но световъртежът бе нищо в сравнение с присвиването в стомаха му, когато най-сетне прозря истинското им намерение.

Знаеше, че всички ножове са добре наточени. Елън винаги държеше кухненските прибори да бъдат остри. Чарли започна да клати глава сякаш в неистов стремеж да прогони този кошмар. Но нямаше кого да помоли за милост. Там бяха само проклетите му длани, кроящи тази последна лудост.

И тогава прозвуча звънецът на входната врата. Това не беше илюзия. Прозвуча веднъж, а после отново и отново.

– Ето! – каза Чарли на своите мъчителки. – Чухте ли това, гаднярки? Някой дойде. Знаех си, че ще дойдат.

Той се помъчи да се изправи на крака, като изви шия, за да види какво правят малките чудовища. Бяха действали бързо. Лявата му длан вече бе стигнала до средата на дъската за рязане.

Звънецът на входната врата прозвуча пак – продължително нетърпеливо звънене.

– Тук! – изкрещя дрезгаво Чарли. – Тук съм! Разбийте вратата!

Той местеше ужасено поглед от ръката към вратата и обратно, пресмятайки шансовете си. Без да бърза, дясната му ръка се протегна към сатъра, който висеше в края на закачалката. Дори и сега не можеше да повярва, че собствената му ръка – неговата спътница и бранителка, с която бе подписвал името си, с която бе галил жена си – се готви да го осакати. Тя откачи спокойно сатъра и все така бавно го претегли, изпробвайки баланса на сечивото.

Зад гърба си Чарли чу звън на счупено стъкло – полицаите разбиваха прозорчето на входната врата. Сега трябваше да бръкнат през дупката, за да отключат резето. Ако действаха бързо, много бързо, може би щяха да спрат злодеянието.

– Тук! – извика той. – Тук вътре!

В отговор на вика му се чу свистене – звукът от бързото и смъртоносно спускане на сатъра към лявата му китка. Лявата почувства как я отделят от тялото и неописуемо чувство за свобода се разля към петте й пръста, а кръвта на Чарли покръсти новородената с горещи струи.

От устата на тирана не излезе нито звук. Главата му просто се отметна назад и той загуби съзнание от шока, което бе добре дошло за него. Така не чу как кръвта му изтича с бълбукане в канала на мивката. Не усети и втория и третия удар, които окончателно освободиха лявата длан. Останало без опора, тялото му рухна назад, като събори поставката за зеленчуци. Глави кромид лук се изсипаха от кафявия книжен плик и започнаха да падат една по една в локвата кръв, която растеше с всяка бликаща струя.

Дясната ръка пусна сатъра. Той издрънча в окървавената мивка. Изтощена, Освободителката се плъзна от дъската за рязане и падна върху гърдите на тирана. Беше свършила работата си. Лявата бе свободна и още бе жива. Началото на революцията беше поставено.

Освободената китка изтича до края на плота и вдигна показалеца си, за да подуши новия свят. Дясната веднага й отговори с жеста за победа, преди отново да се отпусне невинно върху гърдите на Чарли. За момент в кухнята настъпи покой, нарушаван единствено от лявата длан, която вкусваше свободата с показалеца си, и бавно стичащите се струйки кръв по вратичките на шкафа.

После нахлулият от трапезарията студен въздух предупреди Лявата за приближаващата се опасност. Тя изтича да се скрие, когато тропотът от полицейски ботуши и врявата от противоречиви заповеди нарушиха триумфалната обстановка. Някой включи лампата в трапезарията и светлината й заля помещението, разкривайки проснатото върху плочките на кухненския под тяло.

Чарли съзря тази светлина в края на много дълъг тунел, като тя бързо се отдалечаваше от него. Вече беше колкото главичката на топлийка и се смаляваше ли, смаляваше.

В този момент кухненската лампа се запали с тихо жужене.

Когато полицаите прекрачиха прага на кухнята, Лявата ръка се шмугна зад кошчето за отпадъци. Тя не знаеше кои са натрапниците, но усети, че те са заплаха за нея. Разбра го, понеже се наведоха над тирана и започнаха да го превързват с утешителни думи – несъмнено бяха враг.

От горния етаж долетя изтънял от страх младежки глас.

– Сержант Япър?

Полицаят до Чарли се изправи, като остави спътника си да довърши поставянето на турникета.

– Какво има, Рафърти?

– Труп, сър, горе в спалнята. На жена е.

– Добре. – Япър заговори по радиостанцията си: – Докарайте съдебните медици. И къде е линейката? Имаме тежко ранен мъж.

Той се върна в кухнята и изтри капчиците студена пот, избили над горната му устна. Докато го правеше, забеляза нещо да притичва към вратата – нещо, което уморените му очи възприеха като голям червен паяк. Това, разбира се, беше оптическа измама, предизвикана от светлината на лампата. Япър не беше специалист по паяците, но бе дяволски сигурен, че в клас паякообразни няма подобни чудовища.

– Сър? – Мъжът до Чарли също беше видял (или по-скоро доловил) движението. – Той вдигна поглед към своя началник и попита: – Какво беше това?

Япър го погледна безизразно. Капакът на котешката вратичка в долната част на кухненската врата се захлопна. Каквото и да беше нещото, беше избягало. Япър погледна към вратата, извръщайки очи от въпросителния поглед на младия мъж. „Проблемът е – помисли си той, – че очакват от теб да знаеш всичко.“ Котешката вратичка продължаваше да се полюшва на пантите си.

– Котка – отвърна сержантът, въпреки че и сам не си вярваше.

* * *

Нощта беше студена, но лявата китка не чувстваше студ. Тя се промъкна дебнешком край къщата, придържайки се до стената като плъх. Усещането за свобода бе опияняващо. Да не чувстваш заповедите на тирана в нервната си система, да не страдаш от тежестта на нелепото му тяло и да не бъдеш длъжен да отстъпваш пред глупавите му изисквания. Да не трябва да вземаш разни неща и да ги носиш вместо него, да не вършиш мръсната му работа, да не се подчиняваш на дребнавите му желания. Беше като да се родиш в един нов свят – може би по-опасен, но толкова по-богат на възможности. Знаеше, че отговорността, която носи сега, е огромна. Тя беше единственото доказателство за живот след отделяне от тялото. Трябваше да съобщи този радостен факт на колкото се може повече свои събратя. Скоро дните на робство щяха да свършат веднъж и завинаги.

Ръката спря на ъгъла на къщата и огледа улицата. По нея сновяха полицаи. Мигаха червени и сини светлини, от прозорците на отсрещните домове надничаха разтревожени от суматохата лица. Трябваше ли бунтът да започне там, в онези осветени къщи? Не. Обитателите им бяха нащрек. По-добре да намери спящи хора.

Лявата забърза през предната градина, като се спираше нервно при всеки по-силен шум от човешки стъпки или заповед, изкрещяна в нейна посока. Под прикритието на неподрязания жив плет успя да стигне незабелязано до улицата. После изскочи на тротоара и нервно се огледа.

Видя да качват Чарли в линейка: над носилката му висяха множество банки с лекарства и кръв, а съдържанието им се вливаше във вените на тирана. Върху гърдите му лежеше неподвижно Дясната ръка, потънала в неестествен сън. Лявата гледаше, докато тялото на мъжа изчезна от погледа й. Болката от раздялата със спътницата й бе почти непоносима. Обаче я чакаха други, по-спешни задачи. Скоро щеше да се върне и да освободи дясната длан така, както самата тя бе освободена. Тогава щяха да настъпят други времена.

„Какво ли ще бъде, когато светът стане наш?“

* * *

Във фоайето на общежитието на Младежката християнска асоциация на Монмът Стрийт нощният пазач се прозя и се намести по-удобно на въртящия се стол. За Кристи удобството бе относително понятие. Хемороидите го боляха, на който и бут да пренесеше тежестта си, а тази вечер като че ли бяха по-раздразнени от обикновено. Нощната охрана беше работа, свързана с много седене, или поне полковник Кристи така разбираше задълженията си. Една формална обиколка на сградата към полунощ, колкото да се увери, че всички врати са заключени и залостени, после се връщаше да дреме цяла нощ в стола си и нищо по-малко от земетресение не беше в състояние да го накара да стане отново.

Кристи беше шейсет и две годишен расист и се гордееше, че е такъв. Изпитваше презрение към чернокожите, които се тълпяха по коридорите на общежитието – предимно младежи без дом, хулигани, които местната власт захвърляше на прага му като нежелани бебета. Бебета ли? Бяха до един пълни простаци – вечно се блъскаха, плюеха по чистия под и приказваха мръсотии. И тази нощ, като всяка друга, пазачът се въртеше върху хемороидите си и кроеше планове между дремките как, стига да има възможност, ще ги накара да страдат заради обидите.

Разбра за предстоящата си смърт едва когато усети нещо студено и влажно в ръката си. Той отвори очи и погледна дланта си. Там, колкото и невероятно да беше, имаше отрязана китка. И не стига това, ами двете ръце се здрависваха като стари приятели. Кристи скочи от стола си, издаде задавен звук на отвращение и се помъчи да се освободи от нещото, което стискаше против волята си, като разтърси ръка като човек, по чиито пръсти е полепнала дъвка. Съзнанието му се изпълни с въпроси. Как тази гадост се беше озовала в ръката му, без да разбере? Откъде бе дошла и на кого принадлежеше? И най-обезпокоителният въпрос: как беше възможно нещо, което съвсем очевидно е мъртво, да стиска дланта му така, сякаш изобщо не възнамерява да я пусне?

Кристи посегна към противопожарната аларма, това беше единственото, което му хрумна в тази нелепа ситуация. Но преди да свари да натисне бутона, другата му ръка се пресегна изненадващо към най-горното чекмедже на бюрото и го отвори. Вътрешността на чекмеджето беше образец за подреденост: там, грижливо разположени, лежаха ключовете му, бележникът, графикът и – скрито най-отзад – кукрито^2, което един гурк^3 му беше дал по време на войната. Кристи винаги го държеше там – предпазна мярка, в случай че чернокожите се разбунтуват. Кукрито беше превъзходно оръжие, най-доброто, поне според него. Гурките казваха, че с такъв нож можеш да срежеш гърлото на човек толкова бързо и лесно, че врагът ще реши, че не си го улучил... докато главата му не клюмне.

2 Кукри е вид непалски армейски жож с извито острие, което се разширява към върха. – Б. пр.

3 Непалски войник, който служи в индийските и британските войскови части. – Б. пр.

Сега ръката му хвана кукрито за инкрустираната дръжка и – преди полковникът да проумее какво се кани да направи – стовари острието върху другата му китка, като я отсече с един-единствен елегантен удар. Кристи пребледня, когато кръвта шурна от отрязания крайник. Залитна назад, спъна се във въртящия се стол и се строполи на пода на малкия си офис. От стената падна един портрет на кралицата и се счупи с трясък.

Останалото беше предсмъртен сън: той гледаше безпомощно как двете отрязани ръце – неговата собствена и звярът, който го беше погубил – вдигат кукрито като гигантска брадва; видя как оставащата му ръка изпълзя между краката му и се подготви да бъде освободена; видя как ножът се издига и пада; видя как се врязва в китката му, как разпаря плътта и после отрязва като трион костта. И накрая, когато смъртта най-после настъпи, зърна как трите окървавени животни подскачат ликуващо край краката му – чуканчетата на мястото на китките му кървяха като чучури и горещината, която излъчваше локвата, накара челото му да се изпоти въпреки студенината, която го превземаше отвътре. Благодаря и лека нощ, полковник Кристи.

„Революцията не е трудна“, мислеше си Лявата, докато триото се катереше по стълбите на общежитието. Силата им растеше с всеки изминал час. Подобните на килии стаи бяха на първия етаж, а във всяка от тях имаше по двама затворници. Нищо неподозиращите тирани спяха с ръце на гърдите или върху възглавниците, понякога ги размахваха насън пред лицата си или ги оставяха да висят от леглата. Борците за свобода се промъкваха през открехнатите врати, скачаха върху завивките, докосваха с пръсти очакващите ги длани, подклаждаха скритото им негодувание, подбуждаха ги към бунт.

* * *

На Босуел му беше лошо. Той се наведе над мивката в дъното на коридора и се опита да повърне. Стомахът му се свиваше конвулсивно, но вече нямаше какво да повръща. Коремните мускули го боляха от напъните, главата го стягаше, сякаш се кани да експлодира. Защо продължаваше да се отдава на порока си, защо не си вземаше поука? С виното не се погаждаха добре, винаги му ставаше зле. Следващия път ще стои далеч от него, обеща си той. Стомахът го сви отново. Пак нищо, помисли си Босуел, докато спазмите се изкачваха по хранопровода му. Отпусна глава върху мивката и отвори уста – нищо, както и очакваше. Изчака пристъпът да премине и се изправи, като погледна сивото си лице в мръсното огледало. „Изглеждаш зле, човече.“ Изплези се на разкривената си физиономия и в този миг от коридора се разнесе вой. Босуел никога не беше чувал подобен звук през живота си, а беше живял двайсет години и два месеца.

Приближи се на пръсти до вратата на тоалетната, но се поколеба дали да я отвори. Каквото и да се случваше от другата страна, не звучеше като парти, на което иска да присъства без покана. Но там бяха приятелите му, нали така? Братята по нещастие. Трябваше да се намеси, независимо дали ставаше дума за побой, или за пожар.

Той отключи вратата и я отвори. Гледката, която се разкри пред очите му, му подейства като удар с чук. Коридорът беше слабо осветен – няколко зацапани крушки светеха през неравни интервали по тавана, а през отворените врати на част от спалните помещения нахлуваха ивици светлина, – но по-голямата част от дължината му си оставаше тъмна. Босуел поблагодари на Йехова за тази малка милост. Нямаше никакво желание да вижда в подробности ставащото, общата картина беше достатъчно тревожна. В коридора цареше хаос: разни хора се мятаха паникьосано насам-натам и се самонараняваха с всевъзможни остри предмети. Той познаваше повечето, някои по име, други по физиономия. Бяха разумни, нормални хора – или поне досега. Сега се самоосакатяваха в пристъп на безумие, като нанасяха на телата си непоправими поражения. Накъдето и да погледнеше, виждаше един и същи ужас – остриета, които режеха китки и предмишници, а от тях валеше кръв. Едно момче – не беше ли Исус? – беше сложило ръката си на ръба на касата на една врата и я блъскаше с вратата отново и отново, като крещеше някой да го спре. Един от белите младежи беше докопал ножа на полковника и режеше китката си с него. Ампутацията приключи и дланта падна на земята върху опаката си страна, после започна да размахва пръсти, сякаш бяха крака, върху които искаше да се изправи. Не беше мъртва, дори не беше умираща.

Имаше шепа хора, които, изглежда, не бяха обзети от лудост. Бедните копелета бяха станали на пушечно месо. Умопомрачените ги бяха сграбчили с жадните си за убийство ръце и ги кълцаха. Едно непознато на Босуел хлапе беше стиснало Саварино за гушата. То го душеше и му се извиняваше, като гледаше невярващо непокорните си китки.

От една спалня изскочи млад мъж и тръгна със залитане към тоалетната, в трахеята му беше вкопчена като пиявица нечия отрязана ръка. Беше Макнамара, слаб като вейка, вечно надрусан тип, който не спираше да се хили глуповато. Босуел се отдръпна, за да му направи път, и наркоманът се пльосна на пода на тоалетната, като грачеше за помощ. Започна да рита във въздуха и да дърпа петопръстия убиец от врата си, но преди Босуел да свари да му помогне, ритането спря, а с него и молбите.

Босуел отстъпи от трупа и погледна пак към коридора. Беше блокиран от телата на умиращи и умрели, на места лежаха по двама един върху друг, а ръцете им търчаха екзалтирано по купчините от плът и помагаха да бъде извършена ампутация, където е необходимо, или просто танцуваха по мъртвите лица. Когато завъртя отново очи към тоалетната, той видя, че още една ръка е намерила тялото на Макнамара – беше въоръжена с джобно ножче и режеше китката му. Кървави отпечатъци от пръсти водеха от коридора към тоалетната. Босуел се втурна да затоври вратата, преди в помещението да нахлуят още длани. В този миг убиецът на Саварино хукна към него с протегнати като на сомнамбул ръце.

– Помогни ми! – изпищя той.

Босуел затръшна вратата в умолителното лице на хлапето и я заключи. Побеснелите му ръце замлатиха по нея, а устните му се притиснаха към ключалката и продължиха да нареждат:

– Помогни ми. Не искам да правя това, човече, помогни ми.

„Майната ти“, каза си Босуел и се помъчи да игнорира молбите, за да обмисли ситуацията.

Нещо полази по крака му. Той погледна надолу, като знаеше предварително какво ще види. Една от ръцете – беше лявата длан на полковник Кристи, позна я по татуировката – се катереше към бедрото му. Босуел реагира като дете, полазено от пчела – започна да подскача паникьосано, но беше прекалено ужасен, за да се опита да я събори от себе си. Той видя с ъгълчето на очите си, че другата ръка, която режеше с такова усърдие Макнамара, е зарязала работата си и бърза да се присъедини към другарката си. Ноктите й тракаха по плочките на пода като краката на рак. И се придвижваше странично като рак, не беше овладяла ходенето направо.

Ръцете на Босуел обаче още му се подчиняваха. Също като ръцете на част от приятелите му (бившите му приятели) неговите крайници бяха доволни от положението си и не хранеха злоба към добродушния си собственик. Босуел беше благословен с шанс да оцелее, но трябваше да покаже, че е достоен за него.

Той овладя паниката си и настъпи дланта на пода. Чу как пръстите й изхрущяха под петата му и как нещото изсъска като змия – не беше умряло, но сега знаеше къде се намира и можеше да насочи цялото си внимание към другата твар. Без да отслабва натиска върху гърчещия се под стъпалото му звяр, той се наведе напред, грабна лежащия до китката на Макнамара нож и го заби в ръката на Кристи, която вече се катереше по корема му. Тя се вкопчи с нокти в плътта му, но Босуел беше слаб и имаше мускулест корем. С риск да се самоизкорми, той заби ножа по-дълбоко в нея. Ръката направи последен опит да се задържи, после се пусна и Босуел я махна от тялото си. Въпреки че беше нанизана на острието, тя нямаше никакво намерение да умира и той го знаеше. Като задържа мятащите се във въздуха й пръсти далеч от себе си, той се протегна и заби ножа в облицованата с гипсокартон стена, приковавайки я там. После настъпи другия си враг с цялата си тежест и чу как под петата му изхрущя още един пръст, последван от още един. Тварта продължи да се гърчи. Босуел вдигна крак и я изрита с все сила към отсрещната стена. Тя се удари в огледалото над мивките и падна на пода, като остави кървава следа по стъклото.

Босуел не изчака да види дали е оживяла. Дебнеше го друга опасност. Хлапето продължаваше да блъска с юмруци по вратата, чуваха се нови крясъци и молби. Побеснелите ръце напираха да влязат и скоро щяха да си пробият път. Той прекрачи Макнамара и отиде до прозореца. Не беше голям, но и самият Босуел не беше едър. Махна райбера и се провря през отвора. Вече се бе промушил наполовина, когато си спомни, че се намира на втория етаж. Можеше да пострада зле при падането, но по-добре да си счупи нещо, отколкото да остане на купона. Купонджиите не спираха да блъскат по вратата и тя вече поддаваше под натиска на задружния им ентусиазъм. Босуел продължи да се провира с гърчене през прозореца и тротоарът се залюля пред очите му. Когато вратата се строши, той пусна перваза и падна тежко на бетона. Почти веднага скочи на крака, провери дали крайниците му са здрави и алилуя! – нямаше нищо счупено. „Йехова обича страхливците“, помисли си той. Убиецът на Саварино се надвеси от прозореца над главата му и го изгледа с копнеж.

– Помогни ми – повтори хлапето, – не знам какво правя.

После две ръце се сключиха около гърлото му и молбите спряха.

Като се чудеше при кого да отиде и какво точно да му каже, Босуел се отдалечи от общежитието. Беше само по шорти и с различни чорапи, но през целия си живот не беше изпитвал такава благодарност, че му е студено. Докато вървеше, краката му се огъваха, но в това нямаше нищо странно.

* * *

Чарли се събуди с най-нелепата мисъл, която можеше да му хрумне – че е убил Елън и после е отрязал собствената си ръка. Каква машина за глупости беше подсъзнанието му, за да роди подобна измислица! Той посегна да разтърка очи, за да прогони напълно съня, но нямаше ръка, с която да го направи. Седна рязко в леглото и започна да крещи.

Япър беше оставил младия Рафърти да наглежда брутално осакатената жертва, като му бе наредил да го повика веднага, ако мъжът дойде в съзнание. Рафърти беше задрамял. Крясъците го събудиха. Чарли зърна лицето му – едновременно ужасено и шокирано – и спря да пищи. Не искаше да плаши бедното момче.

– Виждам, че сте буден – каза плахо Рафърти. – Ей сега ще повикам някого.

Чарли го изгледа с празен поглед.

– Не мърдайте от леглото, сега ще доведа сестрата.

Чарли отпусна бинтованата си глава върху хладната възглавница и се вгледа в дясната си длан, започна да я свива и изпъва, като наблюдаваше движението на мускулите. Каквото и умопомрачение да го бе обзело в къщата, вече го нямаше. Дланта си беше негова и навярно винаги е била. Джудуайн му беше обяснил синдрома на разбунтувалото се тяло: убиецът, който твърди, че крайниците му водят собствен живот, вместо да приеме отговорност за собствените си постъпки; изнасилвачът, който се осакатява, защото вярва, че за всичко е виновен развратният му пенис, а не мозъкът, който го управлява.

Е, той нямаше да се преструва. Беше луд и това беше самата истина. Да правят каквото искат с него, не се страхуваше от техните лекарства, остриета и електроди. Беше готов на всичко, само и само да не преживее втора нощ на ужасите като тази.

В стаята беше влязла медицинска сестра. Тя се взираше в него, сякаш беше изненадана, че е оживял. „Има привлекателно лице“, помисли си разсеяно той, когато сестрата постави хубава си хладна длан върху горещото му чело.

– В състояние ли е да бъде разпитан? – попита плахо Рафърти.

– Трябва да се консултирам с доктор Менсън и доктор Джудуайн – отговори привлекателното лице и се помъчи да се усмихне окуражително на Чарли.

Малко крива се получи тази усмивка, малко пресилена. Сестрата явно знаеше, че е лунатик, затова. И навярно се страхуваше от него, но кой можеше да я вини? Тя се изниза от стаята да търси консултант и остави Чарли под нервния поглед на Рафърти.

– А Елън? – попита Чарли след малко.

– Вашата съпруга?

– Да. Чудех се... дали...

Рафърти се размърда неспокойно върху стола и отпуснатите в скута му палци забарабаниха.

– Мъртва е.

Чарли кимна. Знаеше какво ще му отговорят, но искаше да е сигурен.

– Какво ще стане с мен сега?

– Сега сте под наблюдение.

– Какво ще рече това?

– Ще рече, че ви наблюдавам – отговори Рафърти.

Младежът се опитваше да бъде полезен, но всичките тези въпроси го смущаваха. Чарли опита отново.

– Имам предвид... какво ще стане с мен след наблюдението? Кога ще ме изправят пред съд?

– Че защо да ви съдят?

– Как така защо? – попита Чарли.

Нима не беше чул правилно?

– Вие сте жертвата. – По лицето на Рафърти пробяга объркване. – Нали? Не сте сторили зло никому... на вас са сторили. Някой е отрязал вашата... вашата ръка.

– Да – рече Чарли. – Аз.

Рафърти преглътна мъчително.

– Моля?

– Аз го направих. Убих жена си и после си отрязах ръката.

Бедното момче не можа да асимилира чутото. Мълча половин минута, преди да попита:

– Защо?

Чарли сви рамене.

– В това няма никакъв смисъл – заяви Рафърти. – Ако сте си отрязали сам ръката... къде е тя сега?

* * *

Лилиан спря колата. На шосето пред нея имаше нещо, но не можеше да разбере какво. Понеже беше пълна вегетарианка (освен на масонските вечери с Теодор) и върл защитник на животните, тя реши, че отвъд лъчите на фаровете й лежи ранено животно. Лисица може би. Беше чела, че те се промъкват в покрайнините на градовете, за да се хранят с отпадъци. Но нещо я тревожеше, може би слабата предутринна светлина, която изглеждаше толкова измамна. Колебаеше се дали да излезе от колата. Теодор щеше да й каже да си продължи по пътя, но пък той я беше зарязал, нали? Пръстите й забарабаниха по волана, беше раздразнена от собствената си нерешителност. Онова там можеше наистина да е ранена лисица. В центъра на Лондон не гъмжеше от лисици, така че човек не можеше да си позволи да подмине просто така тази. Трябваше да се направи на самарянка, въпреки че се чувстваше като фарисейка.

Лилиан слезе предпазливо на шосето и в крайна сметка не видя нищо. За всеки случай заобиколи предницата на колата. Дланите й се потяха и през тях преминаваха нервни спазми като от слаб електрически удар.

Тогава чу шума – драскането на стотици крачета. Беше чувала истории – абсурдни истории или поне така бе смятала досега – за мигриращи глутници от плъхове, които пресичали нощем града и оглозгвали всичко живо, което срещнели по пътя си. При мисълта, че към нея се приближават плъхове, тя се почувства по-фарисейски от всякога и отстъпи назад към колата. Дългата сянка, която хвърляше на светлината на фаровете, се премести заедно с нея и на мястото й изникна водачът на глутницата. Не беше плъх.

Беше ръка – човешка китка с дълги пръсти, която спря под жълтата светлина и посочи към нея. След нея се появи още една, последвана от десетки и десетки други. Невъзможните твари се скупчиха като раци на щанд на търговец на риба – лъскавите им гърбове се допряха, а крачетата им барабанеха и тракаха, докато се строяваха в редици. Големият им брой не ги правеше по-реални. Лилиан реши, че халюцинира, но те тръгнаха отново към нея. Тя отстъпи още една крачка.

Гърбът й се блъсна в страничната броня на колата и Лилиан посегна към вратата. Слава богу, беше открехната. Спазмите в дланите й се бяха засилили, но все още контролираше ръцете си. Пръстите й хванаха вратата и тя изпищя. Един дебел черен юмрук се беше настанил на дръжката, а отрязаният му край приличаше на буца усукано изсушено месо.

Изведнъж се разнесоха бурни аплодисменти. Лилиан осъзна, че ръкопляскането идва от собствените й длани. Вече не й се подчиняваха и аплодираха този преврат. Поведението им беше нелепо, но не можеше да ги спре. „Престанете – каза им тя. – Престанете! Престанете!“ И те внезапно спряха да пляскат, после се обърнаха да я погледнат. Лилиан усети, че я гледат, макар че нямаха очи; разбра и че им е писнало да ги третира като роби. Без предупреждение те се нахвърлиха върху лицето й. Ноктите й, нейна гордост и радост, се впиха в очите й. Ослепиха я за секунди. Лишена от чудото, наречено зрение, тя изгуби ориентация и падна по гръб, но имаше достатъчно ръце, които да я хванат. Не падна на земята, а в море от пръсти.

Когато ръцете изхвърлиха поруганото й тяло в една крайпътна канавка, перуката, за която Теодор бе пръснал цяло състояние във Виена, вече не стоеше на главата й. И собствените й длани я бяха изоставили, при това без много убеждаване.

* * *

Доктор Джудуайн слезе по стълбите на къщата на семейство Джордж, като се чудеше (просто се чудеше) дали Фройд, дядото на свещената му професия, не е сгрешил. Парадоксалните факти за човешкото поведение не се вместваха в удобните класически теории, които психологът беше измислил. Може би човешкото съзнание не работеше рационално. Той се спря в сумрака в подножието на стълбището – не искаше да се връща в трапезарията и в кухнята, но се чувстваше длъжен да види още веднъж местопрестъпленията. От празната къща го побиваха тръпки. Беше неспокоен, защото е сам в нея, въпреки че пред входната врата стоеше на пост полицай. Изпитваше вина, имаше чувството, че е предал Чарли. Явно не беше успял да проникне достатъчно дълбоко в психиката му, за да изкара наяве истинския мотив за ужасните неща, които беше извършил. Да убие собствената си съпруга – жената, която твърдеше, че обича толкова силно – в брачното им ложе, а след това да си отреже ръката. Беше немислимо. Джудуайн се вгледа за момент в собствените си ръце, в плетеницата от сухожилия и лилаво-сини вени. Полицията смяташе, че в къщата е имало нарушител, но той беше убеден, че Чарли е извършил всичко – и убийството, и осакатяването. А най-ужасното бе, че Джудуайн не беше открил в главата на пациента си нищо, което да му подскаже, че този мъж е способен на подобни зверства.

Влезе в трапезарията. Съдебните медици бяха приключили работата си в къщата; по някои повърхности все още имаше следи от прах за снемане на отпечатъци. Беше истинско чудо (не беше ли?), че всяка човешка ръка е различна, че спиралите по върховете на пръстите й са уникални като звученето на гласа и формата на лицето. Той се прозя. Не беше спал, откакто обаждането на Чарли го събуди посред нощ. Беше гледал как превързват и отнасят Чарли, беше наблюдавал полицейската работа и беше видял как зората показва бялото си лице над реката. Беше пил кафе и се беше мотал из къщата, потънал в мрачни мисли дали да не се оттеги от практиката си на психиатър, преди историята да е гръмнала по новините, беше пил още кафе и беше решил да подаде оставка, а сега, разочарован от Фройд и останал без гуру, размишляваше дали да не напише бестселър за отношенията си с убиеца на жени Чарлс Джордж. Така, дори да изгуби работата си, щеше да извади някакви облаги от цялата трагична ситуация. А Фройд? Виенски шарлатанин. Каква полза можеше да има от този дърт пушач на опиум?

Джудуайн се отпусна тежко върху един от столовете в трапезарията и се заслуша в тишината, която бе налегнала къщата – сякаш стените й бяха задържали дъха си, шокирани от видяната по-рано гледка. Изглежда, бе задрямал за момент. Сънуваше някакво куче, после се събуди от силно изтракване и видя една дебела черно-бяла котка в кухнята. Чарли му беше споменал мимоходом за този домашен любимец. Как й беше името? Жлъчка? Да, бяха я кръстили така заради черните петна над очите, които й придаваха вечно кисел вид. Котката разглеждаше локвата кръв на пода; явно се чудеше как да я заобиколи, за да се добере до купичката си, без да нагази в мръсотията, оставена от нейния стопанин. В крайна сметка прекоси внимателно мокрия под и започна да души празната купа. Психиатърът я погледа още малко, но така и не му хрумна да я нахрани; той мразеше животните.

Накрая Джудуайн реши, че няма смисъл да стои повече в къщата. Беше направил всичко, което му диктуваше разкаянието; беше изпитал цялата вина, на която бе способен. Щеше да се качи още веднъж на горния етаж, за да се увери набързо, че не е пропуснал нещо важно, после щеше да си тръгне.

Беше стигнал до подножието на стълбите, когато чу котката да квичи. Да квичи? Не, по-скоро да врещи. Писъкът й го накара да изтръпне и вледени гръбнака му, като го превърна в крехка ледена висулка. Той прекоси забързано коридора и се върна в трапезарията. Главата на Жлъчка се търкаляше по килима, подритвана от две... от две (кажи го, Джудуайн)... ръце.

Психиатърът погледна към кухнята и видя, че по пода й сноват още дузина звяра. Няколко твари лазеха и по бюфета, а други се катереха по стената, за да докопат ножовете, които висяха на закачалката за кухненски прибори.

– О, Чарли – промълви Джудуайн, като се обърна с упрек към липсващия маниак. – Какво си сторил?

Очите му се напълниха със сълзи – не за Чарли, а за поколенията, които щяха да дойдат, когато него, Джудуайн, вече нямаше да го има. Лековерни, доверчиви поколения, които щяха да се уповават сляпо на Фройд и на библията на разума. Краката му се разтрепериха и той се свлече по задник на килима в трапезарията, разплаканите му очи вече не виждаха ясно събиращите се около него бунтовници. Тогава усети, че в скута му се е настанило нещо чуждо – погледна надолу и съзря собствените си ръце. Показалците им се докосваха; маникюрите им сякаш се целуваха. Докато ги наблюдаваше, те вдигнаха бавно ноктестите си глави и го изгледаха заплашително. После се обърнаха и запълзяха по гърдите му, като забиваха пръсти в гънките и илиците на италианския му костюм. Изкачването приключи, когато се добраха до гърлото му – тогава свърши и животът на Джудуайн.

* * *

Лявата китка на Чарли беше уплашена. Нуждаеше се от успокоение и насърчение – с други думи, имаше нужда от Дясната. В крайна сметка Дясната бе Месията на новото време, нейно бе откровението за бъдеще без тялото. И армията, която Лявата бе събрала, трябваше да зърне това откровение, преди да се е превърнала в жадна за кръв паплач. В противен случай ги чакаше бързо поражение. Така стояха нещата с революциите.

Затова Лявата бе отвела бунтовниците в дома на тирана – да потърси Чарли там, където го бе видяла за последно. Не че вярваше, че той ще се върне вкъщи, просто беше отчаяна.

Късметът обаче не бе напуснал революционерите. Въпреки че Чарли го нямаше, д-р Джудуайн беше тук, а неговите ръце не само знаеха къде са отвели Чарли, но знаеха и как се стига дотам, както и в кое легло са го настанили.

* * *

Босуел не беше сигурен защо бяга, нито къде отива. В момента не можеше да разсъждава ясно, а и чувството му за ориентация бе объркано. Но някаква част от него явно знаеше накъде е тръгнал, защото, щом стигна моста, той ускори крачка, а после хукна с всички сили, без да обръща внимание на горящите си дробове и туптенето в главата. Завладян от желанието да избяга, Босуел осъзна, че е заобиколил гарата и сега тича успоредно на железопътната линия. Той се остави краката да го водят и така подписа собствената си смъртна присъда.

Влакът изникна внезапно в мъждивата светлина на зората. Не изсвири предупредително. Изглежда, машинистът не беше забелязал момчето. И да го бе видял, той нямаше вина за събитията, които последваха. Не, вината бе изцяло на Босуел – краката му завиха изненадващо към релсите, после се преплетоха и младежът падна върху линията. Последната му свързана мисъл беше, че влакът просто следва пътя си от точка А към точка Б и че в момента този път минава през краката му, точно между слабините и колената. После попадна под колелата – вагоните профучаха с трясък над него – и локомотивът го отнесе в тъмнината с протяжно изсвирване, което прозвуча като писък.

* * *

Докараха чернокожото момче в болницата малко след шест сутринта. Дълбоко заспалите пациенти бяха изтръгнати от съня си, за да посрещнат поредния дълъг и отегчителен ден. Навряха в сърдитите им ръце чаши с противен сив чай, започнаха да им мерят темепературата и да им раздават лекарства. Почти никой не обърна внимание на момчето, никой не се впечатли особено от ужасната злополука, която бе преживяло.

Чарли сънуваше отново. Този път сънят му не беше вдъхновен от Холивуд, не беше за Горни Нил, нито за Римската империя или за финикийските кораби с роби. Беше черно-бял. Сънуваше, че лежи в ковчег. До него стоеше Елън (явно фактът, че е мъртва, още не беше стигнал до подсъзнанието му), там бяха и майка му, и баща му. Всъщност присъстваха всичките му близки. После някой (Не беше ли Джудуайн? Утешителният му глас звучеше познато.) започна да спуска капака на ковчега и Чарли извика на опечалените, че все още е жив. Но те не го чуха и той се паникьоса; разкрещя се с пълно гърло, но никой не му обърна внимание. Нямаше избор – трябваше да лежи и да гледа как го запечатват във вечната му спалня.

Сънят прескочи няколко сцени. Сега Чарли чуваше думите на заупокойната молитва, които се разнасяха някъде над главата му: „Кратък е животът човешки...“. Чу скърцането на въжетата и мракът се сгъсти. Спуснаха го в земята, въпреки че протестите му не секваха. Въздухът натежа. Чарли откри, че му става все по-трудно да диша, все по-трудно да протестира. Още можеше да поема по малко застоял въздух през носа си, но устата му беше запушена с нещо, може би с цветя, а нямаше как да помести глава, за да ги изплюе. Сега чуваше тропането на буци пръст по ковчега и – милостиви боже! – дори звуците, които издаваха червеите, докато пълзяха към него и се облизваха лакомо. Имаше чувството, че сърцето му ще се пръсне. А лицето му сигурно беше станало мораво от усилието да поеме дъх.

Сетне стана чудо – някой беше влязъл в ковчега и се мъчеше да отпуши устата му.

– Господин Джордж – каза този ангел на милосърдието с женски глас.

Чарли отвори очи в тъмнината. Беше медицинската сестра; беше при него в ковчега.

– Господин Джордж! – повтори паникьосано жената, която Чарли смяташе за образец на търпението и спокойствието. Сега се бореше да махне дясната длан от лицето му и беше на път да се разплаче. – Ще се задушите! – изкрещя тя.

В борбата се включиха още ръце и този път надделяха. Бяха нужни три сестри, за да отместят дланта му, но в крайна сметка успяха. Чарли загълта жадно въздух.

– Добре ли сте, господин Джордж?

Той отвори уста да успокои ангела, но гласът му изневери за момент. Смътно осъзна, че ръката му продължава да се бори.

– Къде е Джудуайн? – попита задъхано Чарли. – Моля ви, доведете го.

– Докторът не е тук, но ще дойде да ви види по-късно през деня.

– Искам да го видя сега.

– Не се вълнувайте, господин Джордж – каза сестрата, която бе възвърнала самообладанието си. – Сега ще ви дам слабо успокоително, за да поспите малко.

– Не!

– Да, господин Джордж! – каза твърдо тя. – Не се тревожете, в добри ръце сте.

– Не искам да спя повече. Те ни контролират, когато спим, не разбирате ли?

– Тук сте в безопасност.

Но Чарли знаеше. Знаеше, че никъде няма да е в безопасност, не и докато има ръка. Вече не можеше да я контролира и навярно никога не е можел. Ръката само се е преструвала, че му служи, сигурно е разигравала театър през целия му четиресетинагодишен живот, за да го заблуди, че е неин господар. Искаше да обясни на сестрата всички тези неща, но не знаеше как. Вместо това каза:

– Повече никакъв сън.

Но сестрата трябваше да следва процедурите. Отделението вече беше препълнено с пациенти и щяха да пристигат нови на всеки час (току-що беше чула за ужасния инцидент в общежитието на Младежката християнска асоциация, говореше се за десетки пострадали при масов опит за самоубийство), така че нямаше избор – трябваше да упои разстроения мъж и да продължи с другите си задължения за деня.

– Сега ще ви дам слабо успокоително – повтори тя и в ръката й се появи спринцовка.

– Само ме изслушайте за момент – примоли се Чарли, но на сестрата не й беше до спорове.

– Не бъдете такова бебе – смъмри го тя, когато от очите му рукнаха сълзи.

– Вие не разбирате – проплака Чарли, докато иглата пробиваше вената в свивката на ръката му.

– Ще обясните всичко на доктор Джудуайн, когато дойде да ви види.

Иглата потъна в ръката му и тя натисна буталото.

– Не! – извика той и се дръпна рязко.

Сестрата не очакваше подобно буйство. Пациентът се надигна и скочи от леглото, преди да е довършила инжекцията, а спринцовката остана да стърчи от ръката му.

– Господин Джордж – каза строго тя. – Върнете се в леглото, ако обичате!

Чарли я посочи с чуканчето на лявата си ръка.

– Не се приближавайте до мен.

Сестрата се опита да го засрами.

– Не можете ли да се държите добре като останалите пациенти? – Той поклати глава. Спринцовката падна от ръката му на земята, три четвърти от нея беше пълна. – Няма да ви моля повече.

– Дяволски сте права, няма.

Той се втурна през отделението под насърчителните крясъци на другите пациенти. „Давай, момче, давай!“, извика някой. Сестрата се окопити и хукна след него, но когато наближи вратата, един пациент й препречи умишлено пътя, двамата се сблъскаха и тя падна на земята. Когато се изправи отново, Чарли беше изчезнал в лабиринта от коридори.

Беглецът скоро осъзна, че е на път да се изгуби. Болницата беше посторена в края на деветнайсети век, после беше пристроявана с помощта на различни фондове и дарения: едно крило през 1911, друго след Първата световна война, още крила през петдесетте, ново крило в памет на Чейни през 1973. Това място приличаше на лабиринт, щеше да мине цяла вечност, докато го намерят.

Проблемът беше, че не се чувстваше много добре. Чуканчето на лявата му ръка беше започнало да го боли с отслабването на ефекта от транквилантите и имаше смътното усещане, че кърви под превръзките. Освен това успокоителното от спринцовката беше забавило реакциите му. Чувстваше се замаяно и беше сигурен, че състоянието му е изписано на лицето. Но той нямаше да позволи да го върнат в леглото и да го приспят отново, преди да е открил някое усамотено местенце, на което да премисли нещата.

Скри се в малка стая в дъното на един коридор. Беше пълна с кантонерки и струпани на купчини документи и миришеше леко на влага. Намираше се в мемориалното крило, но Чарли, разбира се, не знаеше този факт. Масивната седеметажна пристройка беше вдигната с пари от завещанието на милионера Франк Чейни, при това от собствената му строителна фирма – магнатът беше пожелал така. Бяха използвали некачествен материал и дефектна канализационна система – което обясняваше как Чейни е станал милионер – и крилото се разпадаше от основите нагоре. Чарли се мушна във влажната ниша между две кантонерки, където нямаше опасност да бъде видян, сви се на пода и започна да разпитва дясната си длан.

– Е? – обърна се към нея с разумен тон. – Обясни ми какво става.

Тя се направи на няма.

– Не мълчи – настоя той. – Знам, че се преструваш.

Тя продължи да кротува, невинна като бебе.

– Опита се да ме убиеш... – обвини я Чарли.

Сега дланта му се разтвори леко и го изгледа преценяващо.

– И можеш да направиш нов опит, нали?

Тя започна да свива злокобно пръсти като пианист, който се подготвя да изсвири трудно соло. Да, мога. По всяко време.

– И общо взето, няма как да ти попреча, нали? Рано или късно ще ме свариш неподготвен. Няма кой да бди постоянно над мен през остатъка от живота ми. А това какво означава? Че все едно вече съм мъртъв, нали?

Китката се изви навътре и месестата част на дланта му се надипли от бръчки на задоволство. Да, с теб е свършено, бедни глупако, и нищо не можеш да направиш по въпроса.

– Ти уби Елън.

Така е, усмихна се ръката.

– И отряза другата ми китка, за да може да избяга. Прав ли съм?

Прав си.

– Аз я видях, нали разбираш – продължи Чарли. – Видях я как избяга. И сега ти искаш да я последваш, нали? Искаш да се отървеш от мен.

Точно така.

– И няма да ме оставиш на мира, докато не получиш свободата си, нали?

Правилно.

– В такъв случай мисля, че се разбрахме, и искам да сключим сделка.

Дланта се покатери по горнището на пижамата му и се приближи до лицето му.

– Ще те освободя – рече той.

Тя скочи на врата му и го стисна – леко, но достатъчно силно, за да се почувства нервен.

– Ще намеря начин, обещавам. С гилотина или скалпел, ще измисля нещо.

Сега дланта започна да се гали в него като котка.

– Но трябва да го направим по моя начин, в избрано от мен време. Знаеш, че ако ме убиеш, няма да оцелееш. Ще те заровят с мен, както погребаха ръцете на татко.

Ръката спря да го гали и се покатери върху едната кантонерка.

– Имаме ли сделка?

Но китката вече не го слушаше. Вече не се интересуваше от преговори. Ако дланта му имаше нос, Чарли можеше да се закълне, че в момента души въздуха. Нещо се беше променило и беше провалило сделката.

Той се изправи тромаво и се приближи до прозореца. Стъклото беше прашно от вътрешната страна и изцапано с птичи курешки от външната, но въпреки това се виждаше градината. Беше оформена съгласно завещанието на милионера – строго симетрично подредена градина, която да прослави добрия му вкус така, както сградата увековечаваше неговия прагматизъм. Само че вече никой не се грижеше за градината, нали крилото се разпадаше. Малкото останали дървета бяха изсъхнали или приведени под тежестта на неокастрените клони; цветните лехи бяха обрасли с бурени; пейките бяха преобърнати. Само моравата беше поддържана, явно някой я косеше от време на време. Самотна фигура се разхождаше по запуснатите алеи – може би лекар, излязъл да изпуши една цигара на спокойствие. С изключение на нея градината беше съвършено пуста.

Но ръката на Чарли задраска трескаво стъклото с нокти, искаше да се добере до света отвън. Изглежда, там имаше нещо повече от хаоса, който той виждаше.

– Искаш да излезеш.

Дланта му се залепи за стъклото и започна да го потупва ритмично като барабанчик, призоваващ невидима армия. Той я отдръпна от прозореца, несигурен как да постъпи. Ако не изпълнеше желанието й, тя можеше да го нарани. А ако отидеше в градината? Какво ще намери там? От друга страна, май нямаше голям избор.

– Добре – рече Чарли. – Отиваме.

В коридора цареше трескаво оживление, граничещо с паника, и никой не му обърна внимание, въпреки че носеше болнична пижама и беше бос. Звъняха звънци и високоговорителите призоваваха един или друг лекар; опечалени хора сновяха от моргата към тоалетните и обратно. Говореше се за ужасни гледки в реанимацията, за десетки момчета без ръце. Чарли вървеше прекалено бързо през тълпата и чуваше само откъслечни фрази. Не искаше да се спира, трябваше да изглежда като човек, който знае отлично къде отива. Отне му известно време да намери изход към градината и дланта му стана нетърпелива. Започна да се свива и разпуска, подтикваше го да побърза. После видя табела – „Към Мемориалната градина на Чейни“ – и зави по един затънтен празен коридор, в дъното на който имаше врата, водеща навън.

В градината беше пълно мъртвило. Нямаше птици; нито една пчела не прехвърчаше от цвят на цвят. Дори докторът беше изчезнал, сигурно го бяха извикали в хирургиите.

Ръката на Чарли изпадна в екстаз. Беше плувнала в пот и кръвта се беше отцедила от нея, оставяйки я бледа като платно. Вече не изглеждаше като част от собственика си. Приличаше на непознато същество, към което Чарли е бил прикрепен по някаква странна приумица на анатомията. Щеше с радост да се отърве от нея.

Тревата беше мокра от росата и тук, в сянката на седеметажната сграда, цареше студ. Беше едва шест и половина сутринта. Птиците сигурно още спяха, а пчелите мързелуваха в кошерите си. Може би в градината нямаше нищо, от което да се страхува, само повехнали рози и ранобудни червеи, които се търкалят в росата. Може би ръката грешеше.

Той навлезе по-навътре в градината и попадна на следите на лекаря – там, откъдето мъжът бе минал, сребристозелената трева изглеждаше по-тъмна. Чак когато стигна до дървото и тревата почервеня, Чарли осъзна, че стъпките няма да завият обратно към болницата.

* * *

Изпаднал в кома, Босуел не усещаше нищо и се радваше от този факт. Мозъкът му осъзнаваше, че е възможно да се събуди, но мисълта бе толкова смътна, че беше лесно да я отхвърли. От време на време под клепачите му проблясваше частица от истинския свят (болезнен и насилствен), после изчезваше. Босуел не го искаше. Не искаше да се връща в съзнание. Знаеше какво го очаква в реалността и се досещаше как ще се чувства, когато е буден.

* * *

Чарли вдигна очи към клоните. Дървото бе родило изумителни плодове.

Единият плод беше човешко същество – хирургът с цигарата. Той беше мъртъв, с приклещен в чатала между два клона врат. Нямаше китки. Ръцете му завършваха с овални рани, от които по тревата продължаваха да капят ярки съсиреци кръв. Над главата му бяха пръснати останалите плодове, още по-неестествени. Стотици китки, които обсъждаха оживено тактиката си като глухонеми депутати. Бяха с най-различни цветове и форми и не спираха да тичат и подскачат по люлеещите се клони.

При вида им – толкова многобройни и събрани на едно място – всякакви метафори ставаха излишни. Те бяха това, което бяха – човешки китки. И точно в това се криеше ужасът.

Чарли искаше да избяга, но дясната му китка беше на различно мнение. Тук бяха всичките й последователки, които нямаха търпение да чуят нейните притчи и пророчества. Чарли погледна мъртвия доктор, после ръцете убийци и се сети за Елън, неговата Елън, умъртвена с негова помощ и вече студена. Щеше да ги накара да си платят за това престъпление – всички до една. Докато останалите части от тялото му се подчиняваха, нищо нямаше да го спре да си отмъсти. Едва сега осъзна какъв страхливец е бил – да се опитва да сключи сделка с тумора, пораснал на дясната му ръка. Защото съществата, които виждаше, бяха именно такива – рак, смъртоносна зараза. И нямаха право да съществуват.

Армията го забеляза и съобщението за присъствието му се разпространи мълниеносно. Бунтовниците се втурнаха надолу по стъблото, а онези, които се намираха на по-ниските клони, изпопадаха на земята като презрели ябълки – нямаха търпение да прегърнат Месията. След броени секунди всички щяха да се скупчат върху Чарли и с предимството му щеше да е свършено. Трябваше да действа незабавно. Той обърна гръб на дървото, преди дясната му длан да е сграбчила някой клон, и погледна към мемориалното крило на болницата в търсене на вдъхновение. Сградата се извисяваше над градината като кула, прозорците й отразяваха небето, вратите й бяха затворени. Тук нямаше да намери помощ или утеха.

Зад него се разнесе шумоленето на безчет пръсти, газещи в тревата. Китките прииждаха към Чарли, нетърпеливи да последват своя лидер.

Разбира се, че щяха да дойдат, осъзна той. Където и да отидеше, те щяха да го последват. Тогава защо да не се възползва от сляпото им преклонение пред оставащата му длан? Огледа сградата за втори път и отчаяният му поглед се спря на противопожарната стълба, която се издигаше на зигзаг чак до покрива. Чарли се втурна към нея, като се изненада от собствената си бързина. Нямаше време да се озърта назад, за да види дали ръцете са го последвали, трябваше да се довери на предаността им. След няколко крачки вбесената му китка го стисна за гърлото, но той я игнорира и продължи да тича. Стигна до основата на стълбата и хукна по нея, като вземаше по две-три метални стъпала наведнъж – адреналинът му даваше сили. Беше трудно да пази равновесие без ръка, с която да се подпира на парапета, но дори и да се контузи, какво толкова? Щеше да пострада само тялото му.

Когато се добра до третата площадка, той спря за миг и погледна надолу през решетката от стъпала. Земята в подножието на стълбата бе застлана с цветя от плът, цветен килим покриваше и първите стъпала. Озверелите ръце прииждаха на талази от нокти и омраза. „Нека дойдат – помисли си Чарли, – нека дойдат копелетата. Аз започнах това и аз мога да го приключа.“

Прозорците на мемориалното крило се бяха напълнили с човешки лица. От долните етажи се чуваха паникьосани изумени гласове. Беше късно да им разказва живота си. Трябваше да сглобят сами историята. Какъв хубав пъзел щеше да се получи! Хората щяха да се опитват да проумеят случилото се тази сутрин и навярно щяха да измислят някакво разумно обяснение за бунта – обяснение, каквото самият той не бе намерил, – но Чарли се съмняваше.

Подмина четвъртия етаж и стигна до петия. Дясната китка дереше врата му. Може би кървеше. Или това беше дъжд – топъл дъжд, който се плискаше по гърдите и краката му. Още два етажа, после покривът. Металната стълба под него звънтеше от тичащите стъпки на безброй ноктести крачета. Чарли бе заложил на обожанието им и не беше сгрешил. Когато останаха само дузина стъпала до покрива, той рискува да погледне отново надолу (струйките по тялото му не бяха от дъжд) и видя, че стълбата гъмжи от ръце – приличаха на гроздове от листни въшки по стъблото на цвете. Не, стига толкова метафори. Край.

Вятърът, който фучеше във висините, бе освежаващ, но Чарли нямаше време да му се наслаждава. Той прескочи високия две стъпки бордюр и се прехвърли на застлания с чакъл покрив. В локвите се разлагаха трупове на гълъби, по бетона пълзяха пукнатини, кофа с надпис „Мръсни превръзки“ лежеше преобърната и излагаше на показ позеленялото си съдържание. Докато Чарли оглеждаше ширналата се пред очите му пустош, първите преследвачи също прескочиха бордюра.

Болката в гърлото най-после проникна в трескавите му мисли – вероломните пръсти дълбаеха трахеята му. Беше му останала малко енергия след препускането по стълбата и да прекоси покрива до отсрещната страна (искаше да падне върху бетон, не върху трева), се оказа трудно. Спъна се веднъж, после пак. Силата беше напуснала краката му и вече му беше трудно да разсъждава логично. В съзнанието му изплува един коан^4 – будистка гатанка, която бе видял на корицата на една книга.

4 Дзенбудизмът използва различни методи за стимулиране на съзнанието към внезапно прозрение. Един от тези методи е интуитивното решаване на парадоксални задачи, загадки или въпроси (т.нар. коан). – Б. пр.

„Какъв е звукът...?“, започваше тя, но Чарли не можеше да довърши фразата, колкото и да се мъчеше.

„Какъв е звукът...?“

Забрави за гатанките, заповяда си той, докато караше треперещите си крака да правят крачка след крачка. Когато стигна до заветната страна на покрива, се строполи върху бордюра и погледна надолу. Мястото беше идеално за скок. Гледаше към паркинга пред лицето на сградата. Нямаше хора. Чарли се наведе още и кървавите капки от разкъсаното му гърло се устремиха към влажната земя. „Идвам“, каза той на гравитацията и на Елън и си помисли колко хубаво ще бъде да умре – вече няма да се тревожи, че венците му кървят, когато си мие зъбите, няма да се притеснява за нарастващата си талия, нито ще се тормози, че никога няма да целуне по устните красавиците, с които се разминава на улицата. В този момент армията го настигна и се закатери победоносно по краката му.

– Можете да дойдете с мен – каза той на оглупелите от вълнение китки, които се скупчиха върху тялото му, – можете да ме последвате, където и да отида.

„Какъв е звукът...?“ Фразата беше на върха на езика му.

О, да, сега си я спомни. „Какъв е звукът от пляскането на една ръка?“ Беше толкова хубаво да си спомниш нещо, което си се мъчил да изровиш от подсъзнанието си, все едно да намериш дрънкулка, която си мислил за безвръзвратно изгубена. Радостта, че се е сетил, подслади последните му мигове. Той се хвърли в празното пространство и му се стори, че пада цяла вечност, после дойде краят на зъбната хигиена и на младите красавици. Нетърпеливи да догонят Месията, китките го последваха на талази и се размазаха на бетона до него.

За скупчените на прозорците пациенти и сестри гледката беше истинско чудо – по-изумителна и от дъжд от жаби. Сцената предизвика повече страхопочитание, отколкото ужас. Беше баснословна. Но скоро свърши и след минута или две няколко смелчаци дръзнаха да излязат. На паркинга имаше още много за гледане и същевременно нищо. Беше рядък спектакъл, разбира се – ужасяващ и незабравим. Но там не намериха нищо значимо, само остатъци от един малък апокалипсис. И нямаше какво друго да сторят, освен да почистят, като опишат и приберат с неохотни ръце труповете за допълнително проучване. После част от участниците се уединиха за кратка молитва – за обяснение или за сън без сънища. И всички, дори агностиците, бяха изненадани да открият колко е лесно да събереш длани.

* * *

Босуел се събуди в самостоятелната си стая в реанимацията. Той се пресегна към звънеца до леглото и го натисна, но никой не се отзова на повикването. Въпреки това в стаята имаше някой – криеше се зад паравана в ъгъла. Беше чул шум от тътренето на крака.

Натисна отново звънеца, но в цялата сграда звъняха звънци и изглежда, никой не отговаряше на повикванията. Босуел се хвана за шкафчето и придърпа тялото си до ръба на леглото, за да огледа по-добре шегаджията.

– Излез – промърмори той през пресъхналите си устни. Но проклетникът не бързаше да излиза. – Хайде... знам, че си там.

Придърпа се още по-близо до ръба и внезапно осъзна, че центърът на равновесието му е драстично променен, че вече няма крака и ще падне от леглото. Протегна ръце, за да не си удари главата в пода... и успя да я опази. Но ударът го остави без дъх. Остана да лежи замаян, като се мъчеше да се ориентира. Какво се бе случило? Къде се бяха дянали краката му, за бога? Къде?

Кървясалите му очи огледаха стаята и се спряха на босите крака, които сега стояха на метър от носа му. На глезените им имаше табелки „За пещта“. Босуел вдигна очи и видя, че това са собствените му крака – бяха отрязани до средата на бедрата, но бяха живи и се движеха. Уплаши се, че са дошли да го наранят, но опасенията му се оказаха напразни. Щом се увериха, че ги е видял, те го зарязаха на пода и тръгнаха да се порадват на свободата си.

Но нима очите му не завиждаха на тази свобода? Не изгаряше ли от желание езикът му да ги последва? Не се ли готвеше всяка негова част да го напусне коварно? В крайна сметка тялото му беше временен съюз на органи. И сега, когато примирието бе нарушено, колко време му оставаше до следващия бунт? Минути? Години?

Уплашен до смърт, Босуел зачака падането на Империята.

Нечовешко състояние

–Ти ли си онзи? – попита Ред, като сграбчи рамото на облечения в мърляво габардинено палто скитник.

– Онзи ли? Кой онзи? – повтори мъжът със спечено от мръсотия лице. Очите му на гризач шареха неспокойно между четиримата наобиколили го младежи. Тунелът, в който го бяха хванали да се облекчава, се намираше на място, където нямаше кой да му се притече на помощ. Те знаеха отлично това; той, изглежда, също. – Нямам представа за какво говориш.

– Онзи, който се показва на децата – отговори Ред.

Скитникът поклати глава и по сплъстената му брада покапа слюнка.

– Нищо не съм направил – настоя той.

Брендан се приближи бавно до него и тежките му стъпки отекнаха глухо в тунела.

– Как се казваш? – попита той с престорена вежливост. Беше по-нисък от Ред и не се държеше така наперено, но белегът, който пресичаше бузата му от слепоочието до челюстта, подсказваше, че е свикнал да получава и причинява болка. – Името. Няма да питам отново.

– Поуп^5 – промърмори старецът. – Господин Поуп.

5 В буквален превод „папа“ или „поп“. – Б. пр.

– Господин Поуп? – Брендан се ухили. – Чухме, че обичаш да показваш малката си смрадлива пишка на невинните дечица. Нещо да кажеш по въпроса?

– Не – отговори Поуп и поклати пак глава. – Това не е вярно. Никога не съм правил такива неща.

Той се намръщи и трупаната с месеци мръсотия, залепнала за лицето му като втора кожа, се напука като стара улична настилка. Ако миризмата на алкохол не прикриваше донякъде вонята на тялото му, никой не би посмял да се доближи на по-малко от метър от него. Истинска отрепка, срам за човешкия род.

– Защо не го зарежем тоя? – обади се Карни. – Смърди.

Ред го изгледа през рамо, за да го накара да млъкне. Само на седемнайсет, Карни беше най-младият член на бандата и съгласно неписаната им йерархия нямаше право на мнение. Осъзнал грешката си, младежът замълча. Ред се обърна отново към скитника и го блъсна в стената. Когато се удари в бетона, старецът извика и крясъкът му отекна в тунела. Карни, който вече беше виждал подобни сцени и знаеше какво предстои, се отдръпна и се загледа в позлатения от слънцето облак мушички на входа на тунела. Въпреки че му харесваше да бъде с Ред и момчетата – приятелството, дребните кражби, пиенето, – този род развлечения не му бяха по вкуса. Не виждаше нищо забавно в това да търсиш пияни отрепки като Поуп, за да избиеш и малкото останал здрав разум от размътените им глави. Подобни неща го караха да се чувства мръсен и той не искаше да участва в тях.

Ред издърпа скитника от стената и изплю поток от ругатни в лицето му, после, когато не получи адекватен отговор, го блъсна отново в бетона, по-силно отпреди, сграбчи останалия без дъх мъж за реверите и го раздруса, докато от тялото му не се разнесе дрънчене. Поуп се огледа паникьосано. Някога оттук бе минавала железопътна линия за Хайгейт и Финсбъри Парк, но линията не се използваше от години. Сега мястото се посещаваше само от любители на сутрешния джогинг и среднощните ласки, затова в студения влажен следобед тунелът беше пуст и в двете посоки.

– Хей – обади се Катсо, – не му чупи бутилките.

– Правилно – каза Брендан. – Да му вземем пиячката, преди да му счупим главата.

Когато чу, че ще му свият алкохола, Поуп започна да се дърпа, но съпротивата му само настърви неговия мъчител. Ред беше в лошо настроение. Денят, като повечето дни през това циганско лято, беше неприятен и отегчителен. Един пропилян сезон свършваше, а Ред нямаше какво да прави, нито пари, които да харчи. Нуждаеше се от някакво развлечение и щеше да си го осигури в лицето на скитника – сега той беше лъв, а Поуп – християнин.

– Ще пострадаш, ако се бориш – посъветва Ред стареца. – Искаме само да видим какво има в джобовете ти.

– Не е твоя работа – отговори дръзко Поуп и за момент си пролича, че някога е бил мъж, свикнал да му се подчиняват. Избухването на бездомника накара Карни да извърне поглед от мушичките и да се втренчи в изпитото му лице. Незнайни падения го бяха лишили от достойнство и сила, но там, под мръсотията, все още се забелязваше нещичко от предишното достолепие. Какъв ли е бил навремето, зачуди се Карни. Може би банкер? Или съдия, изгубен завинаги за закона?

Катсо се включи в забавата, като започна да претърсва дрехите на Поуп, докато Ред го притискаше за гърлото към стената. Мъжът правеше опити да се съпротивлява, размахваше ръце като вятърни мелници и очите му ставаха все по-големи. „Не се бори – помъчи се да му внуши Карни, – само ще стане по-лошо.“ Но старецът, изглежда, беше на ръба на паниката. От устата му излизаха задавени протести, които приличаха повече на животинско ръмжене.

– Някой да му хване ръцете – каза Катсо и се наведе, за да избегне поредната атака на Поуп.

Брендан хвана бездомника за китките и му изви ръцете високо над главата, за да улесни претърсването. Дори сега, когато всяка надежда да се освободи беше изчезнала, Поуп продължи да се гърчи. Той успя да изрита здраво левия пищял на Ред и получи в отговор юмрук в лицето. От носа му шурна кръв и потече в отворената му уста. Карни знаеше, че ще има още червено. Беше виждал много снимки с ярка кръв, лъскави намотки от черва, жълта мазнина и морави дробове – и всички тези блестящи цветове се криеха в сивото тяло на Поуп. Не беше сигурен защо му хрумна тази мисъл. Тя го потисна и Карни се опита да се съсредоточи отново върху мухите, но не успя, защото Поуп нададе мъчителен вик – Катсо беше разкъсал една от жилетките му, за да се добере до онова, което скитникът криеше под тях.

– Копелета! – изкрещя Поуп, без да му пука, че с обиди ще си спечели още удари. – Махнете си шавливите ръце от мен или ще ви убия. Всички ви ще...

Юмрукът на Ред прекъсна заплахата и от носа на бездомника шурна още кръв. Поуп я изплю в лицето му.

– Не ме предизвиквайте, предупреждавам ви...

– Миришеш ми на мърша – каза Брендан. – Това ли си ти? Една мърша?

Скитникът не отговори. Беше приковал очи в Катсо, който изпразваше систематично многобройните му джобове и хвърляше намереното върху прашния под на тунела.

– Карни! – каза грубо Ред. – Виж дали в купчината има нещо, което си заслужава да вземем.

Карни погледна пластмасовите накити, мръсните парцали, смачканите листове хартия (да не би мъжът да беше поет?) и корковите тапи.

– Само боклуци – рече той.

– Провери все пак – нареди му Ред. – Може да има някакви пари. – Карни не помръдна. – Виж, мамка ти.

Карни клекна неохотно и разрови боклуците, които Катсо продължаваше да трупа върху мръсната земя. От пръв поглед си личеше, че няма нищо ценно, въпреки че някои от предметите – опърпаните фотографии и нечетливите бележки – вероятно щяха да подскажат що за човек е бил Поуп, преди да се пропие до самозабрава. Въпреки любопитството си Карни реши да уважи желанието на скитника тези спомени да си останат само негови. Те бяха всичко, което му бе останало.

– Нищо няма – обяви той след повърхностна проверка.

Но Катсо не беше приключил с претърсването. Под алчните му ръце се показваха нови и нови пластове мръсни дрехи. Поуп имаше повече джобове от професионален фокусник.

Карни вдигна поглед от жалката купчина и откри, че бездомникът го наблюдава. Стана му неловко. Изтощен и сломен от побоя, старецът беше спрял да протестира. Изглеждаше окаяно. Карни отвори ръце, за да му покаже, че не е взел нищо. Поуп кимна леко в отговор.

– Намерих я! – извика Катсо триумфално. – Намерих шибаната пиячка! – И измъкна бутилка водка от някакъв джоб.

Поуп сякаш не забеляза, че са му взели алкохола. Беше прекалено замаян или твърде уморен, за да протестира.

– Няма ли още? – попита Брендан и се разхили с нарастващо вълнение. – Може псето да крие още при тази.

Той пусна ръцете на скитника и изблъска Катсо настрани. Последният не възрази, нито се оплака, че са го блъснали. Доволен, че вече има бутилка, Катсо клекна на земята, счупи гърлото й, за да избегне евентуални зарази, и започна да пие. Ред също пусна стареца. Беше изгубил интерес към играта за разлика от Брендан, който едва сега започваше да й се наслаждава.

Ред се приближи до Карни и разбута купчината с принадлежности на Поуп с върха на обувката си.

– Шибани боклуци – заяви безстрастно той.

– Да – каза Карни, като се надяваше, че недоволният Ред ще прекрати издевателствата над Поуп.

Но Ред беше отстъпил кокала си на Брендан и беше достатъчно умен, за да не се опитва да му го вземе повторно. Карни беше виждал на какво насилие е способен Брендан и нямаше никакво желание да го наблюдава отново. Той се изправи с въздишка и обърна гръб на сцената, която последва. Ехото в тунела беше достатъчно красноречиво – смесица от удари и задъхани обиди. Никой нямаше да направи опит да спре Брендан, преди яростта му да се е изпарила. Ако някой беше достатъчно глупав да се намеси, щеше да я изпита на свой ред.

Ред се беше оттеглил с ленива походка до отсрещната стена на тунела, беше запалил цигара и наблюдаваше наказанието с вял интерес. Карни погледна към Катсо, който се беше уморил да клечи и седеше на мръсния под. Водката стърчеше между изпънатите му крака и той се усмихваше унесено, глух за молбите, които излизаха от разбитата уста на Поуп.

На Карни му се догади. Не толкова от любопитство, колкото от желание да откъсне мислите си от побоя, той се върна при купчината боклуци и вдигна една снимка. Беше на дете, но беше невъзможно да се открие някаква семейна прилика. Сега лицето на скитника беше променено почти до неузнаваемост – едното му око беше насинено и притворено от отока. Карни хвърли снимката обратно върху купчината. И тогава зърна една завързана на възли връв, която преди това не беше забелязал. Погледна към Поуп. Подутото му око вече беше затворено, а другото гледаше невиждащо. Доволен, че не го наблюдават, той измъкна навитата като змия връв от камарата с боклуци. Възлите винаги го бяха привличали. Абстрактните загадки не му се отдаваха (математиката беше мистерия за него, кръстословиците и ребусите също), но по-материалните го запленяваха. Можеше да си блъска с часове главата над някой възел, пъзел или разписание на влак. Беше се запалил по тези неща през самотното си детство. Без баща, брат или сестра, които да ангажират вниманието му, каква по-добра компания от един пъзел?

Той завъртя връвта, за да огледа по-внимателно трите възела по средата й. Разположени през два или три сантиметра един от друг, те бяха големи, несиметрични и очевидно целта им беше да забавляват хора като него. Как иначе да си обясни сложните им форми? Създателят им се беше постарал да създаде една почти невъзможна за разплитане главоблъсканица. Карни прокара пръсти по повърхността на възлите, но пресичащите се нишки бяха преплетени толкова умело, че между тях не можеше да се вкара и най-тънката игла. Предизвикателството беше прекалено голямо, за да го пренебрегне. Той погледна отново към стареца. Брендан явно се беше уморил да го бие. Когато Карни вдигна очи, той блъсна скитника в стената на тунела и го остави да се свлече на земята. От неподвижното тяло на Поуп се разнесе непогрешимата миризма на клоака.

– Това си го биваше – заяви Брендан с тона на човек, който току-що си е взел освежаващ душ. Руменото му лице беше плувнало в пот от усилието, а усмивката му стигаше от ухо до ухо. – Дай малко водка насам, Катсо.

– Свърши – отговори завалено Катсо, като обърна бутилката, за да покаже, че е празна. – Имаше само една-две глътки.

– Лъжеш, лайньо – каза Брендан, като продължаваше да се усмихва широко.

– И какво ако лъжа? – Катсо хвърли празното шише и то се счупи. – Помогни ми да стана.

Брендан, който не беше изгубил чувството си за хумор, му помогна да се изправи. Ред вече вървеше към изхода на тунела; другите го последваха.

– Хей, Карни – каза Катсо през рамо, – идваш ли?

– Аха.

– Да не искаш да се целуваш с псето? – подметна Брендан.

Катсо едва не се задави от смях. Карни не отговори. Той се изправи, без да откъсва очи от проснатата на земята фигура – търсеше признаци, че скитникът е дошъл в съзнание. Не видя такива. Озърна се към другите. И тримата му бяха обърнали гръб и вървяха покрай релсите. Карни мушна бързо възлите в джоба си. Кражбата му отне само няколко секунди. Когато връвта изчезна, го обзе див триумф от придобивката. Вече предвкусваше забавните часове, които го очакваха. Часове, през които щеше да изпадне в самозабрава, да забрави за празнотата си, за скучното лято и за предстоящата омразна зима, да забрави и за стареца, който лежеше в собствените си изпражнения на няколко крачки от него.

– Карни! – повика го отново Катсо.

Той обърна гръб на Поуп и се отдалечи от струпаните до неподвижното тяло боклуци. Когато беше на няколко крачки от изхода на тунела, скитникът започна да бълнува. Мърмореше си нещо тихо и неразбираемо, но акустиката усилваше думите. Гласът на Поуп заподскача между стените и изпълни тунела с шепот.

* * *

Карни успя да разучи възлите на спокойствие чак късно вечерта, когато майка му плачеше насън в съседната стая. Така и не каза на Ред и останалите, че е свил връвта. Кражбата беше толкова невзрачна, че щяха да му се присмеят. Освен това възлите бяха предизвикателство, с което искаше да се справи съвсем сам.

След кратък размисъл кой възел да развърже първо, той избра един и се залови за работа. Почти веднага загуби представа за времето, задачата го погълна напълно. Изминаха часове, докато анализираше в блажена безпомощност плетеницата и търсеше някаква скрита система в конструкцията й. Не намери такава. Дори и да имаше логика в сплитането, тя му убягваше. Можеше да разреши главоблъсканицата единствено на принципа на пробите и грешките. Когато най-накрая остави връвта, за да поспи няколко часа, вече се съмваше, а беше успял да разхлаби нищожна част от възела.

През следващите четири дни задачата се превърна в натрапчива идея, в мания, към която се връщаше при всеки удобен случай с все по-безчувствени от усилията пръсти. Малко загадки го бяха увличали така, откакто бе пораснал. Когато се занимаваше с възела, ставаше глух и сляп за всичко останало. Докато го изучаваше нощем на светлината на лампата в стаята си или през деня в парка, беше толкова съсредоточен, че имаше чувството, че потъва в сложното му сърце, че съзнанието му прониква там, където светлината не достига. Но въпреки упоритостта му разплитането вървеше бавно. За разлика от повечето възли, които, веднъж разхлабени някъде, се предаваха и разплитаха докрай, този беше толкова умело направен, че разхлабването на една негова част водеше до затягането на друга. Карни започна да осъзнава, че номерът е да работи върху всичките му части едновременно – да разхлаби малко едната, после да разхлаби до същата степен другата и така нататък. Систематичното редуване, макар и досадно, постепенно даваше резултати.

Междувременно не видя нито веднъж Ред, Брендан и Катсо. Мълчанието им подсказваше, че им липсва не повече, отколкото и те на него. Затова остана изненадан, когато Катсо го потърси в петък вечер. Беше дошъл с предложение. Двамата с Брендан били намерили подходяща за грабеж къща и искаха Карни да им пази гърба. Вече го беше правил два пъти в миналото. И двата случая бяха дребни обири като този – при първата кражба с взлом бяха свили няколко лесни за продаване бижута; при втората – няколкостотин лири. Този път обаче Ред нямало да участва. Бил хлътнал здраво по Анелиса, а тя го накарала да се закълне, че ще зареже кражбите на дребно и ще използва талантите си за нещо по-амбициозно. Карни се досети, че Катсо – а вероятно и Брендан – изгаря от желание да докаже криминалните си способности без Ред. Според него къщата, която били набелязали, била лесна мишена и Карни щял да бъде кръгъл глупак, ако не се възползва от шанса за лесна печалба. Карни не спря да кима по време на разпалената му реч, но мислите му бяха заети с друга кражба. Когато ентусиазираното слово свърши, той побърза да се съгласи да участва – не заради парите, а защото нямаше търпение Катсо да си тръгне и да се заеме пак с възела.

* * *

По-късно същата вечер се събраха да огледат околностите на набелязаната къща по предложение на Катсо. Мястото действително изглеждаше обещаващо. Карни беше минавал многократно по моста на Хорнзи Лейн, но досега не беше забелязвал стръмните стълби към тясната пешеходна алея, която се спускаше към Арчуей Роуд. Подстъпът към нея можеше лесно да се заварди, а по цялата й криволичеща дължина имаше една-единствена улична лампа, чиято светлина беше засенчена от дърветата в задните дворове на наредените край пътеката къщи. Именно тези задни дворове – с лесни за прескачане или събаряне огради – предлагаха удобен достъп до къщите. Един крадец можеше да се промъкне безнаказано в тях и после да се измъкне по безлюдната алея, без да бъде забелязан от горния или долния път. Беше нужен само пазач, който да предупреждава другите за случайни минувачи. И този пазач щеше да е Карни.

Следващата нощ беше мечтата на всеки крадец. Хладна, но не и студена; облачна, но без да е дъждовна. Срещнаха се пред Църквата на мъчениците на хълма Хайгейт и тръгнаха надолу към Арчуей Роуд. Брендан ги беше убедил, че ще изглеждат по-подозрително, ако се приближат до алеята по горния път. По Хорнзи Лейн минаваха по-често полицейски патрули може би защото мостът привличаше като магнит местните самоубийци. А и как да не ги привлича – дори да оцелееш след 24-метровия скок, фучащите по Арчуей Роуд тирове със сигурност ще те размажат.

Щастлив, че тази нощ предвожда бандата вместо Ред, Брендан не спираше да дърдори възбудено, най-вече за жени. Карни отстъпи на Катсо честта да крачи до Брендан и изостана с няколко стъпки, като мушна ръка при възлите в джоба на якето си. През последните часове връвта беше започнала да прави номера на уморените му от толкова безсънни нощи очи. На няколко пъти бе имал чувство, че се движи сама в ръката му и сякаш му помага да я развърже. И сега, докато вървяха към алеята, пак му се струваше, че шава под дланта му.

– Хей, човече... виж това – обади се внезапно Катсо, като посочи към потъналата в мрак пътека. – Някой е угасил лампата.

– Говори по-тихо – скастри го Брендан и ги поведе напред.

Алеята не беше съвсем тъмна. Светлината на лампите по Арчуей Роуд стигаше и до нея, но се губеше сред гъстите храсти. В крайна сметка беше толкова тъмно, че Карни трябваше да вдигне ръце пред лицето си, за да ги види. Само най-смелите минувачи биха дръзнали да навлязат в тази тъмница. Момчетата започнаха да се изкачват по алеята и когато изминаха половината път до стълбите към Хорнзи Лейн, Брендан ги накара да спрат.

– Ето я къщата.

– Сигурен ли си? – попита Катсо.

– Преброих дворовете. Тази е.

Оградата на двора беше в окаяно състояние. Брендан я изкърти за секунди – един минаващ по Арчуей Роуд тир заглуши трясъка – и нагази в подивелите къпини зад нея. Катсо го последва и изруга, когато храстите го одраха. Брендан го скастри, че вдига шум, и се обърна към Карни.

– Влизаме. Щом излезем от къщата, ще изсвирим два пъти. Помниш ли сигналите?

– Да не е идиот? – намеси се Катсо. – Ще се оправи. Ще влизаме ли, или няма да влизаме?

Брендан замълча и двамата си запробиваха път през обраслата с къпини градина. Когато излязоха от сенките на дърветата на моравата, сивите им силуети се очертаха на фона на къщата. Карни видя как се прокрадват до задната врата и чу как тя изскърца, когато Катсо – по-сръчният от двамата – насили бравата. После момчетата потънаха в къщата и той остана сам.

Само че в действителност не беше сам. Възлите му правеха компания. Карни огледа алеята с привикналите си към мрака очи. Нямаше минувачи. Доволен от видяното, той извади връвта от джоба си. Възлите, които държеше в призрачните си ръце, бяха почти неразличими в тъмнината. Въпреки това пръстите му започнаха да опипват несъзнателно един от тях и колкото и да е странно, за няколко секунди постигнаха по-голям напредък, отколкото за всичките предходни часове. Понеже не виждаше какво прави, Карни се довери на инстинкта си и той свърши чудеса. Отново го завладя смущаващото усещане, че възелът му помага и сякаш няма търпение да бъде развързан. Окуражени от предчувствието за победа, пръстите му се плъзгаха на точните места и сякаш сами разбираха коя нишка да подръпнат.

Той огледа още веднъж алеята, за да се увери, че е все така пуста, после хвърли поглед към къщата. Вратата продължаваше да зее. Катсо и Брендан не се виждаха никакви. Карни се съсредоточи пак върху връвта и му се прииска да се изсмее на лекотата, с която възелът се разплиташе.

Беше толкова развълнуван, че започнаха да му се привиждат разни неща. В сърцевината на възела проблеснаха странни, непознати цветове. Светлината обхвана пръстите му и ги направи прозрачни. Карни съзря нервните си окончания, които сияеха от новооткрита чувствителност, видя и вътрешността на костите си. После, така внезапно, както се бяха появили, цветовете изчезнаха, като оставиха очите му в плен на тъмнината.

Сърцето затуптя в ушите му. Разбра, че го делят броени секунди от разплитането на възела. Преплетените нишки се разделяха. Сега връвта си играеше с неговите пръсти, а не обратното. Всеки освободен клуп се затягаше около съседните възли. А той не спираше да дърпа и да мести нишките по заповед на връвта.

И ето че цветовете се завърнаха, но този път Карни не видя пръстите си, защото бяха станали напълно прозрачни, а някаква форма, която проблесна между последните нишки на възела. Фигурата се замята като риба, уловена в мрежа, и започна да расте с всяко развързано сплитане. Туптенето в ушите му се засили. Въздухът се сгъсти и стана лепкав като тиня.

Някой изсвири. Карни знаеше, че сигналът е предназначен за него, но не можеше да си спомни какво означава. Имаше прекалено много неща, които го разсейваха: сгъстяващият се въздух, бученето в ушите, възелът, който се разплиташе сам в безпомощната му ръка, докато фигурата в центъра – трептяща и блестяща – се гърчеше и растеше.

Изсвирването се повтори. Този път настойчивостта му го изтръгна от унеса. Той вдигна очи. Брендан вече си пробиваше път през градината, а малко по-назад видя и Катсо. Тогава възелът навлезе във финалната фаза от разплитането си. Последното сплитане се развърза и фигурата, която не спираше да расте, се изстреля към лицето му. Карни отскочи назад, за да не го улучи в главата, и нещото профуча край него. Стреснат от атаката, той се спъна в един къпинов храст и се просна върху легло от тръни. Шумата над главата му се разлюля като при силен вятър; по тялото му се посипаха листа и малки клонки. Карни се огледа трескаво, но фигурата беше изчезнала.

– Защо не отговоряш бе, шибан идиот? – попита задъхано Брендан. – Помислихме, че си ни зарязал.

Карни го удостои с бегъл поглед и продължи да оглежда короните на дърветата. В ноздрите му нахлу зловонието на студена тиня.

– По-добре се размърдай – рече Брендан и се прехвърли през счупената ограда.

Карни се надигна бавно, мъчеше се да се освободи от тръните, които се бяха заплели в косата и дрехите му.

– Мамка му! – чу се приглушеният глас на Брендан от другата страна на оградата. – Полиция! На моста.

Катсо беше стигнал до края на градината.

– Какво правиш на земята? – попита той Карни.

Карни му протегна ръка.

– Помогни ми.

Катсо го хвана за китката, но в същия миг Брендан изсъска „Полиция! Мърдайте!“, затова момчето го пусна, промъкна се през дупката в оградата и хукна след водача им към Арчуей Роуд. На замаяния Карни му бяха нужни няколко секунди, за да осъзнае, че връвта с двата неразплетени възела е изчезнала от ръката му. Беше сигурен, че не я е изпуснал. Вероятно го беше напуснала сама по време на краткия му контакт с Катсо. Той сграбчи прогнилата ограда и се изправи с нейна помощ. Трябваше да предупреди Катсо на какво са способни възлите. Наоколо имаше и по-лоши неща от ченгетата.

Катсо тичаше надолу по алеята, без да осъзнава, че стиска връвта, която се бе промъкнала скришом в ръката му. В момента мислеше единствено за бягството си. Брендан вече беше стигнал до Арчуей Роуд и не се виждаше никакъв. Катсо хвърли поглед през рамо, за да провери дали го преследват. Нямаше признаци, че някой го гони. Дори и да го подгонят сега, реши той, няма начин да го настигнат. Оставаше Карни. Той забави крачка, после спря и погледна назад, за да види дали идиотът го следва, но Карни още се провираше през оградата.

– Проклет тъпанар – каза си тихо Катсо.

Дали да не се върне, за да му помогне?

Докато стоеше нерешително на тъмната алея, той осъзна, че силният вятър, който разклащаше до този момент короните на надвисналите над главата му дървета, е секнал. Внезапната тишина го озадачи. Катсо вдигна поглед към клоните и ужасените му очи се втренчиха във фигурата, която се спусна към него, донасяйки със себе си смрад на тиня и разложение. Бавно, като насън, той вдигна ръце, за да се защити от съществото, но то го сграбчи със студените си влажни крайници и го придърпа нагоре.

Когато се прехвърли през оградата и се обърна към Арчуей Роуд, Карни видя как Катсо се издига към балдахина от листа, зърна ритащите му във въздуха крака и откраднатите вещи, които падаха от джобовете му по земята.

После Катсо изпищя и краката му заритаха още по-бясно. Карни чу, че някой се провикна откъм моста. Единият полицай вика другия, реши той. Миг по-късно се разнесе тропот на тичащи крака. Карни хвърли поглед към Хорнзи Лейн – ченгетата още не бяха стигнали до алеята, – после погледна пак към Катсо и видя как тялото му пада от дървото. Момчето се строполи на земята като чувал с картофи, но почти веднага се изправи тромаво и погледна назад към Карни. На лицето му беше изписано безумие – личеше си дори в сумрака. После Катсо се обърна и побягна. Доволен, че приятелят му има преднина, Карни се промъкна обратно в двора миг преди двамата полицаи да стигнат до алеята и да хукнат след Катсо. Всички тези неща – като се започне с възела и се стигне до писъка и преследването – се бяха случили за броени секунди, през които Карни не беше сварил да си поеме дъх. Сега той се просна в къпините и загълта въздух като риба на сухо, а полицаите притичаха от другата страна на оградата, като крещяха на бягащото момче да спре.

Катсо игнорира крясъците им. Не от полицията бягаше той, а от калното създание, което го бе вдигнало във въздуха, за да го приближи към нацепеното си, разядено от язви лице. Когато най-после се добра до Арчуей Роуд, Катсо усети, че крайниците му започват да треперят, и се замоли да не го предадат, защото нещото щеше да го хване пак и да долепи още веднъж устата си до неговата. Само че този път той нямаше да има сили да пищи и чудовището щеше да изсмуче живота от дробовете му.

Трябваше да прекоси магистралата – само тя можеше да го избави от неговия мъчител. Катсо прескочи мантинелата и хукна по южното платно, като продължаваше да чува дъха на звяра в ухото си. Беше стигнал до средата на шосето, когато осъзна каква грешка е допуснал. Ужасът в главата му го беше направил сляп за всички останали опасности. Едно синьо волво летеше към него, а шофьорът му беше отворил уста в идеално оформено О. Катсо се вцепени, хипнотизиран от светлината на фаровете като животно. Две секунди по-късно колата го блъсна и го запрати в съседното платно право пред гумите на един тежкотоварен камион. Шофьорът на камиона нямаше време да реагира. Ударът пръсна главата на момчето, а колелата смазаха тялото му.

Скрит в градината, Карни чу писък на спирачки, после единият полицай възклина в далечината „Мили боже!“. Той изчака няколко секунди и надникна от укритието си. Алеята беше пуста и в двете посоки. Короните на дърветата не се клатеха. От долния път се разнесе воят на сирена; полицаите закрещяха на приближаващите се коли да спрат. Някой заплака. Карни се заслуша в хленченето, за да разбере откъде идва, и осъзна, че плаче самият той.

Сега не беше време за сълзи, врявата на шосето беше по-важна. Нещо ужасно се бе случило и той трябваше да види какво. Само че се страхуваше да притича под дърветата, като знаеше какво се спотайва сред клоните им, затова остана неподвижен и продължи да се оглежда, за да определи местоположението на звяра. Нищо. Нито звук, ни движение. Морето от листа не помръдваше. Карни потисна страха си и тръгна по алеята, като държеше листака под око за признаци от присъствието на съществото. Чуваше глъчката от събиращата се на пътя тълпа. Мисълта за присъствието на толкова хора го успокои, но от този момент нататък щеше да му трябва скривалище. Онези, които бяха станали свидетели на чудеса, трябваше да се крият, нали така?

Беше стигнал до мястото, на което звярът беше нападнал Катсо; позна го по опадалите листа и пръснатите по земята вещи. Краката му искаха да се разбързат, да хукнат и да го отнесат по-далеч, но някакво извратено чувство го накара да забави крачка. Не искаше ли да подмами рожбата на възела да му покаже лицето си? Не беше ли по-добре да се изправи пред нея сега, колкото и да е отвратителна, вместо да продължи да живее в страх, докато въображението му разкрасява все повече облика и размерите й? Но звярът не се появи. Дори и да беше на дървото, не помръдна и нокът, за да го покаже.

Тогава нещо се раздвижи под крака му. Карни сведе очи и там, почти погребана в шумата, видя връвта. Изглежда, Катсо се бе оказал недостоен да я носи. След като вече бе разкрила част от силите си, тя изобщо не се преструваше, че е обикновена. Изпълзя на чакъла като змия на припек и повдигна възлестата си глава, за да привлече вниманието му. Карни искаше да се престори, че не я забелязва, но не можеше. Знаеше, че ако не я вземе той, рано или късно ще го стори някой друг – някой, който също обича главоблъсканици. И до какво щеше да доведе неговата наивност, ако не до освобождаването на нещо още по-ужасно? Не, по-добре той да я вземе. Поне знаеше на какво са способни възлите и това знание му осигуряваше известна защита.

Карни се наведе и връвта скочи сама в ръцете му, после се уви толкова здраво около тях, че той едва не изкрещя от болка.

– Копеле.

Тя се плъзна радостно между пръстите му и се намота на едната му китка. Карни вдигна ръка, за види по-добре представлението. Загрижеността му да разбере какво се случва на Арчуей Роуд се бе изпарила като по чудо. Какво значение имаха подобни незначителни събития? Важни бяха само животът и смъртта. По-добре да побърза да се измъкне оттук, докато все още има възможност.

Един клон над главата му се размърда. Карни откъсна поглед от връвта и изгледа дървото с присвити очи. Сега, когато държеше пак възлите, всички тревоги и страхове го бяха напуснали.

– Покажи се – рече той. – Аз не съм като Катсо, не се страхувам от теб. Искам да знам какво си.

Скритият в листата звяр протегна глава към Карни и издиша в лицето му мразовития си дъх. Миришеше на река по време на маловодие, на гниещи зеленчуци. Карни се накани да повтори въпроса си, но осъзна, че звярът му беше отговорил с дъха си. Всичко, което съществото можеше да му каже за себе си, се съдържаше в този тежък и противен дъх. Отговорите продължиха и не им липсваше красноречие. Карни отстъпи назад, прогонен от нахлулите в съзнанието му образи. Зад очите му се мяркаха ранени слузести форми, потънали в зловонна тиня.

Когато се отдалечи на няколко крачки от дървото, магията на дъха се развали и Карни загълта жадно мръсния въздух от шосето, който сега му се стори чист като утринна роса. Той загърби страданието, което бе усетил, пъхна ръката с връвта в джоба си и започна да се изкачва по алеята. Клоните зад гърба му застинаха отново.

Десетки пешеходи се бяха събрали на моста, за да зяпат суматохата на Арчуей Роуд. Присъствието им будеше любопитство в преминаващите по Хорнзи Лейн шофьори и някои от тях спираха колите си, за да се присъединят към тълпата.

Сцената под моста не предизвика никакви емоции в Карни. Той се смеси с бърборещото множество и погледна ревнодушно надолу. Разпозна трупа на Катсо по дрехите; от бившия му приятел не беше останало много.

Знаеше, че по-късно ще тъгува. Но в момента не усещаше нищо. Та нали Катсо беше мъртъв? Болките и тревогите му бяха свършили. По-добре да запази сълзите си за онези, чиито страдания тепърва започваха.

* * *

И отново възлите.

Когато се прибра у дома, Карни се помъчи да се откъсне от тях, но събитията от изминалата нощ ги бяха направили още по-обсебващи. Възлите държаха в плен зверове. Нямаше представа как и защо, а и колкото и да бе странно, тези въпроси не го вълнуваха особено в момента. Цял живот беше вярвал, че светът е пълен със загадки, които ограниченият му мозък не е способен да проумее. Това беше единственият истински урок, който бе научил в училище – че не знае нищо за света. Възлите бяха поредната мистерия в един дълъг списък със загадки.

Единственото логично обяснение, което му хрумна, беше, че Поуп го е подтикнал да открадне връвта; подмамил го е някак да я вземе, защото е знаел, че освободеният звяр ще отмъсти на мъчителите му. Тази теория се потвърди шест дни по-късно, когато Катсо бе кремиран. Дотогава Карни запази всички опасения за себе си, понеже вярваше, че колкото по-малко говори за събитията от онази нощ, толкова по-трудно те ще му навредят. Думите придаваха на фантастичното достоверност. Превръщаха в реалност феномени, които нямаше да съществуват, ако бъдат запазени в тайна... или поне така се надяваше.

Когато на следващия ден полицията дойде в дома му, за да го разпитва за Катсо – рутинни въпроси, които ченгетата задаваха на всичките му приятели, – той заяви, че не знае нищо за обстоятелствата около смъртта на момчето. Брендан беше казал същото и понеже нямаше свидетели, които да оборят показанията им, Карни така и не бе разпитан повторно. Оставиха го насаме с мислите му... с мислите му и с възлите.

Видя се веднъж с Брендан. Очакваше, че ще бъде засипан с обвинения. Брендан вярваше, че Катсо е загинал в стремежа си да избяга от полицията, и навярно смяташе, че вината е на Карни, който не ги бе предупредил навреме за появата на ченгета. Но Брендан не го обвини. Беше поел бремето на цялата вина върху себе си с почти плашеща готовност и говореше само за собствения си провал. Нелепата смърт на Катсо разкри, че Брендан притежава изненадваща чувствителност, и Карни изгаряше от желание да му разкаже цялата невероятна история. Но нещо му подсказа, че моментът не е настъпил. Затова остави Брендан да излее болката си и не каза нищо.

* * *

И пак възлите.

Понякога се будеше посред нощ и усещаше как връвта шава под възглавницата. Присъствието й го успокояваше, но нетърпението й бе заразно. Приискваше му се да докосне оставащите възли и да проучи загадките, които те крият. Да се подчини на обсебеността си и на апетита им да бъдат развързани. Затова, когато желанието го обземаше, Карни се насилваше да си припомни алеята и звяра сред клоните, да извика в съзнанието си родените от чудовищния дъх образи. Неприятните спомени малко по малко потискаха любопитството му и връвта си оставаше под възглавницата. Далеч от очите, но не и от мислите му.

Знаеше, че възлите са опасни, но нямаше сили да ги изгори. Докато притежаваше това малко парче връв, той беше уникален. Да го унищожи, означаваше да се върне към досегашното си безлично съществуване. А той не искаше това, макар да подозираше, че ежедневното му общуване с връвта малко по малко отслабва способността му да се съпротивлява на нейното привличане.

Звярът от дървото така и не се появи повече. Накрая Карни започна да се чуди дали не си е въобразил цялата им среща. Беше въпрос на време рационалността му да надделее над невъзможната истина. Но събитията, които последваха кремацията на Катсо, сложиха край на тази удобна възможност.

Карни отиде на церемонията сам и – въпреки присъствието на Брендан, Ред и Анелиса – остана сам. Нямаше желание да говори с другите опечалени. Вече му беше трудно да намери думи, с които да опише станалото през онази нощ. Той си тръгна от крематориума, преди някой да го е заговорил, като държеше главата си наведена заради прашния вятър, закриващ периодично яркото слънце с облаци. Докато се отдалечаваше, бръкна в джоба си, за да извади кутия с цигари. Връвта, която винаги го очакваше там, посрещна пръстите му с обичайното си умилкване. Той я пренебрегна и взе цигарите, но вятърът беше прекалено силен за пламъка на кибритената клечка, а ръцете му – неспособни да го опазят. Карни продължи да върви и стигна до тясна пресечка, по която зави, за да запали нова клечка. Поуп беше там и го чакаше.

– Донесе ли цветя? – попита го нехайно той.

Първата реакция на Карни беше да се обърне и да избяга. Но от слънчевата улица го деляха само два метра; тук не беше в опасност, а и един разговор със стареца можеше да му бъде от полза.

– Няма ли цветя? – повтори Поуп.

– Няма – отговори Карни. – Какво правиш тук?

– Същото като теб. Дойдох да видя как изгарят момчето. – Скитникът се усмихна и окаяното му мръсно лице се изкриви в отблъскваща гримаса. Все още приличаше на онази торба с кости, която бяха наритали в тунела преди две седмици, но сега от него се излъчваше смътна заплаха. Карни беше доволен, че слънцето се намира на един хвърлей зад гърба му. – И теб. Да видя и теб.

Карни реши да замълчи. Драсна клечка и запали цигара.

– Имаш нещо, което ми принадлежи, момче – продължи Поуп. Карни запази невъзмутимо изражение. – Върни ми възлите, преди да си сторил нещо наистина ужасно.

– Не знам за какво говориш – рече Карни.

Той се съсредоточи с нежелание върху лицето на стареца, мъчейки се да разчете изражението му. Осеяната с отпадъци алея сякаш се сви. Пред слънцето премина нов облак и фигурата на Поуп стана още по-тъмна.

– Беше глупаво да се опитваш да крадеш от мен, момче. Знам, че бях лесна жертва. Допуснах грешка, но това няма да се повтори. Понякога се чувствам самотен, нали разбираш. Сигурен съм, че разбираш. А когато се почувствам самотен, започвам да пия.

Карни си беше запалил цигара преди броени секунди, а тя вече беше изгоряла до филтъра, при това без да си е дръпнал нито веднъж. Той я хвърли и внезапно осъзна, че времето и пространството се държат необичайно в тази тясна пресечка.

– Не бях аз – смотолеви, оправдавайки се като малко дете.

– Напротив, ти беше – заяви Поуп с непоклатима увереност. – Не се хаби да ме лъжеш. Открадна от мен и приятелчето ти плати цената. Не можеш да поправиш сторената злина. Но можеш да предотвратиш бъдещите нещастия, като ми върнеш откраднатото. Сега.

Карни вече бе посегнал несъзнателно към джоба си. Искаше да се измъкне от капана, в който е попаднал, преди той да е щракнал. И най-лесният начин да го стори, бе да върне на стареца онова, което така или иначе му се полагаше по право. Но пръстите му се колебаеха. Защо? Може би защото очите на Матусал^6 бяха толкова неумолими; защото, ако възлите попаднеха отново в ръцете на Поуп, старецът щеше да има пълен контрол над оръжието, с което на практика беше убил Катсо. Но главно защото, въпреки че рискуваше да изгуби здравия си разум, Карни не желаеше да се лиши от единствената истинска загадка, на която някога е попадал.

6 Библейски персонаж, син на Енох. Името му често се използва като синоним на дълголетие, защото е най-старият човек в Библията (умира на 969 години). – Б. пр.

Поуп усети неохотата му и се захвана да го убеждава още по-усърдно:

– Не се страхувай от мен. Няма да ти навредя, освен ако не ме принудиш. Предпочитам да решим въпроса миролюбиво. Ако се стигне до още насилие или смърт, само ще привлечем ненужно внимание.

„Нима пред мен стои убиец? – запита се Карни. – Толкова изпаднал и немощен?“ И все пак това, което чуваше, противоречеше на гледката. Повелителните нотки, които преди беше доловил в гласа на Поуп, сега избуяха с пълна сила.

– Искаш пари? – възкликна старецът. – Това ли е? Ще преглътнеш ли гордостта си, ако компенсирам неприятностите, които си навлече? – Карни погледна недоверчиво дрипавите му дрехи. – О, може и да не приличам на богаташ, но външността е измамна. И това е правило, а не изключение. Да вземем теб например. Може и да не приличаш на мъртвец, но е въпрос на време да станеш, повярвай. Обещавам ти да умреш, ако продължиш да упорстваш.

Думите, които излизаха от устата на Поуп – толкова премерени и добре обмислени, – поразиха Карни. Преди две седмици бяха хванали стареца пиян – объркан и уязвим, – но сега, когато беше трезвен, той говореше с авторитета на крал – един луд крал може би, който се разхожда сред простолюдието, предрешен като просяк. Крал ли? Не, по-скоро свещеник. Властното му излъчване (дори самото му име) не подхождаше на политик.

– Пак те моля – продължи старецът, – върни това, което ми принадлежи.

Той пристъпи към Карни. Пресечката се превърна в тесен тунел, който надвисна над главите им. Дори и над тях да имаше небе, Поуп го беше скрил с тялото си.

– Дай ми възлите – подкани го старецът. Тъмнината се сгъсти. Карни вече не виждаше нищо освен устата на мъжа: кривите зъби и сивия му език. – Дай ми ги или се приготви за последиците.

– Карни?

Гласът на Ред долетя от друг свят. Беше само на няколко крачки от него – свят на слънчева светлина и вятър, – но на Карни му трябваше цяла вечност, за да си припомни къде се намира.

– Карни?

Той откъсна мислите си от зъбите на стареца и се насили да обърне лице към улицата. Ред беше там, под слънцето, а до него стоеше Анелиса. Русата й коса блестеше.

– Какво става?

– Остави ни – рече Поуп. – Нашата работа не те засяга.

– Имаш работа с него? – попита Ред Карни.

Старецът се намеси, преди младежът да е успял да отговори:

– Кажи му. Кажи му, че искаш да говорим насаме.

Ред изгледа скитника над рамото на Карни.

– Ще ми обясниш ли какво става тук?

Карни се помъчи да отговори, но езикът не го слушаше. Слънчевата светлина беше толкова далеч; всеки път, когато по улицата преминеше сянката на облак, го обземаше страх, че повече няма да я види. Устните му се размърдаха в беззвучен опит да излее страха си.

– Добре ли си? – попита Ред. – Карни? Чуваш ли ме изобщо?

Той кимна. Мракът, който го обгръщаше, започна да се разсейва.

– Да... – отговори.

Внезапно Поуп го нападна и се вкопчи в джобовете му. Сблъсъкът запрати вцепенения Карни към стената на пресечката. Той се блъсна в купчина щайги, събори ги и падна върху тях, като повлече със себе си и стареца. От черния хумор и добре обмислените заплахи на Поуп не беше останала и следа. Мъжът пак се бе превърнал в смахнат скитник, бълващ безумства. Ръцете му разкъсваха дрехите на младежа и дращеха кожата му в отчаян опит да докопат връвта, а от устата му извираха неразбираеми крясъци.

Ред влезе в пресечката и се помъчи да откъсне стареца от жертвата му, като го дърпаше за палтото, косата и брадата. Оказа се по-трудно, отколкото очакваше; скитникът беше побеснял. Накрая по-голямата му сила си каза думата. Той изправи крещящия безсмислици Поуп на крака и го задържа на безопасно разстояние от себе си, все едно беше бясно куче.

– Стани и се дръпни по-далеч от него – каза той на Карни.

Карни се надигна с олюляване от счупените щайги. За няколко секунди старецът беше успял да му нанесе значителни щети. Кървеше от половин дузина рани. Дрехите му бяха съсипани, а ризата – непоправимо скъсана. Той опипа колебливо пострадалото си лице. Беше покрито с подпухнали драскотини, които му заприличаха на ритуални белези.

Ред блъсна Поуп в стената. Скитникът продължи да буйства с изцъклени очи. В лицето на Ред се изсипа порой от обиди и закани – смесица от английски думи и нечленоразделни звуци. Без да прекъсва тирадата си, Поуп направи нов опит да нападне Карни, но ноктите му не го достигнаха заради хватката на Ред. Последният го измъкна от алеята и го завлече на улицата.

– Устната ти кърви – каза Анелиса, като гледаше Карни с нескрито отвращение. Той усети вкуса на кръвта, солена и гореща. Избърса уста с опакото на дланта си и ръката му почервеня. – Добре, че тръгнахме след теб.

– Аха – промърмори Карни, без да я поглежда.

Беше засрамен от шоуто, което й бяха изнесли със скитника, и знаеше, че сигурно му се надсмива заради неспособността му да се защити. Анелиса беше родена в семейство на престъпници, а баща й беше истинска легенда сред местните крадци.

Ред се върна в пресечката. Поуп беше изчезнал.

– За какво беше всичко това? – попита той, като извади гребен от джоба на якето си и приглади разрошената си коса.

– Нямам представа – отговори Карни.

– Я не ме баламосвай. Каза, че си откраднал нещо негово. Вярно ли е?

Карни погледна към Анелиса. Ако я нямаше тук, би могъл да разкаже всичко на Ред още сега. Погледите им се срещнаха и Анелиса, която, изглежда, разбра какво си мисли, сви рамене и се отдалечи, като подритваше счупените щайги.

– Той ще нарани всички ни, Ред.

– Какви ги говориш?

Карни сведе очи към окървавената си ръка. И без присъствието на Аналиса му беше трудно да намери думи, с които да опише подозренията си.

– Катсо... – започна той.

– Какво за него?

– Той бягаше, Ред.

Зад гърба му Анелиса въздъхна раздразнено. Търпението й беше на път да се изчерпа.

– Ред – подвикна тя, – ще закъснеем.

– Чакай малко – сопна й се той и насочи вниманието си отново към Карни. – Та, какво за Катсо?

– Старецът не е какъвто изглежда. Не е скитник.

– Нима? А какъв е? – В гласа му се прокрадна пак сарказъм и това не остана незабелязано от Анелиса. Отегчена да бъде сама, тя се приближи отново. – Какъв е, Карни?

Карни поклати глава. Имаше ли смисъл да се опитва да обясни само част от случилото се? Трябваше да разкаже всичко или да замълчи. И мълчанието май беше за предпочитане.

– Няма значение – каза безизразно той.

Ред го изгледа объркано, но разбра, че няма да получи обяснение.

– Ако имаш да ми казваш нещо за Катсо, бих искал да го чуя. Знаеш къде живея.

– Знам.

– Казвам го съвсем сериозно.

– Благодаря.

– Катсо беше добър приятел, нали? Малко прекаляваше с пиенето, но кой ли си няма недостатъци? Той не трябваше да умира, Карни. Не биваше да става така.

– Ред!

– Анелиса те вика.

Момичето беше излязло на улицата.

– Тя вечно ме вика. Пак ще се видим, Карни.

– Аха.

Ред го потупа по парещата буза и последва Анелиса на слънчевата улица. Карни не тръгна след тях. Още трепереше от нападението на Поуп. Смяташе да остане в алеята, докато не се окопити. Реши да се утеши с възлите и мушна ръка в джоба на якето си. Беше празен. Провери и другите джобове. Те също бяха празни, а беше сигурен, че старецът не е успял да го пребърка. Навярно връвта е изпаднала, докато са се търкаляли по земята. Той претърси алеята без резултат, после я обходи за втори и за трети път. Но вече знаеше, че всичко е напразно. Поуп беше победил. Беше успял да си върне възлите, независимо как.

Карни си спомни с изумителна яснота как стои върху Моста на самоубийците и гледа надолу към Арчуей Роуд и заобиколеното от светлини и автомобили тяло на Катсо. Беше наблюдавал трагедията с безразличието на прелитаща отгоре птица. А сега бяха свалили тази птица от небето с изстрел. Беше отново на земята, наранен и в безпомощно очакване на предстоящия ужас. Той усети вкуса на кръвта от цепнатата си устна и се запита – като съжали моментално за мисълта – дали Катсо е умрял веднага, или също като него е успял да вкуси кръвта си, докато е лежал на асфалта и е гледал нагоре към моста: към моста и хората, които още не бяха разбрали колко близо е смъртта.

Запъти се към вкъщи, като подбираше най-оживените булеварди. Окаяният му вид караше благоприличните дами и полицаите да се обръщат след него, но Карни изтърпя неодобрителните им погледи, защото се страхуваше от безлюдните улици. Когато се прибра, проми раните си и се преоблече в чисти дрехи, после поседна пред телевизора, за да изчака краката му да спрат да треперят. Беше късен следобед и всички канали излъчваха детски програми – тонове оптимизъм, от който му се повръщаше. Гледаше баналните предавания, но те не стигаха до ума му; използваше почивката, за да намери думи, с които да опише преживяното. Най-важното сега беше да предупреди Ред и Брендан. Щом Поуп притежаваше отново възлите, беше въпрос на време да ги погне някой звяр, по-лош и от онзи на дървото. Тогава щеше да е късно за обяснения. Карни знаеше, че другите момчета няма да вземат думите му на сериозно, но смяташе да положи усилия да ги убеди, дори и да стане за посмешище. Може би сълзите и паниката му щяха да ги трогнат повече от бедния му речник. В пет без пет, малко преди майка му да се върне от работа, той се измъкна от вкъщи и тръгна да търси Брендан.

Анелиса извади от джоба си парчето връв, което бе намерила в алеята. Чудеше се защо изобщо го е вдигнала от земята, не беше сигурна как се е озовало в ръката й. Започна да чопли един от възлите, въпреки че рискуваше да счупи дългите си нокти. Имаше далеч по-интересни работи за вършене тази вечер. Ред беше отишъл да купи пиячка и тя бе решила да си вземе една мързелива ароматна вана, докато го няма. Но първо щеше да развърже възела, нямаше да й отнеме много време. И действително, той сякаш гореше от нетърпение да бъде разплетен; имаше странното чувство, че се движи сам в ръцете й. А още по-интересното беше, че криеше в себе си цветове – видя проблясъци на пурпурно и виолетово. След няколко минути забрави напълно за банята; къпането можеше да почака. Цялото й внимание се насочи към главоблъсканицата, която държеше. А после се появи светлината.

* * *

Карни разказа на Брендан историята по най-добрия възможен начин. В началото му беше трудно, но постепенно набра инерция и стигна до последните събития почти без запъване. Накрая завърши с думите:

– Знам, че звучи побъркано, но е самата истина.

Брендан не му повярва; разбра го от начина, по който го гледаше. Но в изражението на осеяното му с белези лице имаше нещо повече от недоверие. Карни откри какво е то едва когато Брендан го сграбчи за блузата. Чак тогава осъзна колко е ядосан.

– Не стига, че Катсо е мъртъв, ами идваш тук да ми разправяш глупости!

– Не са глупости.

– И къде са сега шибаните ти възли?

– Нали ти казах, старецът ги взе. Взе ги този следобед. Той ще ни убие, Брен; знам, че ще го направи.

Брендан го пусна.

– Знаеш ли – рече великодушно той. – Ще се престоря, че не съм чул нищо.

– Не разбираш...

– Казах: ще се престоря, че не съм чул нито дума. Разбра ли ме? А сега се разкарай със смешните си истории.

Карни не помръдна.

– Глух ли си? – изкрещя Брендан.

Но Карни видя издайническия проблясък в ъгълчетата на очите му. Гневът му беше престорен – и под него се криеше тъга, с която Брендан не можеше да се пребори. В това състояние беше безсмислено да го убеждава в каквото и да било. Карни се изправи.

– Съжалявам. Отивам си.

Брендан поклати глава и наведе лице. Не го погледна повече, нито стана да го изпрати. Оставаше Ред; последната му надежда да бъде изслушан. Вече беше разказал историята веднъж, значи можеше да я разкаже пак, нали? Нямаше да е трудно да я повтори. Като превърташе думите в съзнанието си, той си тръгна и остави Брендан да плаче.

* * *

Анелиса чу, че Ред отваря входната врата; чу го да вика някаква дума и после да я повтаря. Думата звучеше познато, но й трябваха няколко секунди, за да я осмисли и разпознае – беше собственото й име.

– Анелиса! – извика отново той. – Къде си?

„Никъде – помисли си тя. – Аз съм невидимата жена. За бога, не идвай да ме търсиш. Махай се!“ Тя затисна устата си с ръка, не искаше зъбите й да изтракат. Трябваше да стои съвсем неподвижно и да пази пълна тишина. Ако мръднеше дори на косъм, то щеше да я чуе и да дойде. Щеше да е в безопасност само ако остане свита на топка и със запушена уста.

Ред тръгна по стълбите към втория етаж. Анелиса сигурно беше в банята и си пееше. Това момиче просто обожаваше водата. Киснеше във ваната с часове, а гърдите й стърчаха от водата като два вълшебни острова. Оставаха му само четири стъпала догоре, когато чу шум от коридора на долния етаж – прозвуча като кашлица. Да не би Анелиса да си играеше с него? Той се върна по стълбите, като този път стъпваше на пръсти. Някой беше изпуснал парче връв на едно от първите стъпала, едва сега го забеляза. Взе връвта и видя, че по средата й има възел. Шумът се повтори. Ами ако не идваше от Анелиса? Той сдържа дъха си и се ослуша. После се наведе и извади от ботуша си малкия автоматичен нож, с който не се разделяше, откакто стана на единайсет. Бащата на Анелиса го беше посъветвал да си намери по-сериозно оръжие, това било за хлапаци. Ред обаче го запази. И сега, докато се промъкваше по коридора към всекидневната, поблагодари на светия покровител на остриетата, че не беше послушал съвета на стареца.

Нощта беше затворила прозорците на къщата с черни кепенци. Младежът се спря на прага на стаята и огледа напрегнато тъмнината за някакво движение. Шумът се разнесе отново и този път беше по-продължителен – цяла серия от звуци. Не го издаваше човек, осъзна Ред с облекчение. Звучеше като хриптене на ранено в битка куче. И не идваше от всекидневната, а от кухнята зад нея. Окуражен, че натрапникът е животно, той протегна ръка и натисна ключа на лампата.

Безумните събития, които последваха, се разиграха за десетина секунди, но на Ред тези секунди му се сториха дълги като минути. През първата секунда от светването на лампата той зърна нещо край вратата на кухнята, а през втората вече крачеше към него с ножа в ръка. През третата секунда животното, явно разгадало враждебните му намерения, изскочи от скривалището си. То се втурна към младежа като светкавица от плът. Внезапното му приближаване го втрещи: размерът му; горещината, която излъчваше димящото тяло; противният дъх, който излезе от голямата уста. През четвъртата и петата секунда Ред успя да избегне първата атака на съществото, но на шестата то го докопа. Грубите му ръце го сграбчиха. Той замахна с ножа и поряза създанието, но то не отстъпи, а го придърпа към себе си в смъртоносна прегръдка. По-скоро по случайност, отколкото преднамерено, острието проникна в плътта му и по лицето на Ред пръсна гореща течност. Той почти не забеляза. Оставаха му само три секунди живот. Окървавената дръжка се изплъзна от ръката му и ножът остана забит в звяра. Лишен от оръжие, Ред заизвива тяло в опит да се измъкне от хватката на съществото, но голямата безформена глава се притисна към неговата и огромната като тунел уста изсмука въздуха от дробовете му. Това беше последният дъх на младежа. Останал без кислород, мозъкът му изнесе тържествена заря в чест на предстоящата смърт: римски свещи, ракети и въздушни колела. Зарята не продължи дълго; скоро я замени пълен мрак.

Анелиса чу врявата на долния етаж и се зачуди какво става. Каквото и да ставаше обаче, завърши с тишина. Ред не се качи да я потърси. Нито пък звярът. Може би се се убили взаимно, реши тя. Това елементарно обяснение й хареса. Продължи да се крие, докато гладът и скуката не надвиха опасенията й, после слезе долу. Откри Ред там, където го беше захвърлила втората рожба на връвта – с очи, изцъклени от зарята. Безформеният звяр клечеше в далечния ъгъл. Щом го видя, тя се отдръпна от тялото на Ред и заотстъпва към вратата. Звярът не направи опит да я последва, но проследи измъкването й с хлътналите си очи – дишаше тежко и малкото му движения бяха лениви.

„Ще отида да намеря татко“, реши Анелиса и избяга от къщата, като остави входната врата да зее.

Още зееше, когато Карни пристигна след половин час. Той си беше тръгнал от Брендан с намерението да отиде незабавно при Ред, но после се беше разколебал. Вместо това краката му го бяха отвели на моста над Арчуей Роуд. Беше постоял известно време там, като зяпаше трафика по магистралата и пиеше водка от патрончето, което си купи от Холоуей Роуд. Покупката го остави без пари, но си заслужаваше – алкохолът на гладно прочисти мислите му. Всички щяха да умрат. И вината за това навярно беше негова, но нещо му подсказваше, че Поуп е щял да ги накаже за унижението, дори и да не беше откраднал връвта. Не му оставаше друго, освен да се надява на мъничко разбиране. Това щеше да бъде достатъчно, бе решил замъгленият от алкохола мозък на Карни – да умре в свят, в който има по-малко загадки, отколкото в този, в който се е родил. Ред щеше да го разбере.

Сега Карни застана пред вратата и извика името му. Не получи отговор. Извика още веднъж и влезе в къщата; изпитата водка го правеше дързък. Коридорът беше тъмен, но една от стаите в дъното светеше и той тръгна към нея. Беше задушно като в парник. И стана още по-горещо във всекидневната, където тялото на Ред изстиваше, отделяйки във въздуха телесна топлина.

Карни огледа трупа и забеляза, че лявата му ръка стиска връвта, на която сега имаше един-единствен възел. Реши, че Поуп е бил в къщата, и се зачуди защо я е оставил в ръката на мъртвеца. Каквато и да бе причината, присъствието й му даваше шанс за живот. Той пристъпи към Ред и се закле, че този път ще я унищожи веднъж завинаги. Ще я изгори и ще разпръсне пепелта й.

Тя усети приближаването му. Изхлузи се от дланта на мъртвеца, скочи в неговата и се нави около пръстите му, като остави по тях кървава следа. Карни се втренчи с отвращение в последния възел. Беше се измъчил, докато развърже първия, но с този изобщо нямаше да е трудно. Разплитането на втория възел беше разхлабило третия. Той все още се нуждаеше от човешки помощник, иначе нямаше да скочи в ръката му с такава готовност, но беше много вероятно да успее да се разплете и без чужда помощ. Трябваше да го унищожи час по-скоро.

В този миг Карни осъзна, че не е сам с мъртвеца. В стаята имаше и нещо друго, нещо живо. Той вдигна поглед от разлудувалия се възел и чу нечий глас. В думите нямаше смисъл. Дори не беше сигурен, че са думи, приличаха повече на измъчени звуци. Карни се сети за звяра върху дървото и за обърканите чувства, които дъхът му бе събудил в него. Сега почувства нещо подобно. Обзе го страх, но и странна увереност, че в непонятните думи се крие тъга. И изпита съжаление към съществото.

– Покажи се – каза му той, без да е сигурен, че ще бъде разбран.

Няколко забързани удара на сърцето му и звярът изникна от далечната врата. Светлината във всекидневната беше силна и Карни притежаваше добро зрение, но анатомията на съществото беше отвъд възприятията му. Дори и да имаше нещо човекоподобно в тази трептяща, лишена от кожа фигура, то бе едва загатнато, сякаш създанието е било родено преждевременно. Устата му зееше, а очите, разположени дълбоко под кървящото изпъкнало чело, бяха непроницаеми.

Звярът напусна скривалището си и тръгна тромаво през стаята, като с всяка тътреща се крачка поставяше смелостта на младежа на изпитание. Когато стигна до трупа на Ред, той спря, вдигна един от разкривените си крайници и посочи към врата си. Карни видя, че от него стърчи нож, и предположи, че е на Ред. Нима звярът се оправдаваше за извършеното убийство?

– Какво си ти? – попита го той. Същият въпрос.

Нещото поклати масивната си глава и от устата му се изтръгна нисък продължителен стон. После вдигна изненадващо ръка и посочи към Карни. Сега светлината осветяваше добре лицето му и младежът видя ясно очите под надвисналото чело – два скъпоценни камъка, потънали в топка от одрана плът. Бяха толкова блестящи и разумни, че стомахът на Карни се сви.

Но звярът продължаваше да го сочи.

– Какво искаш? Кажи ми какво искаш.

Съществото отпусна лишения си от кожа крайник и прекрачи трупа, за да се приближи до Карни, но така и не успя да му покаже намеренията си. От входната врата се разнесе глас, който го накара да замръзне на място.

– Има ли някой? – попита гласът.

На чудовищното лице се изписа паника. Прекалено човешките очи се завъртяха в кървящите орбити и съществото заотстъпва обратно към кухнята. Посетителят – който и да беше той – извика отново, гласът му се приближаваше. Карни хвърли поглед към трупа, после погледна окървавената си ръка; обмисли набързо какви възможности има и се шмугна на свой ред в кухнята. Звярът беше изчезнал. Задната врата на къщата зееше. Скрит в сенките, Карни чу задавена молитва от всекидневната (новодошлият беше зърнал останките на Ред) и се поколеба. Беше ли мъдро да бяга? Нямаше ли да е по-добре да остане и да направи опит да се оневини, като разкаже истината? Възелът, който още шаваше в ръката му, го накара да вземе решение. Трябваше да го унищожи, сега това беше най-важно. Мъжът в съседната стая набра номера на Спешна помощ. Когато паникьосаният му монолог започна, Карни се прокрадна до вратата и си плю на петите.

* * *

– Някой те търсеше по телефона – извика майка му от върха на стълбището. – Вече два пъти ме буди. Казах му, че не знам…

– Съжалявам, мамо. Кой беше?

– Не се представи. Казах му да не звъни повече. Ако се обади пак, кажи му, че не искам да звъни посред нощ. Някои хора трябва да стават сутринта за работа.

– Да, мамо.

Тя се върна в спалнята си и затвори вратата. Карни остана разтреперан в коридора на долния етаж; беше пъхнал ръка в джоба си и стискаше възела. Връвта продължаваше да се движи – мяташе се в капана на пръстите му и се мъчеше да се развърже. Но Карни я държеше здраво. Той извади водката, която беше купил по-рано, отвинти капачката с една ръка и отпи от парливата течност. При втората глътка телефонът иззвъня. Карни остави бутилката и грабна слушалката.

– Ало?

Обаждаха се от телефонна кабина. Чу се дрънченето на монета и един глас каза:

– Карни?

– Да?

– За бога, той ще ме убие!

– Кой се обажда?

– Брендан. – Гласът не звучеше като Брендан; беше прекалено писклив и уплашен. – Той ще ме убие, ако не дойдеш!

– Поуп? За Поуп ли става дума?

– Направо е откачил. Трябва да дойдеш в склада за отпадъци на върха на хълма. Донеси му…

Връзката прекъсна. Карни остави слушалката. Връвта не спираше да се мята. Той отвори ръка. Последният възел блестеше под мъждивата светлина на крушката на върха на стълбището. В сърцевината му, също като при другите възли, проблясваха примамливи цветове. Карни стисна отново връвта, взе водката и излезе от къщата.

* * *

Преди складът за отпадъци се охраняваше от голям и вечно сърдит доберман, но миналата пролет в мозъка му се появи тумор и той нападна собственика си. Склададжията го уби и не посмя да вземе ново куче.

Без пазач оградата от вълнообразна ламарина беше лесна за преодоляване. Карни се прехвърли през нея и скочи върху покритата с чакъл и сгурия земя. Прожекторът при входната порта осветяваше струпаните в двора автомобили – някои семейни, други търговски. Повечето бяха за скрап: ръждясали камиони и цистерни; автобус, който явно се беше блъснал с голяма скорост в нисък мост; мрачна галерия от наредени една до друга или една върху друга леки коли, всяка от които пострадала при катастрофа. Карни обходи северозападната страна на двора, като се стараеше да стъпва тихо, но не видя Поуп и неговия пленник. Стиснал възела в ръка, той навлезе сред колите и успокоителната светлина на прожектора започна да отслабва с всяка крачка. След няколко метра зърна отблясъците на огън между два автомобила. Спря и се вгледа напрегнато в сложната игра на пламъци и сенки, търсеше човешки силуети. Зад гърба му се разнесе шум от движение и той се обърна с разтуптяно сърце: очакваше всеки миг някой да изкрещи или да го удари. Не се случи нищо. Огледа напрегнато двора зад себе си – образът на жълтите пламъци още танцуваше пред очите му, – но движението беше престанало.

– Брендан? – прошепна Карни и погледна отново към огъня.

Една фигура излезе със залитане от сенките и падна на колене в сгурията на няколко крачки от него. Беше Брендан... и дори на измамната светлина си личеше, че Поуп го е наказал жестоко. По блузата му имаше тъмни петна, които можеха да бъдат само от кръв. Лицето му беше изкривено от болка или от очакване да му причинят такава. Когато Карни пристъпи към него, той се отдръпна като бито животно.

– Аз съм. Карни.

Брендан повдигна насиненото си лице.

– Накарай го да спре.

– Всичко ще бъде наред.

– Накарай го да спре, моля те.

Той посегна с ръце към гърлото си. На врата му имаше въжена примка. Другият край на въжето се губеше в тъмнината между два автомобила. Там стоеше Поуп, хванал дебелата връв като кучешки повод. И очите му блестяха в сенките, въпреки че нямаше светлина, която да отразяват.

– Постъпи мъдро, че дойде – рече старецът. – Щях да го убия.

– Пусни го – каза Карни.

Поуп поклати глава.

– Първо възелът.

И излезе от укритието си. Карни очакваше да види истинския му облик, какъвто и да беше той, но Поуп още изглеждаше като скитник. Беше облечен в старите си дрипи, но това не му пречеше да контролира ситуацията. Той дръпна рязко въжето и Брендан се строполи на земята, като се давеше и дращеше безпомощно по примката.

– Спри! – каза Карни. – Възелът е в мен, проклет да си. Не го убивай.

– Дай ми го.

Младежът пристъпи към стареца и в същия миг някой извика сред лабиринта от коли. Той разпозна звука; Поуп също. Беше гласът на одрания звяр, който беше убил Ред. И звучеше наблизо. Мръсното лице на скитника се напрегна още повече.

– Бързо! Или ще го убия.

Извади от палтото си нож за кормене на риба и придърпа Брендан към себе си.

Протестният вик на звяра набра сила.

– Възелът! – изрева Поуп. – Дай го!

Той застана до плененото момче и допря ножа до късо подстриганата му глава.

– Недей – примоли му се Карни. – Просто вземи възела.

Но преди да си поеме отново дъх, зърна някакво движение с ъгълчето на окото си и нещо горещо го стисна за китката. Скитникът изрева от ярост. Карни се обърна и срещна призрачния взор на съществото без кожа. Той се помъчи да освободи ръката си, но звярът поклати обезобразената си глава.

– Убий го! – изкрещя Поуп. – Убий го!

Създанието завъртя бледите си очи към стареца и този път Карни разчете с лекота изражението в тях – неприкрита омраза. После Брендан нададе кратък писък и младежът се обърна, за да види как ножът потъва в едната му буза. Поуп издърпа острието и остави Брендан да се свлече на земята. Когато тялото му се просна върху сгурията, той вече крачеше застрашително към Карни. Звярът издаде уплашен звук и пусна младежа, като му позволи да отскочи навреме, за да избегне първия замах на Поуп. И двамата побягнаха, всеки в различна посока. Карни се подхлъзна върху сгурията и сянката на скитника падна върху него, но острието отново го пропусна, този път на милиметри.

– Няма да ми избягаш – чу той гласа на Поуп, докато тичаше. – На моя територия си, момче. Оттук няма измъкване.

Младежът се шмугна приведен между две леки коли и затича на зигзаг към портата на двора, но скоро откри, че е загубил ориентация. Навсякъде се издигаха купчини от ръждясали превозни средства – толкова подобни, че на практика бяха неразличими една от друга. Беше се залутал в лабиринта и не можеше да намери обратния път. Вече не виждаше прожектора на входа, нито огъня на скитника. Целият двор беше ловна територия, а той – плячката. И накъдето и да свърнеше, чуваше гласа на Поуп, силен като туптенето в ушите му.

– Предай ми възела, момче. Върни ми го или ще те накарам да изядеш собствените си очи.

Карни беше ужасен, но усещаше, че и старецът е уплашен. Връвта не беше инструмент за убийство, както бе смятал досега. За каквото и да служеше, Поуп нямаше власт над нея. И в това се криеше единственият му шанс да оцелее. Беше време да развърже последния възел – да го развърже и да си понесе последствията. Нима имаше по-лоша участ от смъртта в ръцете на Поуп?

Карни се скри зад един изгорял камион, клекна и отвори юмрук. Не виждаше възела в тъмнината, но усещаше как полага усилия да се разплете. Започна да му помага, доколкото можеше.

– Не го прави, момче – обади се отново скитникът с престорено съчувствие. – Знам какво си мислиш, но това ще те довърши, повярвай ми.

Пръстите на Карни не го слушаха; бяха станали прекалено непохватни, за да решат загадката. Съзнанието му беше пълно със сцени на смърт: Катсо на магистралата; Ред на килима; Брендан, който се свлича на земята, докато Поуп вади ножа от главата му. Той се насили да прогони образите и да събере цялата си съобразителност. Старецът беше прекъснал монолога си и единственият шум, който се чуваше, беше далечното бръмчене на трафика – идваше от свят, който Карни се съмняваше, че ще види отново. Той зачовърка възела като човек, който се опитва да отвори заключена врата с връзка ключове – изпробва ги един по един с ясното съзнание, че нощта го притиска. По-бързо, по-бързо! Но предишната сръчност го беше напуснала.

Ножът изсвистя във въздуха – Поуп го беше открил и се усмихваше тържествуващо. Карни се претърколи, за да избегне смъртоносния удар, но острието попадна в ръката му и я разпори от рамото до лакътя. Болката му даде криле и вторият удар на скитника попадна в кабината на камиона, като разпръсна искри вместо кръв. Поуп замахна за трети път, но Карни вече бягаше с кървяща ръка. Старецът се хвърли да го преследва, но младежът беше по-чевръст. Той се мушна зад една кола и когато Поуп се втурна задъхано да го гони, пропълзя под шасито. Скитникът притича край него и Карни стисна зъби, за да не проплаче от болка. Раната беше направила ръката му напълно неизползваема. Той я притисна към тялото си, за да обездвижи срязания мускул, и продължи да се бори с възела, като използваше зъби и здравата си ръка. Пред очите му танцуваха проблясъци на бяла светлина и беше на път да припадне. Дишаше дълбоко и равномерно през носа си и дърпаше с трескави пръсти възела. Вече не виждаше и почти не усещаше връвта. Действаше на сляпо, също като онази вечер на алеята, и сега, както тогава, инстинктите му заработиха. Възелът затанцува между устните му, нетърпелив да бъде освободен. Щеше да се разплете след броени секунди.

Беше толкова съсредоточен върху заниманието си, че не видя протегнатата към него ръка, докато тя не го издърпа от скривалището му и не го изправи пред сияещите очи на Поуп.

– Без повече игри – каза старецът и посегна към устата му да вземе връвта.

Карни се дръпна назад, но болката, която проряза ранената му ръка, го парализира. Той падна по гръб и извика при удара в земята.

– Сбогувай се с очите си – продължи Поуп и се наведе, като замахна с ножа.

Ослепяващият му удар така и не стигна до целта си. Една одрана фигура извикна зад стареца и го сграбчи за полите на палтото. Поуп възстанови равновесието си и се завъртя. Ножът му намери нападателя и Карни отвори замъглени от болка очи, за да види как звярът се олюлява назад със срязано до кост лице. Скитникът пристъпи към създанието, за да го довърши, но Карни не изчака да види клането. Той се хвана за бракуваната кола и се надигна, като продължаваше да стиска връвта със зъби. Зад гърба му Поуп изруга и младежът разбра, че старецът е зарязал убийството, за да не му позволи да избяга. Той се втурна със залитане между автомобилите, макар да знаеше, че гонитбата е предрешена. В коя посока се намираше портата? Нямаше идея, а и краката не го слушаха. Сякаш не бяха негови, а на някой комедиант. Огъваха се като гумени и му беше невъзможно да стои прав, камо ли да тича. След две крачки коленете го предадоха и миришещата на бензин сгурия се надигна, за да го посрещне.

Карни размърда здравата си ръка и посегна отчаяно към връвта в устата си. Пръстите му напипаха един разхлабен клуп. Той го дръпна силно и последната намотка на възела се разплете като по чудо.

Връвта внезапно стана гореща и Карни я изплю на земята. Последният й затворник се материализира. Приличаше на уродливо бебе – имаше атрофирали крайници и несъразмерно голяма глава, а плътта на хилавото му тяло беше толкова бледа, че изглеждаше прозрачна. Новороденото размаха рахитичните си ръчички в напразен опит да се изправи и Поуп пристъпи към него, нетърпелив да клъцне незащитеното му гърло. Карни потръпна от отвращение – нямаше представа какво ще освободи третият възел, но определено не беше очаквал подобно недоносче.

И тогава то проговори. Гласът му не звучеше като хленча на новородено; беше глас на възрастен, макар и да излизаше от устата на бебе.

– При мен! – извика съществото. – Бързо!

Поуп се наведе да убие детето, но дворът се изпълни с вонята на тиня и от сенките изкочи една бодлива фигура с къси крайници, която се плъзна по корем към него. Старецът отстъпи назад и земноводното създание – деформирано и недооформено като хуманоидния си брат – се уви около странното бебе. Карни реши, че новороденото ще бъде погълнато от рептилията, но то вдигна бледите си крайници и прегърна радостно звяра. Тогава се появи и звярът от втория възел. Като издаваше звуци на задоволство, той взе хилавото бебе в големите си ръце и нечестивото семейство най-после се събра – рептилия, маймуна и дете.

Но семейната сбирка не беше приключила. Щом трите същества се събраха, телата им започнаха да се разплитат, сякаш бяха направени от нишки пластилин. И докато старите им форми се разпадаха, нишките се преплитаха в нова конфигурация. Пред очите на Карни се образуваше четвърти възел, по-сложен от всички предишни. Една нова и навярно нерешима загадка. И за разлика от старите, които, изглежда, бяха недовършени и недооформени, тази щеше да е напълно завършена. Но какво се образуваше? Какво?

Докато плетеницата от нерви и мускули се гърчеше, за да заеме финалната си форма, Поуп реши да действа. Той се хвърли напред с изкривено от ярост лице и заби ножа в сърцевината на блестящия възел. Но атаката му беше закъсняла. От плетеницата изкочи един светещ крайник и го сграбчи за китката. Палтото се запали и плътта на стареца започна да гори. Той изпищя и изпусна оръжието. Крайникът се прибра и освободеният Поуп залитна назад, като тръскаше димящата си ръка. Изглеждаше съвсем обезумял и не спираше да клати нещастно глава. После очите му попаднаха на Карни и в тях отново проблесна лукавство. Той хвана момчето за ранената ръка и го придърпа да се изправи. Карни закрещя от болка, но скитникът пренебрегна крясъците му и навлезе в лабиринта от коли, като го влачеше със себе си.

– Той няма да ме нарани – мърмореше си Поуп. – Не и докато си с мен. Винаги е имал слабост към децата. Само да взема книгата... и се махаме.

Карни не знаеше жив ли е, или умрял. Вече нямаше сили да се бори със стареца. Затова се остави да го влачат и блъскат напред, като през половината време пълзеше, докато не стигнаха до крайната цел на Поуп – лека кола, погребана под купчина ръждясали превозни средства. Колата нямаше гуми. Един храст беше прораснал през шасито и заемаше седалката на шофьора. Скитникът отвори задната врата, като си мърмореше доволно, после се напъха вътре и остави Карни да се отпусне уморено върху бронята. Младежът беше на път да припадне и копнееше това да се случи. Но Поуп не беше приключил с него. Той извади една малка книга от нишата под пътническата седалка и му прошепна:

– А сега да вървим. Чака ни работа.

Карни изстена, когато го блъснаха отново напред.

– Затваряй си устата – нареди старецът и го стисна. – Брат ми ще ни чуе.

– Брат? – изломоти младежът, като се мъчеше да проумее чутото.

– Беше омагьосан, докато ти не...

– Зверове – промърмори Карни и в съзнанието му нахлуха образите на рептилии и маймуни.

– Човек – каза Поуп. – Еволюцията е възелът, момче.

– Човек – повтори Карни и в същия момент смъдящите му очи зърнаха една блестяща фигура върху колата зад гърба на неговия мъчител. Да, беше човешка. Още влажна от прераждането и покрита с наследствени рани, но несъмнено човешка. Старецът видя как се промени изражението му и го сграбчи. Смяташе да използва тялото на момчето като щит, но брат му го изпревари. Прероденият човек се протегна от покрива на колата и стисна Поуп за тънкия врат. Старецът изпищя, отскубна се от ръката и хукна да бяга, а другият се втурна след него и двамата се изгубиха в лабиринта.

После в далечината се разнесоха молби и увещания, които внезапно преминаха в писък – писък, какъвто Карни се надяваше да не чува повече през живота си. И настъпи тишина. Слава богу, братът не се върна – колкото и да беше любопитен, Карни не държеше да го вижда пак.

След няколко минути младежът събра достатъчно сили да тръгне към портата. Светлината на прожектора – маяк за изгубените – се появи отново и докато вървеше към нея, той попадна на Поуп. Старецът лежеше по лице на земята. Карни нямаше сили да го обърне по гръб. А и да имаше, не би го направил, дори да му дават пари. Стигаше му гледката на вкопчените в чакъла пръсти на мъртвеца и ярките въжета на червата му – преди спретнато навити в коремната кухина, а сега изсипани на земята. Там беше и книгата, която скитникът бе положил толкова усилия да вземе. Въпреки че му се виеше свят, Карни се наведе и я вдигна – малка компенсация за нощта на ужасите, която беше преживял. Скоро щяха да завалят въпроси, на които не би могъл да отговори, и обвинения, срещу които беше малко вероятно да се защити. Но сега, под светлината на прожектора, той откри в изцапаните страници своята награда... и тя беше неочаквано голяма. Тук, грижливо записани на ръка и придружени от сложни чертежи, бяха теоремите на забравената наука на Поуп: диаграми на възли за спечелване на любов и обществено положение; за разделяне на души и събирането им; за добиване на богатство и деца; за погубването на света.

След като прегледа набързо книгата, младежът се покатери по портата и се прехвърли на улицата. В този час на нощта тя беше пуста. Две-три лампи светеха в общежитието за бедни отсреща – стаи, в които окаяни души чакаха да се съмне. Вместо да насилва още уморените си крака, Карни реши да почака на стоп; рано или късно някой щеше да го откара, за да разкаже историята си. Междувременно нямаше да скучае. Въпреки че тялото му беше вкочанено, а главата – замаяна, мислеше по-ясно от всякога. Мистериите в забранената книга на Поуп бяха неговият оазис. Той утоли жаждата си в тях и зачака ободрен дългото пътуване, което му предстоеше.

Откровения

Говореше се за смерчове в Амарило; за говеда, коли и къщи, повдигани в небето и запращани обратно на земята; за цели общини, които са били разрушени за броени минути. Може би затова Вирджиния се чувстваше толкова неспокойна тази вечер. Затова или заради натрупаната умора по безкрайните пусти магистрали под еднообразното тексаско небе, където всеки етап от пътуването й завършваше с химни и адски огън. Тя седеше със скован от болки гръб на задната седалка на черния понтиак и полагаше усилия да заспи. Но горещият неподвижен въздух стягаше гърлото й и я караше да сънува сънища, в които се задушава. Затова се отказа от опитите да си почине и се задоволи да зяпа пшеничните ниви и да брои складовете за зърно, които се белееха на фона на гръмотевичните облаци, започнали да се трупат на североизток.

Пред нея Ърл шофираше и си пееше. До нея Джон – седеше на няма и половин метър от Вирджиния, но все едно ги деляха милион километри – изучаваше посланията на свети апостол Павел, като си мърмореше прочетените думи. После, докато минаваха през Пантекс („Тук произвеждат бойните глави на ракетите“, отбеляза загадъчно Ърл и млъкна), започна да вали. Заваля внезапно, тъкмо когато започна да се свечерява, мракът рязко се сгъсти и над магистралата Амарило – Пампа се спусна мокра нощ.

Вирджиния затвори прозореца си. Дъждът беше освежаващ, но се просмукваше в семплата й синя рокля – единствената, която Джон одобряваше да носи по време на проповедите. И без това вече нямаше какво да гледа през стъклото. Безпокойството й растеше с всеки изминат километър към Пампа, а тя седеше и слушаше плющенето на пороя по покрива на колата и шепота на съпруга си.

– Затова казва: Стани, ти, който спиш, и възкръсни от мъртвите, и ще те осветли Христос. И тъй, внимавайте добре как се обхождате, не като глупави, но като мъдри, като изкупвате благовремието, защото дните са лоши.

Той седеше с изправен гръб както винаги, а в скута му лежеше оръфаната измачкана Библия, която използваше от години. Знаеше пасажите, които четеше, наизуст. Цитираше ги достатъчно често, при това така разпалено и убедено, сякаш думите бяха негови, а не на апостол Павел. Тази комбинация от страст и увереност рано или късно щеше да превърне Джон Гайър в най-прочутия странстващ проповедник в Америка, Вирджиния изобщо не се съмняваше в това. По време на изтощителните трескави седмици на турнето в три щата съпругът й бе демонстрирал изумителна самоувереност и зрелост. Посланието му не беше изгубило силата си с този новооткрит професионализъм – проповядваше същата смесица от проклятие и спасение, но вече имаше пълен контрол над дарбите си. Във всеки град – първо в Оклахома и Ню Мексико, а сега в Тексас – вярващите се бяха събирали със стотици и дори с хиляди, нетърпеливи да се завърнат в Божието царство. Сигурно вече се събираха и в намиращата се на петдесет и шест километра оттук Пампа, решени въпреки дъжда да не изпускат от поглед трибуната, когато евангелистът пристигне. Щяха да са там с децата си, със спестяванията си и – не на последно място – с желанието да получат опрощение.

Но опрощението оставаше за утре. Първо трябваше да се доберат до Пампа, а дъждът се засилваше. Ърл беше спрял да пее със започването на бурята и се беше съсредоточил изцяло върху шосето отпред. Понякога въздишаше и се протягаше. Вирджиния реши да не обръща внимание на шофирането му, но когато пороят премина в потоп, тревогата й нарасна. Тя се наведе напред и започна да се взира в предното стъкло за движещи се срещу тях автомобили. В подобни условия често стават касатрофи – комбинация от лошо време и уморен шофьор, който няма търпение да измине последните трийсет километра. Джон усети безпокойството й.

– Бог е с нас – рече той, без да вдига поглед от ситния текст по страниците, въпреки че вече беше прекалено тъмно, за да е четлив.

– Нощта е лоша, Джон – рече тя. – Може би не трябва да се опитваме да стигнем чак до Пампа. Ърл сигурно е уморен.

– Добре съм – обади се Ърл. – Вече сме близо.

– Уморен си – повтори Вирджиния. – Всички сме уморени.

– Добре, тогава да си намерим мотел – предложи Гайър. – Ти какво ще кажеш, Ърл?

Шофьорът сви широките си рамене.

– Както кажеш, шефе – предаде се набързо той.

Гайър се обърна към жена си и я потупа успокоително по ръката.

– Ще си намерим мотел. Ърл ще се обади в Пампа и ще ги предупреди, че ще пристигнем сутринта. Доволна ли си?

Вирджиния се усмихна, но той вече не гледаше към нея.

– Мисля, че следващият град по магистралата е Уайт Диър – каза й Ърл. – Може би там ще има мотел.

* * *

Оказа се, че мотел „Топола“ се намира на няма и километър западно от Уайт Диър – две ниски постройки насред пустошта южно от магистрала 60, между които стърчеше една мъртва или умираща канадска топола. На паркинга вече бяха паркирани няколко коли и повечето стаи светеха, навярно приютили други бегълци от бурята. Ърл спря възможно най-близо до офиса на управителя, после изтича под шибащите струи да провери дали има свободни места. Сега, когато двигателят беше изключен, шумът от дъжда по покрива на понтиака беше по-потискащ от всякога.

– Надявам се да има места – рече Вирджиния, като гледаше размазаната неонова табела през мокрия прозорец. Гайър не отговори. Дъждът плющеше над главите им. – Кажи нещо, Джон.

– Какво?

Тя поклати глава.

– Няма значение. – По влажното й чело бяха полепнали кичури коса; въпреки че валеше, въздухът бе все така горещ. – Мразя дъжда.

– Няма да вали цяла нощ – отговори Гайър, като прекара ръка през гъстата си сива коса. Това беше жест, който той използваше на трибуната като препинателен знак: пауза между две важни твърдения. Вирджиния познаваше добре ораторските му прийоми, както словесните, така и физическите. Понякога си мислеше, че знае абсолютно всичко за него; че вече няма какво да й каже, което тя да копнее да чуе. Но чувството сигурно бе взаимно. Бракът им отдавна беше брак само на думи. И тази нощ като всяка друга по време на турнето те щяха да легнат в отделни легла; той щеше да заспи бързо и дълбоко, а тя щеше да изпие скришом една-две таблетки, за да получи жадувания покой.

Сънят, обичаше да казва Джон, е време за общуване с Господ. Той вярваше в ползата от сънищата, въпреки че не споделяше какво вижда в тях. Рано или късно щеше да разкрие величието на виденията си, Вирджиния не се съмняваше в това. Но междувременно продължаваше да спи сам и да си мълчи по въроса, а тя трябваше да прикрива тъгата си. Нямаше да й е трудно да излее горчивината си, но се бореше с изкушението. Съдбата на Джон беше предопределена от Бог и беше подчинена на изискванията Му. Може и да се отнасяше сурово към нея, но към себе си се отнасяше още по-сурово; водеше живот, който би съсипал един по-слаб мъж, и същевременно се наказваше и за най-дребната проява на слабост.

Ърл най-сетне излезе от офиса и се върна тичешком в колата. Носеше три ключа.

– Стаи седма и осма – обяви задъхано той, от челото и носа му капеше дъждовна вода. – Взех ключ и за свързващата ги врата.

– Браво – каза Гайър.

– Само те бяха свободни. Ще отидем с колата. Стаите са в другата постройка.

* * *

Интериорът на двете стаи беше химн на баналността. Бяха нощували в хиляди килии като тази, идентични до противните оранжеви кувертюри и избелелите репродукции на Гранд Каньон върху бледозелените стени. Джон не обръщаше внимание на обстановката, но за очите на Вирджиния тези помещения бяха като умален модел на Чистилището. Бездушни затвори, в които никога нищо не се случваше. И настоящите стаи изглеждаха досущ като предишните, но тази вечер имаше нещо различно в самата Вирджиния.

Не беше заради приказките за смерчове. Тя гледаше как Ърл пренася багажа им и се чувстваше странно дистанцирана от себе си, сякаш наблюдваше събитията през воал, по-плътен и от завесата на топлия дъжд. Беше почти като да ходи насън. Когато Джон й каза тихо кое ще бъде нейното легло, Вирджиния легна на него и се помъчи да заспи, за да прогони странното чувство. Оказа се по-трудно, отколкото предполагаше. В една от съседните стаи работеше телевизор и вечерният филм, който излъчваха, се чуваше съвсем ясно през тънките като картон стени.

– Добре ли си?

Вирджиния отвори очи. Ърл, грижовен както винаги, се беше надвесил над нея. Изглеждаше толкова изтощен, колкото тя се чувстваше. Лицето му, силно загоряло от многобройните проповеди под открито небе, беше придобило нездрав жълтеникав оттенък. Стори й се напълнял, но допълнителните килограми подхождаха на грубите му едри черти.

– Да, благодаря. Май съм жадна.

– Ще ти донеса нещо за пиене. Сигурно имат автомат за кока-кола.

Вирджиния кимна и погледите им се срещнаха. В думите й се криеше подтекст, който проповедникът – в момента Джон седеше на масата и си водеше бележки за утрешната реч – не би могъл да разбере. Докато обикаляха от град на град, Ърл я снабдяваше с хапчета. Нищо скандално, просто транквиланти, с които да успокоява все по-изопнатите си нерви. Но Гайър си имаше принципи, не одобряваше лекарствата, грима и бижутата. Веднъж я хвана случайно да пие хапчета и вдигна страшен скандал. Тогава Ърл пое гнева му върху себе си, заради което Вирджиния му беше дълбоко признателна. И въпреки че Джон му забрани да й дава успокоителни, той продължи да го прави. Вината им беше съвместна тайна, от която изпитваха смътно задоволство. Сега тя го изгледа съзаклятнически и видя в погледа му разбиране.

– Никаква кока-кола – отсече Гайър.

– Помислих, че можем да направим изключение...

– Изключение? – повтори проповедникът и в гласа му се прокраднаха стоманени нотки. Готвеше се да дръпне тирада и Ърл прокле глупавия си език. – Бог не ни казва как да живеем, за да нарушаваме заповедите му с изключения, Ърл. Знаеш отлично това.

В момента Ърл не даваше пет пари какво казва или прави Бог. Интересуваше го само Вирджиния. Знаеше, че е силна въпреки южняшката си вежливост и крехката си външност; достатъчно силна, за да ги извежда от малките кризи по време на турнето, когато Господ не успяваше да им помогне лично. Но никой не разполага с неизчерпаем запас от сили и Ърл усещаше, че тя е на път да рухне. Даваше толкова много на съпруга си: любовта и възхищението си, енергията и ентусиазма си. За пореден път през последните седмици той си помисли, че Вирджиния заслужава нещо повече от мъжа на амвона.

– Може би малко студена вода? – попита тя.

Под сиво-сините й очи имаше тъмни сенки. Не беше хубавица по съвременните стандарти. Чертите й бяха прекалено правилни и аристократични, но умората им придаваше допълнителен чар.

– Студена вода? Ей сега – каза Ърл, като се насили да говори весело. После се запъти към вратата.

– Защо не позвъниш на рецепцията и не помолиш някой да донесе? – спря го Джон. – Искам да обсъдим маршрута за следващата седмица.

– Не е проблем наистина – рече Ърл. – Така или иначе трябва да се обадя в Пампа, за да кажа, че ще закъснеем. – И излезе в коридора, преди Гайър да е възразил.

Търсеше си извинение да остане насаме със себе си. Отношенията между Вирджиния и Джон се влошаваха с всеки изминал ден и гледката не беше приятна. Той спря да погледа дъжда. Канадската топола по средата на паркинга беше свела плешивата си глава под яростта на потопа. Ърл разбираше отлично как се чувства дървото.

Докато стоеше на покритата площадка пред сградата и се чудеше как ще запази здравия си разум през последните осем седмици на турнето, две фигури слязоха от магистралата и прекосиха паркинга. Той не ги видя, въпреки че вървяха към седма стая и пътят им минаваше през зрителното му поле. Те идваха от пустошта зад офиса на управителя, където бяха паркирали червения си буик през 1955 година, и въпреки че крачеха под проливните струи, дъждът не ги мокреше. Жената – беше с прическа, която е била на мода два пъти през петдесетте, и носеше дрехи от същия период – забави ход, за да разгледа човека, който се взираше така съсредоточено в тополата. Очите му излъчваха доброта, въпреки че се мръщеше. „Навремето бих могла да обичам такъв мъж“, помисли си тя, но нейното време беше отминало отдавна. Съпругът й Бък се обърна с думите „Идваш ли, Сейди?“ и жената го последва по бетонната площадка („Не беше ли дървена миналия път?“) през отворената врата на седма стая.

По гърба на Ърл пробягаха тръпки. „От дългото взиране в дъжда е“, каза си той, после отиде до края на навеса, преброи до три и хукна през паркинга към офиса на управителя.

Сейди Дърнинг изгледа през рамо отдалечаващия се Ърл, сетне погледна отново към Бък. Изминалите години не бяха смекчили негодуванието, което изпитваше към него, не бяха променили лукавите му черти и дразнещия му навик да се смее постоянно. Не го беше харесвала особено на 2 юни 1955, не й се нравеше особено и сега, трийсет години по-късно. В гърдите на Бък Дърнинг туптеше сърце на развратник – нещо, за което баща й винаги я беше предупреждавал. Това само по себе си не беше толкова ужасно, мнозина мъже бяха прелюбодейци. Но поведението му ставаше все по-разпуснато и накрая на Сейди й писна от безкрайните му лъжи. Той усети, че е потисната, макар и да не проумя до последно защо, и реши да повдигне духа й, като я заведе на втори меден месец. Тази феноменална лицемерна постъпка заличи от главата й всякакви остатъчни мисли за търпимост и опрощение. И когато същата вечер преди три десетилетия се регистрираха в мотел „Топола“, Сейди влезе в стаята им, подготвена за нещо повече от любовна нощ. Изчака Бък да си вземе душ и го посрещна на излизане от банята с един „Смит енд Уесън“ 38-и калибър, който проби голяма дупка в гърдите му. После избяга, като захвърли пътьом револвера – знаеше, че полицията ще я преследва, и не се трогна особено, когато я заловиха. Хвърлиха я в окръжния затвор на Карсън в Пенхендъл и след няколко седмици я изправиха на съд. Нито веднъж не отрече убийството, беше преживяла достатъчно лъжи по време на трийсет и осем годишния си живот. Изпратиха я в щатския затвор в Хънтсвил и през един ясен октомврийски ден на следващата година пуснаха през тялото й 2250 волта, които спряха непокаяното й сърце почти веднага. Око за око, зъб за зъб. Сейди беше откърмена с подобни морални уравнения и не съжали, че си отива по законите на същата математика.

Тази вечер двамата с Бък бяха решили да повторят пътуването си отпреди трийсет години, за да се помъчат да открият защо бракът им е завършил с убийство. Това беше шанс, който се даваше на много починали двойки, но малко от тях се възползваха от него. Навярно ги отблъскваше мисълта да преживеят отново катаклизма, довел до смъртта им. Сейди обаче не спираше да се чуди дали всичко е било предопределено, дали някоя нежна дума от страна на Бък или проблясък на истинска любов в тъмните му очи е нямало да спре пръста й и да ги запази живи. Тази нощ щяха да проверят теорията й. Невидими и безшумни, те щяха да пренощуват отново в мотела. И следващите часове щяха да покажат дали убийството е било неизбежно.

Седма стая беше заета, съседната също. Свързващата ги врата зееше и флуоресцентните лампи светеха и в двете. Наемателите не бяха проблем. Сейди беше свикнала отдавна с безплътното си състояние, можеше да се движи незабелязано сред живите. Беше присъствала в безтелесна форма на сватбата на племенницата си, а по-късно и на погребението на баща си; беше стояла до гроба и беше одумвала опечалените с мъртвия старец. За разлика от нея Бък си бе останал непохватен и след смъртта. Надяваше се тази нощ да е по-внимателен. В крайна сметка той също искаше да види резултатите от експеримента.

Докато стояха на прага и оглеждаха стаята, в която се бе разиграл пагубният фарс, Сейди се зачуди дали куршумът е причинил на Бък голяма болка. Трябваше да го попита при първа възможност.

* * *

Предишния път Ърл бе заварил в офиса на управителя млада жена с обикновено, но приятно лице. Сега на мястото й седеше шейсетгодишен мъж с тридневна прошарена брада и петна от пот по ризата. Той вдигна нос от вчерашния брой на „Пампа Дейли Нюз“, който четеше, и го изгледа.

– Да?

– Мога ли да получа малко студена вода? – попита Ърл.

– Лора Мей? – извика дрезгаво мъжът през рамо. – Там ли си?

От вратата зад гърба му долиташе врявата на среднощен филм – изстрели, писъци, рев на избягал звяр.

– Какво има, татко? – чу се сред какофонията отговорът на Лора Мей.

– Един човек иска румсървиз – извика баща й с лека ирония в гласа. – Ще си довлечеш ли задника тук, за да го обслужиш?

Никакъв отговор, само още писъци. Ърл започна да нервничи. Управителят се обърна отново към него. На едното му око имаше перде.

– С евангелиста ли сте?

– Да... Как разбрахте, че е...

– Лора Мей го разпозна. Виждала го е на снимка във вестника.

– Аха...

– Нищо не пропуска моята хубавица.

Лора Мей изникна от задната стая като по команда. Щом кафявите й очи се спряха на Ърл, лицето й видимо грейна.

– О! – възкликна тя усмихнато. – Какво мога да направя за вас, господине?

Думите и усмивката й намекваха, че изпитва нещо повече от учтив интерес към Ърл. Или може би само така му се искаше? Не беше правил секс от три месеца, ако не се брои онази проститутка в Понка, Оклахома. Той реши да рискува и се усмихна на свой ред. Въпреки че жената беше поне на трийсет и пет, поведението й беше момичешко, а погледът, който му отправи – смущаващо директен. Когато очите им се срещнаха, Ърл реши, че първоначалното му впечатление е било вярно.

– Имате ли студена вода? Госпожа Гайър не се чувства добре.

Лора Мей кимна.

– Сега ще донеса – каза тя и постоя още малко на прага, после се върна в стаята с телевизора. Шумът от филма бе затихнал – явно даваха сцена, в която звярът отсъстваше – и в настъпилата тишина Ърл чу плющенето на дъжда, който размекваше земята отвън, превръщайки я в кал.

– Здраво пере тая вечер, а? – отбеляза управителят. – Ако продължи така, ще се наложи да отложите утрешната проповед.

– Лошото време няма да спре хората – възрази Ърл. – Джон Гайър е голяма атракция.

Брадясалият мъж направи физиономия.

– Ще ги спре торнадото, което се задава – заяви той, като очевидно се наслаждаваше на ролята си на лош пророк.

– Шегувате ли се?

– По-миналата година вятърът отнесе покрива на училището. Стана за миг.

Лора Мей се появи с поднос, върху който имаше кана и четири стъклени чаши. В каната дрънчаха бучки лед.

– Каза ли нещо, татко?

– Че ще има торнадо.

– Времето не е достатъчно горещо – възрази тя. Баща й изсумтя, но се отказа да спори. Лора Мей се приближи до Ърл, като продължаваше да държи подноса. – Да вървим, аз ще го отнеса.

Ърл кимна. По пътя към стаята на Гайър щяха да имат време за още закачки. На Лора сигурно й беше хрумнала същата мисъл... или просто искаше да разгледа проповедника отблизо.

Повървяха мълчаливо до края на покритата площадка, после спряха. Трябваше да прекосят десетина метра кална земя, за да стигнат до другата сграда.

– Да взема ли каната? – предложи Ърл. – Вие ще носите чашите и подноса.

– Добре – съгласи се тя. После го изгледа отново в очите и попита: – Как се казваш?

– Ърл. Ърл Рейбърн.

– Аз съм Лора Мей Кейд.

– Радвам се да се запознаем, Лора Мей.

– Знаеш какви работи стават тук, нали? – попита тя. – Татко сигурно ти е казал.

– За смерчовете ли?

– Не – отговори Лора, – за убийството.

* * *

Сейди застана до долния край на леглото и се загледа в жената. Имаше ужасен вкус за дрехи и прическата не й отиваше. Непознатата промърмори нещо в просъница и внезапно се събуди. Отвори широко очи. В погледа й проблеснаха неясна тревога и някаква болка. Сейди въздъхна.

– Какъв е проблемът? – поиска да знае Бък.

Беше оставил куфарите и седеше на един стол срещу четвъртия обитател на стаята – едър мъж със слабо, но решително лице и буйна стоманеносива коса, достойна за пророк от Стария завет.

– Няма проблем – отговори Сейди.

– Не искам да бъдем в една стая с тези двамата – рече той.

– Това е стаята, в която... в която бяхме отседнали.

– По-добре да се преместим в съседната – предложи Бък, като кимна към отворената врата на осма стая. – Там ще ни бъде по-спокойно.

– Те не могат да ни видят – напомни му Сейди.

– Но аз ги виждам и от тях ме побиват тръпки. Какво значение има дали ще сме в друга стая, за бога. – Без да изчака съгласието й, той взе куфарите и ги отнесе в стаята на Ърл. – Идваш ли?

Сейди кимна. Беше по-добре да отстъпи. Ако започнеше да спори отсега, никога нямаше да се сдобрят. Помирението е от съществено значение за повторното ни събиране, напомни си тя и го последва послушно в осма стая.

Вирджиния се зачуди дали да не стане от леглото, за да отиде в банята и да глътне скришом едно-две хапчета. Но присъствието на Джон я плашеше. Понякога й се струваше, че той може да вижда в душата й, че вината й е като отворена книга за него. Беше сигурна, че ако стане сега и започне да рови в чантата си за успокоителни, Гайър ще я попита какво прави. А ако я попита, тя ще му каже, всичко ще си признае. Нямаше да устои пред силата на изгарящия му обвинителен поглед. Не, по-добре да продължи да лежи, докато Ърл не се върне с водата. После, когато двамата мъже започнат да обсъждат турнето, ще се измъкне незабелязано със забранените таблетки.

Имаше нещо нередно в светлината в стаята. Нещо, което я тревожеше и което я накара да затвори отново очи. Преди броени секунди измамната светлина беше създала илюзия в долния край на леглото й – някаква ефимерна като крило на молец материя, която почти бе добила плътност, преди да изчезне.

Седнал до отсрещния прозорец, Джон продължаваше да рецитира под нос проповедта си. Отначало Вирджиния долови само няколко думи:

– И от дима излязоха скакалци по земята...

Разпозна веднага пасажа, не можеше да сбърка характерната му символика.

– И даде им се сила, както е силата, що имат земните скорпии.

Беше стих от Откровението на свети Йоан. Знаеше наизуст продължението. Джон го беше рецитирал на всички проповеди.

– Но им се заръча да не повредят тревата по земята, нито някое зеленище, нито някое дърво, а само такива човеци, които нямат Божия печат на челата си.

Гайър обичаше Откровението. Цитираше го по-често от Евангелиетата, защото историите им, които знаеше наизуст, не го разпалваха така, както напевните стихове на Йоан. Когато проповядваше Откровението, той споделяше апокалиптичното видение и то го докарваше до екстаз. Тонът на гласа му се променяше. Стиховете сякаш не излизаха от устата му, а направо от душата му. Неспособен да им устои, той се изкачваше по спиралата на още по-страховита метафора: от ангели към дракони, а после към Вавилон, Майката на блудниците, яхнала червен звяр.

Вирджиния се помъчи да игнорира думите. Обикновено й доставяше удоволствие да слуша как съпругът й рецитира Откровението, но не и сега. Тази вечер думите й се струваха абсурдни и фалшиви. За пръв път си даде сметка, че губи смисъла им, че Джон не успява да улови тяхната същност. Тя изропта неволно на глас. Гайър спря да чете.

– Какво има? – попита той.

Вирджиния отвори очи, засрамена, че го е прекъснала.

– Нищо.

– Да не би рецитирането ми да те притеснява? – поиска да знае Джон.

Във въпроса му имаше предизвикателство, на което тя реши да не отговаря.

– Не, разбира се, че не.

Сейди наблюдаваше лицето й през отворената врата между двете стаи. Жената лъжеше, разбира се, думите наистина я притесняваха. Те дразнеха и самата нея, но само защото бяха толкова патетично мелодраматични – едно наркотично видение за Армагедон, по-скоро комично, отколкото страшно.

– Кажи му – посъветва я тя. – Хайде, кажи му, че не ти харесват.

– На кого говориш? – обади се Бък. – Те не могат да те чуят.

Сейди пренебрегна забележката му.

– Хайде – повтори тя на Вирджиния. – Кажи на копелето.

Но жената остана безмълвна и Гайър продължи с цитатите, които ставаха все по-абсурдни.

– И скакалците приличат на коне, приготвени за война; и на главите им имаше като корони подобни на злато, и лицата им бяха като човешки лица. А те имаха коса като косата на жените, и зъбите им бяха като на лъв.

Сейди поклати глава: ужаси в картинки за деца. Трябваше ли да си мъртъв като нея, за да проумееш, че това са пълни глупости?

– Кажи му. Кажи му колко нелепо звучи.

Вирджиния се надигна от леглото и каза:

– Джон?

Сейди се втренчи в нея, внушавайки й да продължи.

– Кажи го. Кажи го.

– Трябва ли да говориш за смърт през цялото време? Много е потискащо.

Сейди едва не изръкопляска. Ако беше на мястото на жената, щеше да използва различни думи, но всеки с предпочитанията си.

– Моля? – попита Гайър, който реши, че не е чул правилно.

Нима жена му го предизвикваше?

Вирджиния сложи трепереща ръка пред устата си, сякаш искаше да спре следващите думи, но въпреки това ги изрече.

– Пасажите, които рецитираш. Мразя ги. Толкова са...

– Глупави – подсказа й Сейди.

– ...противни – каза Вирджиния.

– Ще дойдеш ли в леглото най-сетне? – попита Бък.

– Ей сега – отговори му Сейди през рамо. – Искам да видя какво ще стане.

– Животът е сапунена опера – заяви той.

Тя се накани да възрази, но проповедникът се приближи до леглото на Вирджиния с Библия в ръка и каза:

– Това е Божието слово, Вирджиния.

– Знам, Джон. Но има и други пасажи.

– Мислех, че харесваш Откровението.

– Не, потиска ме.

– Уморена си.

– О, да! – възкликна Сейди. – Винаги реагират така, когато се доближиш прекалено до истината. „Уморена си. Защо не поспиш малко?“

– Защо не поспиш малко? – попита Гайър. – Ще си довърша работата в съседната стая.

Вирджиния изтърпя снизходителния му поглед цели пет секунди, после кимна.

– Да – отстъпи тя. – Уморена съм.

– Глупава жена – рече й Сейди. – Не се предавай или ще го направи пак. Достатъчно е да отстъпиш само сантиметър и ще ти вгорчи живота.

Бък се появи зад нея.

– Няма да те моля пак – каза той, като я хвана за ръката. – Дошли сме тук, за да подновим приятелството си, така че хайде да го направим. – И я издърпа от вратата малко по-грубо от необходимото.

Сейди се освободи от ръката му.

– Няма нужда от насилие, Бък.

– Ха! Точно ти ли ще ми говориш за насилие – засмя се безрадостно той. – Искаш ли да ти покажа какво е насилие? – Тя се обърна към него. – Ето ти насилие.

Беше си свалил якето и сега разкопча ризата, която носеше под него, за да й покаже огнестрелната рана. Изстрелян от упор, 38-калибровият куршум беше оставил голяма дупка в гърдите му, кървава и обгорена по краищата. Раната изглеждаше прясна като в момента на смъртта му. Бък я посочи, сякаш й показваше Свещеното сърце на Исус^7.

7 Католически символ на любовта на Исус към хората – пламтящо сърце, обгърнато от трънен венец. – Б. пр.

– Виждаш ли я, скъпа? Ти я направи.

Сейди разгледа дупката с любопитство. Беше белязала Бък завинаги и това май беше единственият траен отпечатък, който му беше оставила от себе си.

– Изневеряваше ми от самото начало, нали? – попита тя.

– Сега не говорим за изневери, а за огнестрелни рани.

– На мен ми се струва, че едното води до другото. Двете неща са свързани.

Бък я изгледа с още по-присвити очи. Десетки непознати жени бяха намирали този поглед за неустоим – беше ги видяла да плачат на погребението му.

– Добре де, изневерявал съм ти. И какво от това?

– Затова те застрелях – отговори равнодушно Сейди.

Нямаше нужда от повече обяснения. Беше казала същото и по време на краткия съдебен процес.

– Поне ми кажи, че съжаляваш – избухна Бък.

Тя се замисли за няколко секунди.

– Не! Не съжалявам.

Отговорът й беше груб, но си беше самата истина. Когато я вързаха за електрическия стол и свещеникът взе да утешава адвоката й, пак не съжаляваше.

– Тогава всичко е безсмислено – заяви Бък. – Дойдохме тук да се помирим, а ти дори не можеш да кажеш, че съжаляваш. Хлопа ти дъската, знаеш ли? Винаги си била такава. Шпионираше ме, слухтеше зад гърба ми...

– Не съм – отговори твърдо Сейди. – Беше очевидно, че си мръсник.

– Мръсник?

– Да, Бък, мръсен прелюбодеец. Винаги си бил такъв. Лъжлив и безскрупулен.

Той я сграбчи.

– Вземи си думите обратно!

– Имаше време, когато ме плашеше, но после си купих оръжие – отговори хладно Сейди.

Бък я отблъсна от себе си.

– Добре, да не кажеш после, че не съм опитал. Исках да видя дали можем да си простим и да забравим, наистина исках. Но ти не си готова на компромиси, нали? – Опипваше раната, докато говореше, и гласът му внезапно омекна. – А можехме да си прекараме добре тук – промърмори той. – Само ти и аз. Можехме да се изчукаме като в доброто старо време, когато ти харесваше.

Тя въздъхна. Прав беше. Имаше времена, когато се чувстваше щастлива и с малкото, което й даваше. Но тези времена бяха отминали.

– Хайде, скъпа. Отпусни се – каза гърлено той, като разкопча докрай ризата си. Кожата на корема му беше гола и гладка като на бебе. – Какво ще кажеш да забравим последните ти думи и да продължим разговора в леглото?

Тя понечи да му отговори, но вратата на седма стая се отвори. Влезе мъжът с добрите очи, придружаван от жена, чието лице й се стори смътно познато.

– Студена вода – обяви Ърл.

Сейди го огледа пак. Не беше виждала по-хубав мъж в цяла Уичита Фолс или поне не се сещаше за такъв. Почти й се прииска отново да е жива.

– Няма ли да се съблечеш? – попита Бък от стаята зад гърба й.

– Минутка, Бък. Цялата нощ е пред нас, за бога.

– Аз съм Лора Мей Кейд – представи се жената с познатото лице, докато оставяше студената вода на масата.

Разбира се, помисли си Сейди, това е малката Лора Мей. Беше пет- или шестгодишна при първото им идване в мотела – чудато мълчаливо дете с дяволит поглед. Изминалите години я бяха превърнали в зряла жена, но особените черти на лицето й се бяха запазили. Сейди се обърна към Бък, който беше седнал на леглото и развързваше обувките си.

– Помниш ли момиченцето? Даде й четвърт долар, за да спре да се мотае около нас?

– Е, и?

– В съседната стая е.

– Нима? – попита той с явно безразличие.

Лора Мей напълни една чаша със студена вода и я занесе на Вирджиния.

– Хубаво е, че сте тук, хора. Обикновено е голяма скука, ако не броим смерчовете...

Гайър кимна на Ърл, който й подаде една петдоларова банкнота. Тя му поблагодари с „Не беше нужно“ и я взе. Да я подкупят да си тръгне обаче, нямаше да е толкова лесно.

– Това време кара хората да се чувстват странно – продължи Лора.

Ърл се досещаше какви ще бъдат следващите й думи. Вече беше чул сбита версия на историята по пътя насам и знаеше, че не е подходяща за Вирджиния, особено в сегашното й състояние.

– Благодаря за водата – намеси се той и я хвана за ръката, за да я изведе от стаята.

– Съпругата ми е изтощена от жегата – каза Джон.

– Трябва да внимавате, госпожо – обърна се Лора към Вирджиния. – Жегата кара хората да вършат откачени неща...

– Какви например? – попита Виктория.

– Не мисля, че искаме... – започна Ърл, но преди да стигне до „да слушаме за това“, Лора отговори небрежно:

– Например убийство.

Вирджиния вдигна очи от чашата, върху която се беше съсредоточила.

– Убийство?

– Чу ли това? – попита гордо Сейди. – Тя помни.

– В същата тази стая – успя да каже Лора, преди Ърл да я избута навън.

– Чакайте – рече припряно Вирджиния след тях. – Ърл! Искам да чуя какво е станало!

– Не искаш – каза й Джон.

– О, да, иска – заяви съвсем тихо Сейди, докато изучаваше изражението й. – Наистина искаш да знаеш какво се е случило, нали, Джини?

В натежалата от възможности тишина Вирджиния отклони очи от външната врата и се обърна към осма стая. Гледаше право към Сейди, сякаш можеше да я види. Бучките лед в чашата й изтракаха. Тя се намръщи.

– Какво не е наред? – попита я Гайър.

Вирджиния поклати глава.

– Попитах какво не е наред – настоя той.

Тя остави чашата на нощното си шкафче и след малко каза:

– Тук има някой, Джон.

– Какво имаш предвид?

– Че не сме сами. Преди малко чух гласове. Спореха.

– В съседната стая?

– В стаята на Ърл.

– Тя е празна. Сигурно са били хората в шеста.

Но Вирджиния не отстъпи пред логиката му.

– Чух гласове, казвам ти. И видях нещо до леглото. Нещо във въздуха.

– Божичко – прошепна Сейди. – Проклетата жена е медиум.

Бък стана от леглото. Отиде по слипове до междинната врата и огледа непознатата с подновен интерес.

– Сигурна ли си?

Сейди му изшътка и се отдръпна от полезрението на Вирджиния.

– Каза, че ни вижда.

– Не си на себе си – каза междувременно Гайър в съседната стая. – От хапчетата е.

– Не – възрази Вирджиния, като повиши глас. – Ще спреш ли вече с тези хапчета? Просто ме успокояваха, не можех да заспя без тях.

„Сега определено не е спокойна“, помисли си Бък, като гледаше със задоволство как жената трепери и се мъчи да преглътне сълзите си. Горката Вирджиния. Трябваше й едно здраво чукане, ето какво щеше да я приспи.

– Казвам ти, че виждам разни работи – продължи тя.

– Които аз не мога да видя? – попита язвително Джон. – Това ли искаш да ми кажеш? Че виждаш неща, за които аз и другите сме слепи?

– Не се гордея с това, по дяволите – извика Вирджиния, вбесена от поведението му.

– Дръпни се, Бък – каза Сейди. – Махни се от вратата. Разстройваме я. Жената знае, че сме тук.

– И какво от това? Онзи задник не й вярва. Погледни го. Мисли, че е луда.

– Ако продължим да се мотаем пред нея, наистина ще я побъркаме. Дай поне да говорим по-тихо.

Бък се обърна и я изгледа с похотлива усмивка.

– Обещавам да не я притеснявам, ако се съгласиш да се позабавляваме.

Сейди се поколеба, но реши да отстъпи пред опитите му за физическа близост. Бък си беше такъв, безчувствен грубиян. Сексът беше един от малкото начини да покаже някакви чувства.

– Добре, чакай само да се освежа и да си оправя косата.

Хората в седма стая, изглежда, също стигнаха до временно примирие.

– Отивам да си взема душ, Вирджиния – каза Гайър. – А ти си легни и спри да се излагаш. Ако се раздрънкаш за тези неща пред други хора, ще изложиш на риск турнето. Разбираш ли?

Вирджиния изгледа съпруга си така, сякаш го виждаше за пръв път.

– О, да – промълви тя с лишен от емоции глас. – Разбирам.

Проповедникът явно остана доволен от отговора й, защото си съблече якето и влезе в банята, като взе Библията със себе си. Вирджиния чу изщракването на бравата и изпусна дълга задавена въздишка. Щеше да последват много караници заради този разговор. През следващите дни Джон щеше да я накара да се разкайва горчиво. Тя погледна отново към междинната врата. Нямаше и помен от сенките, които бе видяла, не се чуваше дори приглушен шепот. Може би всичко е било продукт на въображението й. Може би. Тя отвори чантата си и потърси скритите шишенца, като държеше под око вратата на банята. Извади по една таблетка от трите вида успокоителни и ги изпи с голяма глътка студена вода. Само че ледът се беше разтопил и водата вече не беше студена, а възтопла като дъжда, който продължаваше да се сипе отвън. Нищо чудно до сутринта пороят да отнесе целия свят. Не че Вирджиния щеше да тъгува за него.

* * *

– Помолих те да не говориш за убийството – каза Ърл. – Госпожа Гайър не понася такива истории.

– Непрекъснато стават убийства – отговори равнодушно Лора Мей. – Не може да живее като кон с капаци.

Ърл замълча. Бяха стигнали до края на покритата площадка и Лора трябваше да прекоси тичешком паркинга, за да се върне при баща си. Тя се обърна към него и вдигна очи, беше по-ниска с десетина сантиметра. Очите й бяха големи и блестящи. Колкото и да беше ядосан, той си помисли, че има забележително сочни и лъскави устни.

– Съжалявам – каза Лора. – Не исках да ти създам неприятности.

– Знам. Просто съм изнервен.

– От жегата е. Както казах, тя кара хората да си мислят разни неща. Знаеш какви. – Погледът й трепна за миг, по лицето й пробяга несигурност. Ърл усети как тилът му настръхва. Това беше намек, нали? Нямаше как да го сбърка, беше недвусмислен. Помъчи се да отговори, но устата му изневери. Накрая Лора каза вместо него: – Бързаш ли да се върнеш при тях?

Той преглътна, гърлото му беше пресъхнало.

– Не виждам защо да бързам. Не изгарям от желание да участвам в свадата им.

– Карат ли се?

– Така мисля. По-добре да ги оставя да се разберат на спокойствие. Едва ли ме искат в момента.

Лора Мей сведе очи.

– Но аз те искам – прошепна тя и думите й прозвучаха едва чуто в дъжда.

Ърл я погали нежно по бузата. Лора потръпна и той наведе глава да я целуне.

– Хайде да отидем в стаята ми – каза тя, когато устните им се докоснаха. – Не ми харесва тук.

– А баща ти?

– Вече е мъртвопиян. Напива се всяка нощ. Ако сме достатъчно тихи, няма изобщо да разбере, че сме там.

Този план не допадна особено на Ърл. Рискуваше да изгуби работата си, ако го спипат в чуждо легло. Беше женен мъж все пак, макар и да не беше виждал Барбара от три месеца. Лора усети колебанието му.

– Не идвай, ако не искаш.

– Не става въпрос за това.

Тя облиза устни. Беше несъзнателен жест, но сложи край на колебанието му. И всичко, което последва – фарсът, кръвопролитието, неизбежната трагедия, – се случи, понеже Лора Мей навлажни устните си с такава непреднамерена чувственост. Но Ърл нямаше как да знае това.

– Проклет да съм – изруга той. – Ти си неустоима, нали знаеш?

Наведе се и я целуна отново, а облаците над Скелитаун прогърмяха като барабани в цирк, които възвестяват началото на някой особено труден акробатичен номер.

* * *

В седма стая Вирджиния се бореше с кошмари. Хапчетата не й бяха осигурили безопасен пристан в съня. Вместо това я бяха запратили във виеща буря. Сънуваше, че се е вкопчила в едно изкривено дърво – жалка котва в подобен водовъртеж, – докато вятърът подмяташе говеда и автомобили във въздуха, засмуквайки половината свят в катраненочерните облаци, които трещяха над главата й. Точно когато реши, че ще намери смъртта си тук, далеч от всички хора, Вирджиния съзря две фигури на няколко метра от себе си, които ту се появяваха, ту изчезваха сред завесите от прах. Не можеше да види лицата им, затова извика:

– Кои сте вие?

Сейди чу вика й в съседната стая. Какво ли сънуваше жената? За момент й се прииска да отиде при нея и да прошепне въпроса в ухото й.

Сънят продължи да бушува зад клепачите на Вирджиния. Бурята погълна вика й и странниците не го чуха. Уплашена, че ще остане пак сама, тя пусна дървото, което моментално бе изкоренено и отнесено, и се запрепъва през жилещия прах към хората. Когато ги доближи, вятърът утихна за миг и разкри фигурите им. Бяха мъж и жена, и двамата въоръжени. Вирджиния извика отново, за да ги предупреди за присъствието си, но те не й обърнаха внимание, а се нападнаха взаимно, като си нанесоха смъртоносни рани във врата и торса.

– Убийство! – изкрещя тя, когато вятърът запрати кръвта в лицето й. – За бога, някой да ги спре! Убийство!

И внезапно се събуди с разтуптяно до пръсване сърце. Сънят продължаваше да проблясва зад очите й. Вирджиния разтърси глава, за да прогони ужасната картина, после стана немощно от леглото. Главата й беше олекнала като балон. Трябваше да излезе на свеж въздух. Броени пъти в живота си се беше чувствала толкова странно. Вече не знаеше кое е реално и кое – не, имаше чувството, че реалният свят се изплъзва между пръстите й. Тя се запъти към външната врата. От банята се чуваше гласът на Джон; сигурно говореше пред огледалото, за да изглади всеки детайл от речта си. Вирджиния излезе на площадката. Стана й по-добре, но не колкото очакваше. В една от крайните стаи плачеше дете. Някой му се скара и детето млъкна. За десетина секунди настъпи тишина, после ревът избухна с още по-голяма сила. Давай, поплачи си, каза тя мислено на детето. Има много причини да плачем. Нещастието на хората й вдъхваше сигурност. Беше единственото нещо, в което вярваше. Тъгата беше истинска за разлика от изкуственото веселие, което беше на мода в днешни дни – тази фасада от изкуствен оптимизъм, с която всички прикриваха отчаянието в сърцата си. Детето усещаше това и плачеше, за да даде израз на паниката си. Вирджиния го поздрави мислено за честността.

* * *

Джон Гайър се умори да гледа лицето си в огледалото и реши да си почине, като се отдаде на кратък размисъл. Спусна капака на тоалетната чиния и поседя мълчаливо върху него. Надушваше миризмата на застоялата си пот. Трябваше да се изкъпе и да се наспи. После Пампа. Срещи, речи, хиляди ръце за стискане и глави за благославяне. Понякога изпитваше такава умора, че се питаше дали Господ не може да облекчи поне мъничко товара му. Но това бяха мисли, нашепвани от Дявола. Не трябваше да слуша скверния му глас. Ако се заслушаше дори веднъж, щеше да се изпълни със съмнения като Вирджиния. Тя беше кривнала от пътя, докато е бил зает с някое от благочестивите си дела. Но той, Джон Гайър, щеше да я върне в правия път; щеше да й покаже в каква опасност се намира душата й. Щеше да има сълзи и недоволство, можеше да се наложи да я поступа малко. В крайна сметка синините щяха да оздравеят.

Той остави Библията и коленичи в тясното пространство между ваната и закачалката за хавлиени кърпи. Опита се да намери по-меки думи, някаква смирена молитва, с която да измоли сила да довърши делото си и да вразуми Вирджиния. Но благостта го беше напуснала. Словата на Откровението нахлуха неканени в устата му. И той ги остави да се излеят от нея, въпреки че нервната му възбуда растеше с всяка сричка.

* * *

– Харесва ли ти? – попита Лора Мей, когато го въведе в спалнята си.

Ърл беше толкова изумен от гледката, че си глътна езика. Стаята приличаше на мавзолей на Непотребното. Лавиците, стените и голяма част от пода бяха отрупани с предмети, каквито човек би могъл да намери във всеки казан за отпадъци: празни кутии от кока-кола, кочани от билети, скъсани списания, повредени играчки, счупени огледала, неизпратени пощенски картички, непрочетени писма... Унил парад на забравеното и захвърленото. Ърл разгледа безвкусната изложба и не видя нито един предмет, който да не е боклук или ненужна вехтория. Въпреки това жалките експонати бяха старателно подредени и – както установи след по-внимателен оглед – дори номерирани. Мисълта, че всичко това е дело на Лора Мей, накара стомаха му да се свие: жената явно беше луда.

– Това е моята колекция.

– Виждам.

– Събирам я от шестгодишна. – Тя отиде при тоалетката. Повечето жени, които Ърл познаваше, държаха там тоалетните си принадлежности, но върху нейната масичка бяха наредени още вехтории и боклуци. – Всички оставят по нещо след себе си – каза Лора, като взе един експонат. Завъртя го внимателно в ръце, сякаш разглеждаше скъпоценен камък, после го върна на мястото му.

– Така ли?

– О, да. Всички. Дори да е празен кибрит или книжна кърпичка с отпечатък от червило. Когато бях малка, стаите се чистеха от мексиканско момиче на име Офелия. Тя си играеше с мен, като винаги ми носеше по някоя дреболия, оставена от гостите. Щом Офелия умря, продължих да събирам захвърлените предмети, като всеки път си заделях по нещо за спомен.

Ърл започна да проумява абсурдната поетичност на музея. В изящното тяло на Лора Мей живееха амбициите на голям музеен уредник. Но тя не се интересуваше от антично изкуство. Събираше спомени от по-интимно естество – забравени следи от гостите на мотела, които едва ли щеше да види повторно.

– Маркирала си всички предмети.

– О, да. Важно е да знам на кого принадлежат, иначе няма да са ми от особена полза.

Ърл си каза, че е права.

– Невероятно – промърмори той искрено.

Лора се усмихна. Сигурно не показваше колекцията си на всеки; беше поласкан, че я вижда.

– Имам някои наистина ценни неща – продължи тя, като отвори средното чекмедже на тоалетната масичка. – Неща, които не излагам на показ.

– Така ли?

Дъното на чекмеджето беше застлано с опаковъчна хартия, която прошумоля, когато Лора извади най-ценните си придобивки. Мръсна кърпичка, намерена под леглото на холивудска звезда, загинала при трагични обстоятелства шест седмици след престоя си в мотела. Употребявана игла, забравена по невнимание от наркомана Хикс. Празен кибрит, принадлежал на Игрек, който Лора беше проследила до бар на хомосексуалисти в Амарило. Повечето имена не говореха нищо на Ърл, но той се преструваше, че са му познати – възкликваше изумено или се засмиваше. Подхранвано от реакциите му, удоволствието на Лора растеше. Тя му показа цялото съдържание на чекмеджето, като му разказа по някой анекдот или пикантна подробност за собственика на всеки предмет.

Накрая Лора отбеляза:

– Когато ти казах, че всичко е започнало с Офелия, не бях съвсем откровена.

– А как започна?

Тя клекна и отключи най-долното чекмедже с ключ, който носеше на верижка около врата си. Вътре имаше само един предмет. Лора го взе почти благоговейно и се изправи да го покаже.

– Какво е това?

– Попита ме с какво е започнала колекцията. Ето с какво. Намерих го и реших да го задържа. Разгледай го, ако искаш.

Тя му протегна трофея си и Ърл разгърна бялото парче плат. Вътре имаше револвер. Един „Смит енд Уесън“ 38-и калибър в отлично състояние. Трябваше му само миг, за да се досети на кого е принадлежал.

– Оръжието на Сейди Дърнинг... – каза той, като го взе внимателно. – Познах ли?

Лора светна.

– Намерих го в храстите зад мотела малко преди полицията да започне да го търси. Цареше голяма суматоха и никой не ми обърна внимание, а на следващия ден издирването приключи.

– Защо?

– Тогава се разрази торнадото от 1955. Отнесе покрива на мотела и събори училището. През онази година загинаха много хора, седмици наред имаше погребения.

– И не те разпитаха нито веднъж?

– Бях добра лъжкиня – отговори тя не без гордост.

– И не си призна, че е в теб? Пазила си го в тайна през всичките тези години?

Лора направи презрителна физиономия.

– Щяха да го конфискуват.

– Но това е улика.

– И какво от това? Нали я екзекутираха. Сейди си призна всичко. Нищо нямаше да се промени, ако им бях дала оръжието на престъплението.

Ърл завъртя револвера и видя някакви петна.

– Това е кръв – информира го Лора. – Беше още влажна, когато го намерих. Сигурно Сейди е пипнала тялото на Бък, за да се увери, че е мъртъв. Застреляла го е само с два куршума. Останалите патрони си стоят в барабана.

Ърл избягваше да докосва огнестрелни оръжия, откакто деверът му се беше прострелял неволно в крака и беше изгубил три пръста при инцидента. Изнервен от мисълта, че държи зареден револвер, той го остави върху парчето плат и го зави припряно.

– Никога не съм виждал подобно място – каза Ърл, когато Лора коленичи да прибере оръжието в чекмеджето. – Ти си забележителна жена.

Тя вдигна очи към него и плъзна бавно ръка по панталона му.

– Радвам се, че гледката ти харесва.

* * *

– Сейди? Ще дойдеш ли най-сетне в леглото?

– Момент, оправям си косата.

– Стига вече. Зарежи я и идвай.

– След минутка.

– По дяволите!

– Закъде си се разбързал, Бък? Да не би да имаш по-важна работа?

Тя погледна отражението му в огледалото. Бък направи кисела физиономия.

– Май ти се струва много забавно.

– Кое?

– Всичко, което се случи. Моето убийство. Изпържването ти на стола. Изпитваш някакво перверзно удоволствие от станалото.

Сейди се замисли за момент. Досега Бък не беше проявявал желание да поговорят сериозно. За пръв път повдигаше темата, затова реши, че заслужава да му каже истината.

– Да – потвърди тя, когато беше сигурна в отговора. – Мисля, че в известен смисъл наистина ми доставя удоволствие.

– Знаех си!

– Не викай – скастри го Сейди, – ще ни чуе.

– Тя излезе навън, вече не е в стаята. А ти не сменяй темата. – Той се завъртя и седна на ръба на леглото.

„Раната определено изглежда болезнена“, помисли си Сейди.

– Много ли болеше? – попита тя, като се обърна с лице към него.

– Шегуваш ли се? – Бък й показа дупката. – Не е ли очевидно?

– Мислех, че ще стане бързо. Не съм искала да страдаш.

– Не си ли?

– Не съм, разбира се. Някога те обичах, Бък, наистина. Не видя ли какво заглавие се появи на следващия ден във вестника?

– Не, бях твърде зает да съм мъртъв.

– „Мотел се превръща в кланица на любовта“. Имаше снимки на стаята, виждаше се кръвта по пода и как те изнасят, покрит с чаршаф.

– Най-славният ми момент – каза кисело Бък. – Поне да ми бяха показали лицето.

– Никога няма да го забравя. „Кланица на любовта!“ Звучи романтично, нали? – Той изсумтя отвратено, но Сейди се престори, че не чу. – Знаеш ли, че получих триста предложения за брак, докато чаках да ме сложат на стола?

– Без майтап? А не те ли посетиха в затвора? Не дойдоха ли да те опънат, за да разсеят мислите ти от Големия ден?

– Не – отговори хладно тя.

– Можеше да се позабавляваш. На твое място щях.

– Не се съмнявам.

– Става ми само при мисълта. Няма ли да го яхнеш, докато е твърд?

– Дойдохме тук, за да поговорим.

– Нали поговорихме, за бога! Не ми се приказва повече. Ела тук, обеща ми. – Той потърка корема си и се ухили мръснишки. – Извинявам се за кръвта и всичко останало, ама не е по моя вина.

Тя тръгна към него.

– Крайно време беше да се вразумиш.

Докато Сейди Дърнинг вървеше към леглото, Вирджиния се прибра в стаята си, поосвежена от дъждовния въздух. Хапчетата, които беше взела, вече действаха върху нервната й система. В банята Джон продължаваше да се моли, гласът му ту се извисяваше, ту спадаше до шепот. Тя се приближи до масата и погледна бележките на съпруга си, но не успя да фокусира ситните думи. Взе страниците и ги загледа съсредоточено. В съседната стая някой изстена. Вирджиния се вцепени. Стенанието се повтори, този път по-силно. Листовете в ръцете й затрепериха. Понечи да ги остави на масата, но някой изохка пак и тя ги изпусна.

– Стой мирно, по дяволите... – каза гласът.

Вирджиния чу думите съвсем ясно, макар и да не разбра смисъла им. Последваха още стонове. Тя пристъпи към междинната врата и треперенето, започнало в ръцете й, обхвана цялото й тяло.

– Ще спреш ли да се дърпаш? – обади се отново гласът; звучеше ядосано.

Вирджиния надникна предпазливо в осма стая, като се подпря на рамката на вратата. На леглото имаше сянка. Тя се гърчеше и извиваше, сякаш се опитваше да се самопогълне. Вирджиния се вцепени и едва сподави писъка си, когато сянката проговори. Този път прозвучаха два гласа, не един. Проговориха едновременно и в паниката си тя не успя да схване почти нищо от казаното. Въпреки това не можеше да откъсне очи от гледката. Продължи да се взира в променящата се форма, като се опитваше да проумее какво вижда. Думите станаха по-ясни, а с тях и случващото се в леглото. Единият глас беше женски и протестираше. Щом осъзна това, Вирджиния различи и тялото на говорещата – мъчеше се да се освободи от легнал върху нея мъж, който се бореше да удържи размаханите й ръце. В крайна сметка първоначалното й впечатление от сцената не беше далеч от истината – наблюдаваше един особен вид консумация.

Сейди вдигна очи към лицето на Бък. Противната му усмивка се беше завърнала и при вида й й се прииска пак да го застреля. Ето за какво беше дошъл тази вечер. Не за разговор за провалените им мечти, а за да я унижи така, както я бе унижавал безброй пъти в миналото: да шепне мръсотии в ухото й, докато я притиска към чаршафа. Удоволствието, което му доставяше страданието й, я накара да кипне.

– Пусни ме! – извика тя по-силно, отколкото възнамеряваше.

– Пусни я – повтори като ехо Вирджиния от вратата.

– Охо, имаме си публика – ухили се Бък, доволен от ужасеното й изражение.

Сейди се възползва от разсейването му. Издърпа едната си ръка от пръстите му и го блъсна силно. Той падна от тясното легло с изненадан вик. Сейди се изправи и погледна към пребледнялата жена на прага. Колко ясно можеше да ги вижда и чува? Беше ли ги разпознала?

Бък се покатери отново на леглото.

– Хайде де, това е просто онази лудата.

– Не се доближавай до мен – предупреди го Сейди.

– Не можеш да ме нараниш повече, жено. Вече съм мъртъв, забрави ли?

По време на борбата раната на гърдите му беше прокървила. Имаше кръв по цялото му тяло, по нейното също. Тя отстъпи към вратата. Не беше останало нищо за спасяване. Шансът да се сдобрят, пък бил той и малък, се беше превърнал в кървав фарс. Нямаше как да оправи тази жалка бъркотия, трябваше да се махне оттук и да остави Вирджиния да се чуди какво е видяла, преди ситуацията да се е влошила за всички.

– Къде отиваш? – попита Бък.

– Навън. Далеч от теб. Одеве казах, че те обичам, нали? Е... може и да съм. Но вече ми мина.

– Кучка!

– Сбогом, Бък. Приятна вечност.

– Безполезна кучка!

Тя не отговори на обидата. Просто мина през вратата и се изгуби в нощта.

Вирджиния видя как сянката излезе през затворената врата и се вкопчи с побелели от напрежение юмруци в жалките останки от разума си. Трябваше да изгони час по-скоро тези видения, иначе щеше да полудее. Обърна гръб на осма стая. Нуждаеше се от още успокоителни. Грабна чантата си с треперещи пръсти, но я изпусна и съдържанието й се разсипа по пода. Едно шишенце, което не беше затворила добре, се отвори. По мръсния килим се пръснаха разноцветни таблетки във всички посоки. Тя клекна да ги събере. Очите й се замъглиха от сълзи. Намери пипнешком няколко хапчета и ги натъпка в устата си, като се помъчи да ги преглътне на сухо. Барабаненето на дъжда по покрива се усили в главата й, а към него се добави и трясъкът на гръмотевица.

А после – гласът на Джон.

– Какво правиш, Вирджиния?

Тя се обърна с разплакани очи и пълна с транквиланти шепа, поднесена към устата й. Беше забравила напълно за съпруга си. Сенките, дъждът и гласовете го бяха изтласкали от мислите й. Вирджиния пусна хапчетата обратно на пода. Краката й трепереха и нямаше сили да стане.

– Аз... аз... чух пак гласовете.

Джон гледаше разсипаните по килима таблетки. Престъплението й беше очевидно. Нямаше смисъл да отрича, само щеше да го вбеси още повече.

– Не си ли научи урока, жено?

Вирджиния замълча. Следващите му думи се изгубиха в тътена на нова гръмотевица и той ги повтори по-високо.

– Откъде взе таблетките?

Тя поклати слабо глава.

– Пак от Ърл, нали? От кой друг.

– Не – промърмори Вирджиния.

– Не ме лъжи! – изрева Джон, за да надвика бурята. – Господ чува лъжите ти, както ги чувам и аз. Той те съди, Вирджиния! Съди те.

– Остави ме на мира – примоли му се тя.

– Не спираш да се тровиш.

– Нуждая се от тях, Джон. Наистина се нуждая.

Нямаше сили да спори с него, така или иначе щеше да й вземе хапчетата. Имаше ли смисъл изобщо да протестира? Знаеше, че ще стане неговото. По-добре да отстъпи и да си спести излишните страдания.

– Виж се, виж как се въргаляш по пода.

– Не ме нападай, Джон. Ти печелиш. Вземи хапчетата. Хайде! Вземи ги!

Гайър изглеждаше разочарован от бързата й капитулация – като актьор, който не е успял да изиграе любимата си сцена, защото завесите са били спуснати преждевременно. Все пак се възползва от поканата. Изсипа остатъка от съдържанието на чантата й върху леглото и събра шишенцата.

– Това ли е всичко?

– Да.

– Няма да ме заблудиш, Вирджиния.

– Това е всичко! – изкрещя тя. После добави по-тихо: – Кълна се... няма повече хапчета.

– Ърл ще съжалява, обещавам ти. Само подхранва твоята слабост...

– Не!

– ...и твоя страх. Този човек е слуга на Дявола.

– Глупости! – възропта Вирджиния, като се изненада сама от пламенността си. – Аз го помолих да ми ги даде. – Тя се изправи с известно усилие. – Аз не ти се подчиних, не той.

Джон поклати глава.

– Не, Вирджиния. Няма да го спасиш. Не и този път. Той винаги е бил против мен, сега го виждам. Опитва се да съсипе турнето ми чрез теб. Вече всичко ми е ясно. О, да.

Гайър се завъртя внезапно и запрати шишенцата през отворената врата в мрака на дъждовната нощ. Вирджиния проследи изчезването им със свито сърце. Беше на път да изгуби и малкото си останал здрав разум – с този барабанещ по черепа дъжд и витаещо във въздуха убийство няма как да не се побъркаш, нали? – а проклетият глупак беше изхвърлил последната й опорна точка. Той се обърна отново към нея с оголени зъби.

– Колко пъти да ти повтарям едно и също?

Явно нямаше да се откаже от любимата си сцена.

– Не те слушам! – Тя запуши уши, но продължи да чува дъжда. – Не искам да слушам!

– Аз съм търпелив, Вирджиния. Господ ще те съди, когато му дойде времето. А сега кажи къде е Ърл.

Тя поклати глава. Прогърмя отново, но не знаеше дали трясъкът е истински, или си го въобразява.

– Къде е? – изрева Джон. – Да търси още нечестиви хапчета?

– Не! Нямам представа къде е.

– Моли се, жено. Падни на колене и благодари на Бог, че съм тук да те пазя от Сатаната.

Доволен от силата на финалните си думи, проповедникът излезе да търси Ърл, като остави Вирджиния разтреперана, но странно въодушевена. Той щеше да се върне, разбира се. Щеше да има още взаимни обвинения и задължителните сълзи от нейна страна. Ърл трябваше да се защити сам. Тя се свлече на леглото и разплаканите й очи се спряха на пръснатите по килима таблетки. Не всичко беше изгубено. Бяха останали само двайсетина хапчета и щеше да се наложи да ги използва пестеливо, но и това беше по-добре от нищо. Вирджиния избърса очи с опакото на дланите си и коленичи отново на пода, за да ги събере. Тогава осъзна, че някой я наблюдава. Нима Джон се беше върнал толкова бързо? Тя вдигна поглед. Вратата продължаваше да зее, но той не беше там. Сърцето й пропусна един удар, защото внезапно си спомни за сенките в съседната стая. Бяха две. Едната си беше отишла, но другата...

Погледна бавно през междинната врата. Ето я: размазан силует, който изглеждаше по-плътен отпреди. Беше ли привидението по-материално, или просто го виждаше по-ясно? Имаше човешка фигура, несъмнено мъжка. И я наблюдаваше, беше сигурна в това. Можеше да види очите му, стига да се съсредоточи. Мъжът ставаше все по-реален. Добиваше плътност с всяко нейно трескаво вдишване.

Вирджиния се изправи много бавно. Привидението пристъпи в стаята. Тя се втурна към външната врата и то повтори движението й, като се плъзна със зловеща скорост между нея и нощта. Протегнатата й напред ръка закачи неясната фигура. Тя се открои пред нея, сякаш осветена от проблясък на светкавица, и избледня отново, щом отдръпна ръка. Въпреки това Вирджиния видя достатъчно, за да се ужаси. Фигурата беше на мъртвец с дупка в гърдите. Нима сънуваше наяве? Хрумна й да извика Джон, да го накара да се върне, но за целта трябваше да се приближи пак до вратата и да рискува нова среща с духа. Вместо това тя отстъпи предпазливо назад, като промърмори задъхано една молитва. Може би Джон е бил прав през цялото време. Може би е полудяла от таблетките, които в момента тъпчеше с крака. Привидението тръгна към нея. Стори й се, че разтваря ръце, сякаш се кани да я прегърне.

Петата й се заплете в провисналата до пода покривка на леглото. Вирджиния залитна и размаха инстинктивно ръце. Пръстите й докоснаха за втори път съновидението и ужасната картина изникна отново. Но този път не изчезна, защото то я сграбчи за ръката и я задържа. Сякаш беше потопила пръстите си в ледена вода. Вирджиния изкрещя и се помъчи да го изрита със свободния си крак, но нападателят просто сграбчи и другата й ръка.

Неспособна да избяга, тя срещна втренчения му поглед. Очите, които я гледаха, не бяха очи на дявол – притежаваха леко глупаво, дори комично изражение, а под тях имаше нерешителна уста, която придаваше на привидението още по-нелеп вид. Страхът внезапно я напусна. Това не беше демон. Беше мираж, породен от таблетките и изтощението; не можеше да я нарани. Най-многото да се нарани сама, ако продължи да се бори с халюцинацията.

Бък усети, че жената се отпуска.

– Така е по-добре – опита се да я успокои той. – Всичко, от което имаш нужда, е едно добро чукане, нали, Джини?

Не беше сигурен, че го чува, а и не му пукаше. Можеше лесно да й покаже намеренията си. Като пусна едната й ръка, той погали гърдите й. Тя изстена и го погледна объркано, но не направи опит да го отблъсне.

– Ти не си истински – заяви Вирджиния. – Съществуваш само във въображението ми, точно както каза Джон. Виждам те заради хапчетата, те са виновни.

Бък остави жената да си бърбори; нека мисли каквото си иска, стига да не се съпротивлява.

– Права съм, нали? Ти не си истински.

– Разбира се – съгласи се любезно той, докато мачкаше гърдите й. – Аз съм просто един сън. – Отговорът явно я задоволи. – Няма да се бориш с мен, нали? Ще свърша и ще си отида, преди да се усетиш.

Офисът на управителя беше празен. Гайър чу, че в задната стая работи телевизор. Ърл трябваше да е някъде тук. Беше излязъл с момичето, което им донесе студена вода, но не вярваше да са отишли на разходка в това време. През последните минути гръмотевиците се бяха приближили. Сега избухна една почти над главата му. Проповедникът посрещна с радост гърмежа и спектакъла на светкавицата; бяха в унисон с гнева му.

– Ърл! – извика той, като прекоси офиса и влезе в стаята с телевизора. Звукът на късния филм стана оглушителен, историята се приближиваше към кулминационната си точка. Някакъв фантастичен звяр рушеше Токио и гражданите бягаха с писъци. В един стол срещу апокалипсиса на екрана спеше застаряващ мъж. Гръмотевицата не го беше пробудила, нито викът на пастора. В мокрия му скут лежеше преобърната чаша. Цялата стая вонеше на бърбън и поквара. Гайър си отбеляза мислено да вкара сцената в следващата си проповед.

От офиса нахлу студен въздух. Той се обърна, за да види кой е влязъл, но не видя никого. Огледа още веднъж помещението. През цялото време бе имал чувството, че някой върви по петите му, и все пак нямаше никой. Преглътна страха си; само жените и старците се плашат от мрака. Провря се между спящия пияница и руините на Токио и продължи към затворената врата в дъното.

– Ърл? Отговори ми!

Сейди видя как Гайър отваря вратата и влиза в кухнята. Превзетостта му я изуми. Мислеше, че хората като него са изчезнали преди години. Как можеше да съществува подобна мелодрама в тези културни времена? Никога не бе харесвала особено духовниците, но този беше особено неприятен – зад високопарността му имаше едва прикрита злоба. Беше разярен и непредсказуем; нямаше да му хареса сцената, която щеше да завари в стаята на Лора Мей. Сейди знаеше какво ще види. Беше наблюдавала любовниците, докато страстта им не бе станала нетърпима, после беше излязла навън, за да се охлади от гледката на дъжда. Появата на проповедника обаче я накара да се върне – с напрежението, което витаеше около него, събитията през тази нощ нямаше да свършат добре. От кухнята се разнесе нов вик. Изглежда, Гайър се наслаждаваше на звученето на гласа си.

– Ърл! Чуваш ли ме? Няма да ме измамиш!

В стаята на Лора Мей Ърл се опитваше да направи три неща едновременно: да целуне жената, с която току-що се беше любил; да нахлузи влажния си панталон и да измисли адекватно извинение за Гайър, ако проповедникът отвори вратата, преди да е успял да придаде невинен вид на ситуацията. Оказа се, че няма време да довърши нито едно от трите. Езикът му още шаваше из нежната уста на Лора, когато бравата изтрака.

– Намерих те!

Ърл прекрати целувката и се обърна към проповедника. Гайър стоеше на прага с вбесена физиономия и мокра от дъжда коса, която бе прилепнала към черепа му като сива шапка. Светлината на лампата с копринения абажур до леглото го правеше да изглежда по-едър. Праведният гняв, който проблясваше в очите му, граничеше с лудост. Ърл беше чувал истории за голямата му праведност от Вирджиния: истории за потрошени мебели и счупени кости.

– Няма ли край мерзостта ти? – попита Гайър и спокойствието, с което изрече тези думи, беше смущаващо.

Ърл вдигна панталона си и се засуети с ципа.

– Това не те засяга... – започна той, но яростта на проповедника го накара да млъкне.

Лора Мей обаче не се плашеше лесно.

– Вън от стаята ми! – каза тя, като придърпа един чаршаф върху щедрите си гърди. Ърл се обърна и погледна гладките й рамене, които доскоро бе обсипвал с целувки. Прииска му се да ги целуне пак, но мъжът в черно прекоси помещението с четири бързи крачки и го сграбчи за косата и ръката. Движението му предизвика истински ураган в тясната стая. Безценните експонати по лавиците и тоалетката на Лора се разлюляха, сблъскаха се и на пода се изсипа малка лавина от предмети. Но тя не обърна внимание на щетите. Мислите й бяха насочени към мъжа, с когото се бяха любили така сладко. Беше видяла тревога в очите на Ърл, когато евангелистът го дръпна назад, и безпокойството му се предаде и на нея.

– Пусни го! – изпищя тя и стана от леглото, забравила всякакво благоприличие. – Не е направил нищо погрешно!

Гайър спря да й отговори, докато Ърл се бореше безуспешно с хватката му.

– Че какво разбираш ти от праведност, курво? И ти си грешница като него. Голотата ти и смрадливото ти легло са пропити с грях.

Леглото действително миришеше, но само на сапун и скорошна любов. Лора нямаше за какво да се оправдава и нямаше да позволи на този евтин проповедник да я уплаши.

– Ще извикам ченгетата! – предупреди го тя. – Ако не го пуснеш, ще ги извикам!

Гайър не благоволи да отговори. Просто завлече Ърл в кухнята. Лора Мей извика:

– Дръж се, Ърл. Ще извикам помощ.

Любовникът й не каза нищо. Беше прекалено зает да брани косата си от пастора, който заплашваше да я изтръгне от главата му.

Понякога, когато дните бяха дълги и самотни, Лора си мечтаеше за мъже в тъмни дрехи като евангелиста. Представяше си как прашните им фигури се появяват преди поредното торнадо и я отвличат, а тя позволява да я отведат, без да се съпротивлява особено. Но мъжът, с когото бе споделила леглото си тази нощ, нямаше нищо общо с въображаемите й любовници; той беше лековерен и уязвим. И ако загинеше от ръцете на някой като Гайър – зъл дух, който в отчаянието си е призовала, – Лора никога нямаше да си го прости.

От стаята с телевизора се чу гласът на баща й, питаше какво става. Нещо падна и се счупи – чиния от бюфета или чашата, която беше в скута му. „Дано не се опита да спре проповедника“, помоли се тя наум. Гайър щеше да го разпердушини, без да му мигне окото. Лора се върна при леглото, за да потърси дрехите си. Бяха пръснати под завивките и безпокойството й растеше с всяка изгубена в ровене секунда. Метна възглавниците настрани. Едната се приземи върху тоалетката и още грижливо подредени експонати изпопадаха на земята. Тъкмо обуваше гащичките си, когато баща й изникна на вратата. При вида на голотата й зачервеното му от алкохола лице потъмня още повече.

– Какви ги вършиш, Лора Мей?

– Няма значение, татко. Няма време за обяснения.

– Но там има едни мъже...

– Знам, знам. Искам да повикаш шерифа на Пенхендъл. Разбра ли?

– Какво става?

– Не е важно. Просто се обади на Алвин и побързай, иначе ръцете ни ще се изцапат с още едно убийство.

Думата убийство отрезви Милтън Кейд и го накара да се раздвижи. Той излезе от стаята, като остави дъщеря си да се облича. Лора Мей знаеше, че в нощ като тази на Алвин Бейкър и помощника му ще им трябва доста време, за да пристигнат. Само Бог знаеше какво може да стори междувременно побеснелият проповедник.

Застанала на вратата, Сейди гледаше как жената навлича дрехите си. Лора Мей изглеждаше доста невзрачно за нейното критично око, светлата й кожа я правеше бледа и нематериална въпреки пищните й форми. „Но коя си ти, че да съдиш бледността й? – помисли си тя. – Виж се.“ И за пръв път, откакто бе умряла преди трийсет години, изпита носталгия по материалното си тяло. Отчасти защото завиждаше на Лора за блаженството, което бе изживяла с Ърл, и отчасти защото копнееше да вземе участие в драмата, която се разиграваше около нея.

Докато Милтън Кейд говореше развълнувано по телефона в кухнята и убеждаваше хората в Пенхендъл да дойдат, Лора Мей, вече напълно облечена, отключи долното чекмедже на тоалетката и извади нещо. Сейди надникна над рамото й и щом видя познатия револвер, скалпът й настръхна. Значи Лора е намерила оръжието – бледото шестгодишно момиче, което тичаше нагоре-надолу по алеята през онази нощ преди трийсет години, като си играеше самичко и пееше в горещия неподвижен въздух.

Сейди изпита задоволство при вида на револвера. „Може би – помисли си тя – съм оставила някаква следа в бъдещето. Може би съм нещо повече от заглавие в жълт вестник и смътен спомен в старчески глави.“ И проследи с подновен интерес действията на Лора, която нахлузи обувки и се запъти към бушуващата буря.

* * *

Вирджиния седеше безпомощно до стената на седма стая и наблюдаваше сенчестата фигура, облегната на рамката на вратата. Беше спряла да се бори с въображаемия мъж, въпреки че никога през четиресетгодишния си живот не беше получава по-развратни предложения. Той се беше приближавал отново и отново към нея, като бе притискал студеното си тяло в нейното, мъчейки се да я целуне с ледената си уста. Беше направил три опита да я обладае насила, шепнейки в ухото й греховни слова. Сега охраняваше вратата и навярно се готвеше за ново нападение. Вирджиния виждаше достатъчно ясно поражението и срама, изписани на лицето му. Гледаше я така, сякаш обмисляше дали да не я убие.

През шума на бурята отвън долетяха гневни гласове – бяха на съпруга й и на Ърл, които спореха за нещо. Не разбра за какво, но се караха ожесточено. Тя се надигна, за да ги чува по-добре. Сянката на вратата я изгледа заплашително.

– Не успя да ме изнасилиш – каза й Вирджиния.

Халюцинацията не отговори.

– Ти си просто един сън и се провали.

Привидението се изплези, като размърда бледия си език. Вирджиния се зачуди защо продължава да го вижда. Сигурно ефектът на хапчетата не беше преминал. Няма значение; беше оставила най-лошото зад гърба си. Рано или късно мъжът щеше да изчезне. Не беше успял да я изнасили, така че нямаше власт над нея.

Тя тръгна към вратата; вече не се страхуваше. Призракът изправи рамене.

– Къде отиваш?

– Навън. Смятам да помогна на Ърл.

– Не! Не съм приключил с теб.

– Ти си просто един фантом – сряза го тя. – Не можеш да ме спреш.

Бък се ухили зловещо.

– Грешиш, Вирджиния. – Нямаше смисъл да я заблуждава повече, беше му омръзнало от преструвки. Вече подозираше, че не е успял да я изчука именно защото беше спряла да се бори с него, убедена, че е безобиден кошмар. – Аз не съм халюцинация, жено, аз съм Бък Дърнинг.

Тя изгледа намръщено потрепващата фигура. Нов трик ли й играеше съзнанието й?

– Преди трийсет години ме застреляха в същата тази стая. Точно там, където си застанала, ако трябва да съм точен.

Вирджиния погледна инстинктивно в краката си, сякаш очакваше да види кървави петна по килима.

– Тази вечер със Сейди се върнахме тук – продължи призракът, – за да прекараме още една нощ в Кланицата на любовта. Знаеш ли, че така наричат мястото сега? Хора от цялата страна идват, само и само да видят къде Сейди Дърнинг е застреляла съпруга си. Извратена работа, нали? Интересува ги убийството, а не любовта... А мен винаги ме е вълнувала любовта. Тя е и единственото, в което наистина ме бива.

– Ти ме излъга. Възползва се от мен.

– Не съм приключил – обеща й Бък. – Още нищо не си видяла.

Той се втурна към нея, като напусна поста си пред вратата, но този път Вирджиния го очакваше. Щом я докосна и придоби отново плътност, тя замахна да го удари. Бък се отдръпна и тя се стрелна покрай него. Разпуснатата й коса влезе в очите й, но не спря устрема й към свободата. Една призрачна ръка я сграбчи за китката, но хватката й беше слаба и я изпусна.

– Ще те чакам – извика Бък, когато Вирджиния изскочи със залитане на площадката и се изгуби в бурята. – Чуваш ли ме, кучко? Ще те чакам!

Нямаше да се унижи да я преследва. Рано или късно тя щеше да се върне, нали? И тогава, невидим за всички останали, той щеше да си получи своето. Ако жената кажеше на спътниците си какво е видяла, те щяха да я помислят за луда; можеше дори да я заключат в стаята, където щеше да бъде изцяло на негово разположение. При всички положения той щеше да спечели. Тя щеше да се върне мокра до кости, с прелестно прилепнала към тялото си рокля, паникьосана и може би разплакана, твърде слаба да се бори. И тогава щяха да правят музика, о, да. Докато не започне да го умолява да спре.

* * *

Сейди последва Лора Мей навън.

– Къде отиваш? – попита Милтън дъщеря си, но тя не отговори. – За бога! – извика той след нея, когато осъзна какво държи. – Откъде взе проклетия револвер?

Дъждът беше пороен. Плющеше по земята, по малкото останали листа на тополата, по покрива и по черепа на Лора. Сплеска косата й за секунди, като я залепи за челото и врата й.

– Ърл? – изкрещя тя. – Къде си? Ърл? – Хукна през паркинга, като викаше името му. Дъждът беше превърнал прахта в дълбока до глезените кафява кал. Стигна до другата постройка. Част от гостите на мотела, които вече се бяха събудили от крясъците на Гайър, надничаха през прозорците на стаите си. Няколко врати зееха. Един мъж, застанал на площадката с бира в ръка, поиска да знае какво става.

– Разни хора търчат наоколо като луди – оплака се той. – Аман от крясъци. Дошли сме тук, за да си починем, за бога.

От стаята зад гърба му излезе момиче, които изглеждаше с поне двайсет години по-младо.

– Тя има оръжие, Дуейн – каза момичето. – Видя ли?

– Къде отидоха? – попита Лора Мей мъжа.

– Кои?

– Лудите! – извика тя през грохота на нова гръмотевица.

– Отидоха зад офиса – каза Дуейн, като гледаше повече револвера, отколкото Лора. – Не са тук. Честна дума.

Тя хукна обратно към офиса. Дъждът и светкавиците я заслепяваха, а калта се пързаляше под краката й.

– Ърл! Там ли си?

Сейди я следваше по петите. Не й липсваше смелост на тази Кейд, дума да няма, но в гласа й имаше истерия, а това не беше хубаво. За едно убийство беше нужна безпристрастност. Номерът беше да го извършиш почти небрежно, все едно пускаш радиото или смачкваш комар. Паниката само пречеше, страстта също. Когато беше вдигнала пистолета и го бе насочила към Бък, ръката й не трепереше от гняв. В крайна сметка затова я бяха сложили на стола. Не заради самото убийство, а защото го бе извършила, без да й мигне окото.

Лора Мей не беше достатъчно спокойна. Дишаше накъсано, а плачевният начин, по който викаше името на Ърл, и фактът, че не спираше да тича, показваха ясно, че е на ръба на нервна криза. Тя заобиколи офиса и когато се озова от задната му страна, където неоновата табела хвърляше студена светлина върху мократа земя, някой изкрещя в отговор на вика й. Лора спря и се вгледа в булото на дъжда. Беше гласът на Ърл, но крясъкът му не беше насочен към нея.

– Копеле! – продължаваше да крещи той. – Не знаеш какво правиш. Пусни ме!

Сега Лора различи две фигури недалеч от нея. По-пълната, която принадлежеше на Ърл, беше цялата в кал и стоеше на колене в тревата. По-слабата – несъмнено Гайър – държеше главата му и я притискаше към земята.

– Признай престъплението си, грешнико!

– Майната ти!

– Искаш да съсипеш кампанията ми. Признай си!

– Върви по дяволите!

– Признай си или ще счупя всичките ти кости!

Ърл се бореше да се освободи от хватката му, но проповедникът беше по-силен.

– Моли се! – заповяда Гайър и натисна лицето му в калта. – Моли се!

– Еби се! – успя да изкрещи Ърл.

Евангелистът повдигна главата му за косата и замахна да го удари в лицето, но Лора Мей се приближи до тях, като стискаше револвера с треперещи ръце.

– Махни се от него – нареди му тя.

Сейди хладнокръвно прецени, че прицелът й хич го няма. Беше съмнително дали жената ще уцели проповедника дори при ясно време. А сега, когато беше стресирана и валеше като из ведро, трябваше да е дяволски добър стрелец, че да го улучи. Гайър се обърна и изгледа Лора. Не изглеждаше уплашен. „Стигнал е до същия извод – помисли си Сейди. – Знае отлично, че шансът да пострада е минимален.“

– Курвата! – отбеляза евангелистът, като вдигна театрално очи към небето. – Виждаш ли я, Господи? Виждаш ли срама и покварата й? Дамгосай я! Тя е една от блудниците на Вавилон!

Лора не схвана всичко, но разбра отлично в какво я обвиняват.

– Не съм курва! – извика му тя и револверът подскочи в ръцете й, сякаш изгаряше от нетърпение да гръмне. – Да не си посмял да ме наричаш курва!

– Лора, моля те... – обади се Ърл, докато се мъчеше да повдигне глава, за да срещне погледа й. – Махни се оттук. Той е откачил напълно.

Лора Мей пренебрегна думите му.

– Ако не го пуснеш...

– Да? – подразни я Гайър. – Какво ще направиш, курво?

– Ще те застрелям! Кълна се!

* * *

От другата страна на сградата Вирджиния забеляза едно от шишенцата с успокоителни, които Гайър беше хвърлил в калта. Тя се наведе да го вземе, но после размисли. Вече не й трябваха хапчета, нали? Беше разговаряла с мъртвец. Беше докоснала Бък Дърнинг и той беше станал видим. Каква дарба имаше! Виденията й бяха истински и винаги са били, по-истински от всички чужди откровения, които жалкият й съпруг не спираше да бълва. Какво можеха да сторят хапчетата, освен да притъпят новооткрития й талант? Нека си стоят в калта.

Няколко гости на мотела излязоха от стаите си, облечени в якета, за да видят за какво е цялата дандания.

– Да не е станала катастрофа? – попита една жена Вирджиния и в същия миг се разнесе изстрел.

– Джон – възкликна Вирджиния и се втурна по посока на ехото.

Вече си представяше каква гледка ще завари: съпругът й лежи на земята, а тържествуващият убиец бяга от местопрестъплението. Тя се затича по-бързо и започна да се моли. Не се молеше сценарият в главата й да се окаже погрешен, а искаше прошка от Бог, защото се надяваше да е верен.

Сцената, която я очакваше от другата страна на офиса, не отговори на очакванията й. Проповедникът не беше мъртъв. Беше прав и съвсем невредим, а на калната земя лежеше Ърл. До тях стоеше жената, която й беше донесла студена вода. Държеше револвер с димящо дуло. Докато Вирджиния гледаше невярващо Лора Мей, една фигура изскочи от дъжда и изби револвера от ръцете й. Оръжието падна на земята. Лора се огледа изненадано, не разбираше защо го е изпуснала. Но Вирджиния знаеше защо. Виждаше фантома, макар и размазано, и се досещаше за самоличността му. Това беше Сейди Дърнинг, заради чиято дръзка постъпка бяха кръстили мотела Кланица на любовта.

Очите на Лора се спряха върху тялото на Ърл. Тя изписка ужасено и се завтече към него.

– Не умирай, Ърл. Моля те, кажи ми, че не си мъртъв!

Той се надигна от калта и поклати глава.

– Не съм улучен.

Междувременно Гайър падна на колене, събра длани и вдигна лице към дъжда.

– Мили Боже, благодаря ти, че запази твоя верен слуга в час на нужда...

Вирджиния не искаше да слуша глупавите му думи. Това беше идиотът, който я убеди, че халюцинира; кретенът, заради когото Бък Дърнинг едва не я изнасили. Стига толкова. Достатъчно го е търпяла. Беше видяла с очите си, че Сейди е реална; беше усетила Бък. Трябваше да му даде урок. Тя се приближи до изпуснатия револвер и го вдигна.

Тогава усети присъствието на Сейди Дърнинг зад гърба си.

– Мъдро ли е това? – прошепна един едва доловим глас в ухото й.

Вирджиния не знаеше отговора. А и какво представляваше мъдростта всъщност? Баналните думи на разни мъртви пророци? Едва ли. Може би мъдростта се криеше в Лора и Ърл, които се прегръщаха в калта, без да обръщат внимание на молитвите на Гайър и на погледите на гостите, които дотичаха да видят кой е умрял. А може би нямаше нищо по-мъдро от това да намериш гангрената, която трови живота ти, и да се отървеш от нея веднъж и завинаги. Тя се обърна и се запъти към седма стая с револвера в ръка, а Сейди тръгна редом с нея.

– Бък? – прошепна призракът. – Не и Бък...

– Той ме нападна.

– Бедна глупачка.

– Не съм глупачка – възрази Вирджиния. – Вече не.

Щом осъзна, че жената знае отлично какво прави, Сейди спря, защото не искаше присъствието й да предупреди Бък. Тя изпрати с поглед Вирджиния, която прекоси паркинга, подмина тополата и влезе в стаята, в която мъчителят й беше казал, че ще я чака. Лампите още горяха, а светлината им беше почти ослепителна след синкавия мрак отвън. Бък не се виждаше никакъв. Вирджиния мина през междинната врата. Осма стая също беше празна. А после – познатият глас.

– Ти се върна – рече Бък.

Тя се завъртя, като скри револвера зад гърба си. Беше излязъл от банята и стоеше между нея и вратата.

– Знаех си, че ще се върнеш. Всички се връщат.

– Искам да се покажеш...

– Гол съм като бебе – прекъсна я Бък. – Какво повече от това искаш? Да си сваля кожата? Не че няма да е забавно...

– Искам да се покажеш на съпруга ми. Искам да му покажеш, че греши.

– Бедният Джон. Едва ли изгаря от желание да ме види.

– Мисли ме за луда.

– Лудостта може да бъде полезна – усмихна се самодоволно Бък. – Щяха да спасят Сейди от Стария електричко, като пледират, че е невменяема. Но тя е прекалено честна и не спря да повтаря: „Исках да умре, затова го застрелях“. Никога не е била разумна. Докато ти... ти знаеш отлично какво да сториш.

Силуетът се раздвижи. Вирджиния не беше съвсем сигурна какво прави, но при всички положения беше нещо греховно.

– Ела и го вземи, Вирджиния – подкани я мъжът. – Готов е и те очаква.

Тя извади револвера, който криеше зад гърба си и го насочи към него.

– Някой друг път.

– Не можеш да ме нараниш с това. Вече съм мъртъв, забрави ли?

– Ти ме нарани. Защо пък аз да не мога?

Бък поклати безплътната си глава и се изсмя тихо. Отвън долетя воят на полицейски сирени.

– Явно не схващаш. Брей че шумно стана! По-добре да се захващаме за работа, докато някой не ни е прекъснал.

– Предупреждавам те, това е оръжието на Сейди...

– Няма да ме нараниш – промърмори Бък. – Знам ви вас жените. Говорите едно, а имате предвид друго. – И пристъпи към нея със смях.

– Недей – предупреди го тя.

Той направи още една крачка и Вриджиния дръпна спусъка. Миг преди да чуе изстрела и да усети как револверът подскача в ръката й, тя видя Джон да влиза през вратата. Дали е стоял на площадката през цялото време, или идваше от бурята, за да рецитира Откровението на грешната си съпруга? Така и не разбра. Куршумът прониза Бък, отвори нова дупка в призрачното му тяло и се устреми към евангелиста. Улучи изненадания Джон в гърлото и изпръска ризата му с кръв. Мъгливата фигура на Бък изчезна и седма стая внезапно опустя – останаха само Вирджиния, умиращият проповедник и шумът на дъжда.

Джон Гайър изгледа намръщено жена си. Понечи да облегне натежалото си тяло на касата на вратата, но се срути като статуя – падна по гръб на площадката, а лицето му остана да се мокри под дъждовните струи. Само че дъждът не успя да отмие кръвта. Тя продължи да шурти... и още бликаше жизнерадостно, когато Алвин Бейкър и помощникът му дотичаха с извадени оръжия.

* * *

„Сега Джон никога няма да узнае“, помисли си Вирджиния. Колко жалко. Никога нямаше да признае глупостта си и да се разкае за презрителното си отношение. Не и от тази страна на гроба. Беше се измъкнал, проклетникът му с проклетник, беше я зарязал с димящ револвер в ръката и един бог знаеше каква цена й предстои да плаща за убийството му.

– Хвърлете оръжието и излезте с вдигнати ръце! – заповяда груб и суров глас от площадката.

Тя не отговори.

– Чувате ли? Говори шериф Бейкър. Мястото е обградено и ще ви убием, ако не излезете навън.

Вирджиния седна на леглото и претегли мислено алтернативите. Нямаше да я екзекутират като Сейди, но щяха да я хвърлят за дълго в затвора, а на нея й беше омръзнало от режими. Дори и да не беше луда в момента, лишаването от свобода щеше да я побърка. „По-добре да приключа всичко тук“, реши тя. Сложи дулото на револвера под брадичката си и го наклони, за да е сигурна, че изстрелът ще отнесе върха на черепа й.

– Мъдро ли е това? – попита Сейди, докато пръстът й се свиваше около спусъка.

– Ще ме затворят – отговори Вирджиния. – Няма да го понеса.

– Така е. Ще те хвърлят зад решетките. Но няма да е за дълго.

– Шегуваш ли се? Току-що застрелях хладнокръвно съпруга си.

– Не беше нарочно – каза весело Сейди. – Искаше да уцелиш Бък.

– Дали? Не съм убедена.

– Ще пледираш за невменяемост, както трябваше и аз да направя. Просто измисли възможно най-смахнатата история и се придържай към нея.

Вирджиния поклати глава; никога не я беше бивало да лъже.

– И когато те освободят – продължи Сейди, – ще бъдеш известна. Каква по-добра причина от това да живееш?

Вирджиния не беше мислила по този въпрос. На лицето й изплува призрачна усмивка. Шерифът повтори заповедта си – искаше да хвърли оръжието през вратата и да излезе с вдигнати ръце.

– Имате десет секунди – рече Бейкър. – Само десет.

– Няма да понеса унижението – промърмори Вирджиния. – Не мога.

Сейди сви рамене.

– Жалко. Дъждът намалява. Има луна.

– Луна? Наистина?

Шерифът започна да брои.

– Трябва да решиш – каза Сейди. – Иначе ще те застрелят при първа възможност, при това с радост.

Бейкър беше стигнал до осем. Вирджиния се изправи.

– Излизам – извика му тя през вратата.

Той спря да брои. Вирджиния хвърли револвера в калта пред площадката.

– Браво – каза Сейди. – Гордея се с теб.

– Не мога да изляза сама.

– Няма да си сама.

Паркингът беше пълен с хора: Ърл и Лора Мей, Милтън Кейд, Дуейн и приятелката му, шерифа и неговия заместник, различни гости на мотела. Те стояха смълчани и гледаха Вирджиния Гайър със смесица от удивление и страхопочитание.

– Вдигнете ръце, искам да ги виждам! – нареди Бейкър и тя се подчини.

– Виж – рече Сейди и посочи нагоре.

Луната беше там, голяма и бяла.

– Защо го убихте? – попита приятелката на Дуейн.

– Дяволът ме накара – отговори Вирджиния и се усмихна налудничаво, без да откъсва очи от луната.

Долу, Сатана!

Съдбата беше направила Григорий несметно богат. Имаше флотилии и дворци, породисти жребци, градове. Притежаваше толкова много неща, че хората, които трябваше да опишат имуществото му след чудовищния завършек на тази история, понякога се питаха дали няма да е по-лесно да направят списък с нещата, които магнатът не притежава.

Заможен беше Григорий, но не и щастлив. Беше отгледан като католик и в младостта си, преди да натрупа зашеметяващи богатства, черпеше сили от своята вяра. После я загърби и една нощ – беше на петдесет и пет и светът вече лежеше в краката му – се събуди с мисълта, че е станал безбожник.

Откритието го разтърси и той побърза да възстанови изгубената си вяра. Отиде в Рим да поговори с папата, започна да се моли денонощно, основа семинарии и колонии за прокажени. Но Бог не пожела да му покаже нещо повече от нокътя на крака си; изглежда, беше изоставил Григорий.

Отчаяният богаташ реши, че има само един начин да спечели отново благоволението на своя създател – да изложи душата си на ужасен риск. Идеята му не беше лишена от основания. Да предположим, мислеше си той, че успея да се срещна със самия Принц на мрака, Сатаната. Когато Господ види, че над душата ми е надвиснала гибелна опасност, няма ли да се почувства длъжен да се намеси, за да ме върне в лоното на Църквата?

Хубав замисъл, но как да го осъществи? Дяволът не се явяваше по покана дори на магнати като Григорий, а проучванията му скоро доказаха, че всички традиционни методи за призоваване на Лукавия – от оскверняване на Светото причастие до жертвоприношения на бебета – не са по-ефективни от благочестивите дела, с които се бе опитал да привлече вниманието на Господ. Измина цяла година, докато му хрумне грандиозен план. Щеше да построи ад на земята: толкова чудовищен модерен пъкъл, че дори Изкусителя да се поблазни да го посети и да го заграби така, както кукувицата си присвоява чуждо гнездо.

Григорий преобърна дърво и камък, докато намери подходящ архитект в една лудница край Флоренция – казваше се Леопардо и дворците, които беше проектирал за Мусолини, притежаваха точната смесица от безумие и величественост, която магнатът търсеше. Щом се увери, че клетият старец не е загубил таланта си да създава чудовищни постройки, той го освободи от вонящата килия, в която гниеше, и му върна мечтите.

После, за да доизпипа творението си, Григорий прерови най-големите библиотеки в света за светски и метафизични описания на ада. Претършува музейните трезори за забранени картини на адските мъчения. Преобърна всеки камък, който можеше да крие нещо извратено.

Окончателният дизайн беше вдъхновен донякъде от книгите на Сад, Данте, Фройд и Крафт-Ебинг^8, но включваше и много елементи, които никой не си бе представял досега или поне не беше дръзнал да опише на хартия.

8 Рихард фон Крафт-Ебинг (1840–1902) – немски невролог и професор по психиатрия, чиито изследвания върху сексуалните отклонения полагат началото на модерната сексология. – Б. пр.

Накрая богаташът избра място за строеж в Северна Африка и работата по Новия ад започна. Бяха подобрени всевъзможни рекорди. Зданието имаше по-обширни основи, по-дебели стени и по-сложна водопроводна инсталация от всички съществуващи до момента сгради. Григорий наблюдаваше бавното му издигане с ентусиазъм, какъвто не бе изпитвал от времето на първите си години като създател на империя. Мнозина решиха, че магнатът си е изгубил акъла. Много от старите му приятели прекъснаха връзките си с него. Част от компаниите му фалираха, защото инвеститорите се уплашиха от докладите за психичното му здраве. На Григорий не му пукаше. Планът със сигурност щеше да проработи. Дяволът щеше да дойде – най-малкото за да зърне с очите си този левиатан, издигнат в негова чест – и той щеше да го чака.

Строежът отне четири години и по-голямата част от богатството на Григорий. Завършената постройка беше с размерите на половин дузина катедрали и засенчваше с величието си всички съоръжения, за които Сатаната би могъл да мечтае. Зад стените й горяха огньове, така че разходката по повечето коридори водеше до почти нетърпима агония. Стаите й бяха оборудвани с всевъзможни уреди и инструменти за изтезания – от игли до диби, – с които палачите на Падналия ангел да отприщят своя гений. Имаше пещи, в които можеха да се кремират наведнъж цели семейства, и басейни, достатъчно дълбоки, за да удавят поколения от грешници. Новия ад беше надвиснал над човечеството ужас; празник на жестокостта, който просто изчакваше сигнал да започне.

Строителите побързаха да си тръгнат. Между тях отдавна се говореше, че Дяволът следи отблизо издигането на новия си чертог. Някои дори твърдяха, че са го виждали на долните нива, където било толкова студено, че урината замръзвала, преди да е напуснала мехура. Имаше и доказателства в подкрепа на твърденията им и едно от тях беше жестоката смърт на Леопардо. Малко преди да бъде завършена сградата, архитектът беше скочил през прозореца на разположената си на шестия етаж хотелската стая, но по-суеверните настояваха, че е бил хвърлен през него. Погребаха го с кралски почести.

Григорий остана сам в ада.

Не му се наложи да чака дълго. Беше прекарал там не повече от ден, когато чу шумове от дълбините на зданието. Преизпълнен с очаквания, той тръгна към източника им, но намери само бълбукащи вани с екскременти и бумтящи пещи. Върна се в покоите си на девето ниво и зачака отново. Шумовете се повториха, магнатът пак ги проследи и за втори път се върна разочарован.

Но смущаващите звуци не престанаха. През следващите дни не минаваха и десет минути, без да чуе шум от нечие присъствие. Принцът на мрака беше тук, Григорий вече не се съмняваше в това, само че се спотайваше в сенките. Той реши да се включи в играта му. Все пак беше гост на партито на Дявола и трябваше да се съобразява с желанията на домакина.

През дългите и често самотни месеци, които последваха, на магната обаче му писна от безкрайната криеница и започна да вика Сатаната, като настояваше да се покаже. Крещеше името му из празните коридори, докато не прегракна – нищо. Тогава продължи да го търси крадешком – надяваше се да го изненада в някой ъгъл. Но Луцифер винаги се измъкваше, преди Григорий да се приближи достатъчно, за да го види.

Явно щяха да играят на изчакване, като се гонят през мраз и пек. Магнатът си каза да бъде търпелив. В крайна сметка Дяволът беше дошъл, нали? Не бяха ли отпечатъците му по дръжката на вратата? Не видя ли лайното му на стълбите? Рано или късно Лукавия щеше да се покаже и той щеше да го заплюе в лицето.

* * *

Животът навън продължаваше и Григорий бе заклеймен като поредния отшелник, който е бил съсипан от богатството си. Все пак на Прищявката, както стана известна сградата, не й липсваха посетители. Имаше няколко души, които обичаха прекалено много магната, за да го забравят, както и хора, забогатели покрай него, които се надяваха да се облагодетелстват допълнително от лудостта му. Те посещаваха тайно Новия ад, защото се страхуваха от неодобрението на приятелите си. И изчезваха безследно, защото никой не можеше да ги проследи до Северна Африка.

* * *

Григорий продължи да преследва Змея, но Той все така му се изплъзваше, само ужасните следи от присъствието му се трупаха.

* * *

В крайна сметка жената на един от изчезналите посетители откри каква е работата и алармира властите. Те поставиха под наблюдение Прищявката и накрая – почти три години след завършването й – четирима смели полицаи проникнаха вътре.

Без поддръжка постройката беше започнала да запада. Лампите на много от нивата й бяха изгорели, стените бяха изстинали, ямите с катран – замръзнали. Но докато напредваха през мрачните подземия в търсене на Григорий, полицаите попаднаха на достатъчно доказателства, че Новият ад продължава да функционира. В пещите имаше трупове с подути и почернели лица. В много от стаите откриха човешки останки – завързани за столове или провесени на въжета, с извадени очи и надупчени или накълцани тела.

Ужасът им растеше с всяка отворена врата, с всяко ново извращение, което се откриваше пред облещените им очи.

Двама от полицаите така и не стигнаха до централната зала. Потресени от видяното, те се обърнаха и избягаха само за да намерят смъртта си в един от глухите коридори и така да се присъединят към стотиците жертви на Прищявката след идването на Дявола.

Останалите двама успяха да заловят престъпника, но само единият се престраши да разкаже историята си, въпреки че сцените, на които беше станал свидетел в сърцето на Новия ад, трудно можеха да бъдат описани с думи.

Сатаната не беше там, разбира се. Само Григорий. Понеже никой не беше пожелал да обитава построения с толкова пот дом, великият строител го беше запазил за себе си. През годините към магната се бяха присъединили неколцина последователи. Не изглеждаха по-опасни от него, но въпреки това се бяха възползвали от многобройните уреди за мъчения без капчица милост.

Григорий не оказа съпротива при ареста. Даже изглеждаше доволен, че най-после може да се похвали на света с извършените зверства. Докато го арестуваха, а и после, по време на процеса, той не спря да говори за амбициите и апетитите си, като непрекъснато повтаряше колко нова кръв ще пролее, стига да го пуснат. Толкова много, че щял да удави всички вярващи и заблудите им, кълнеше се той. И дори тогава нямало да е доволен. Защото Бог продължавал да гние в рая, а Сатаната – в ада, така че кой щял да го спре?

Богаташът отнесе доста ругатни в съда и още повече в лудницата, където умря два месеца по-късно при съмнителни обстоятелства. Ватиканът заличи от архивите си цялата събрана за него информация. Семинариите, основани в нечестивото му име, бяха разтрогнати.

Но имаше хора, дори сред кардиналите, които не успяха да забравят неговите изстъпления. И когато оставаха насаме със съмненията си, те се питаха дали стратегията му все пак не е била успешна. Дали, като е загърбил вярвата си във всички ангели – в това число и падналите, – Григорий не е станал сам такъв.

И дали в света изобщо има място за подобни феномени.

Епохата на Желанието

Когато горящият човек слезе по стъпалата на лабораториите „Хюм“, полицейската кола – сигурно Уелс или Данс бяха включили алармата – влетя през портала и се устреми към сградата. Докато мъжът се отдалечаваше тичешком от вратата, патрулката спря с писък на гуми и изсипа човешкия си товар. Изтощен от бягството си, той също спря и изчака в сенките, убеден, че полицаите ще го видят. Но те изчезнаха през летящата врата, без да погледнат към него. „Горя ли изобщо?“, запита се мъжът. Дали този ужасен спектакъл – покръстената му с ярък пламък плът, която гори, но не изгаря – не беше халюцинация, която виждаше само той? И ако беше така, дали не си е въобразил събитията в лабораторията? Може би не е извършил престъпленията, от които бягаше?

Мъжът сведе очи към тялото си. По голите участъци от кожата му все още пълзяха синкави пламъци, но малко по малко изчезваха. „Ще угасна като забравен лагерен огън“, осъзна той. Усещанията, които го бяха изпълвали – толкова интензивни и обсебващи, че болката граничеше с удоволствие, – вече напускаха нервните му окончания, заместени от приятна безчувственост. Съблечено от огъня, тялото му изглеждаше жалко и окаяно. Кожата му приличаше на карта от червени драскотини, дрехите му висяха на парцали, а ръцете му лепнеха от съсирваща се кръв – чужда кръв, не неговата. Нямаше как да отрече очевидното. Беше извършил онези неща и в момента ченгетата навярно се взираха в ужасните му деяния.

Той се измъкна предпазливо от скривалището си и тръгна по алеята, като се оглеждаше за двамата полицаи. Никой не се появи. Павираната улица зад портала беше пуста. Мъжът се затича. Беше изминал само няколко метра, когато алармата в сградата зад гърба му внезапно замлъкна. Тишината беше толкова оглушителна, че накара ушите му да зазвънят. После я замени обезпокоителният шум на пожара – съзаклятническото мърморене на живи въглени – достатъчно далечно, за да не се паникьоса, и все пак отчетливо като собственото му сърцебиене.

Мъжът продължи да тича с накуцване, за да се отдалечи от престъпленията си. Но колкото и бързо да бягаше, горещината го следваше – тлееше в дълбините на корема му и с всяка отчаяна крачка заплашваше да го подпали отново.

* * *

На Дули му трябваха няколко секунди, за да разбере какво представлява какофонията на горния етаж, която чу, когато Макбрайд изключи алармата. Беше пронизителното врещене на маймуни и идваше от една от многобройните стаи в дъното на коридора от дясната му страна.

– Върджил – извика той надолу по стълбите, – ела тук.

После тръгна към източника на врявата, без да дочака партньора си. По средата на коридора миризмата на статично електричество и нови килими се смени с острия мирис на урина, дезинфектант и гнили плодове. Дули забави крачка. Не му харесваше тази воня, както не му се нравеше и истерията в маймунските гласове. Но Макбрайд се бавеше и след кратко колебание любопитството на мъжа надделя над тревогата му. Положил ръка върху полицейската си палка, той се приближи до отворената врата и влезе в стаята. Появата му предизвика нова вълна на бяс сред животните – може би дузина макаци резус. Те се замятаха из клетките си, като правеха салта, пищяха и ръмжаха сърдито през телените мрежи. Вълнението им беше заразно и Дули усети, че започва да се поти.

– Има ли някой? – извика той.

Единственият отговор, който получи, дойде от затворниците: още истерия и дрънчене на клетки. Дули се загледа в тях. Те отговориха на погледа му, като оголиха зъби – беше трудно да се каже дали жестът е заплашителен, или приветствен, а и полицаят не изгаряше от желание да разбере. Като внимаваше да не се доближава прекалено до наредените върху плота клетки, той тръгна напред, за да огледа остатъка от лабораторията.

– Тъкмо се чудех каква е тази смрад – отбеляза Макбрайд, когато влезе в помещението.

– Просто животни.

– Никога ли не мият това проклето място? Мизерници.

– Нещо на долния етаж?

– Нищо – отговори Макбрайд и се приближи до клетките, като предизвика още акробатика сред маймуните. – Само алармата.

– И тук няма нищо – рече Дули.

Канеше се да добави „Не го прави“, но закъсня – партньорът му мушна пръст в най-близката клетка и обитателят й го захапа. Макбрайд издърпа пръста си и удари гневно с юмрук по телената мрежа. Макакът изпищя и се замята в безумно фанданго^9, като едва не събори клетката на пода.

9 Испански танц. – Б. пр.

– Трябва да се ваксинираш против тетанус – предупреди го Дули.

– Мамка му! – изруга Макбрайд. – Какъв им е проблемът на тези копеленца?

– Може би не обичат непознати.

– Направо са откачили. – Той засмука пръста си и после се изплю. – Виж ги само.

Партньорът му не отговори.

– Виж ги – повтори Макбрайд.

– Ела – каза тихо Дули.

– Какво има?

– Просто ела.

Макбрайд отмести очи от клетките и погледна към Дули, който беше спрял да разглежда безпорядъка върху работните маси и се взираше в пода с отвратена физиономия. Раненият полицай престана да си смуче пръста и тръгна към него.

– Там долу – промърмори Дули.

На протрития под до краката му лежеше бежова дамска обувка, а под съседния плот – нейната собственичка. Неудобната й поза подсказваше, че е била скрита там от убиеца или е пропълзяла отдолу, за да избяга от него.

– Мъртва ли е? – попита Макбрайд.

– Не виждаш ли, че е разпорена, за бога?

– Трябва да проверим за признаци на живот – напомни му Макбрайд.

Дули не помръдна, затова той клекна пред жертвата и сложи пръсти върху изкривения й под неестествен ъгъл врат. Нямаше пулс, но кожата й беше топла, а по бузата й имаше още незасъхнала слюнка.

Дули, който вече докладваше по радиостанцията си, погледна отново жената. Смъртоносната рана беше закрита от тялото на клекналия Макбрайд. Видя само водопад от кестенява коса и щръкналите изпод плота крака, единият от които без обувка. Хубави крака, помисли си той. При други обстоятелства би подсвирквал след тях.

– Сигурно е лекар или лаборант – отбеляза Макбрайд, – облечена е в лабораторна престилка. – „Била е облечена“, поправи се наум той.

Убиецът беше разпрал престилката и дрехите под нея, а после, сякаш да оголи напълно жената, беше разпорил кожата и мускулите й. Макбрайд надникна в гръдния й кош. Ребрата бяха счупени и сърцето също беше изложено на показ – може би убиецът е искал да го вземе като сувенир, но някой го е прекъснал. Той огледа внимателно нараняванията – имаше здрав стомах и се гордееше, че не му се повдига от подобни гледки.

– Увери ли се, че е мъртва?

– По-мъртва от това – здраве му кажи.

– Карнеги идва насам – добави Дули и се приближи до една от мивките.

Завъртя кранчето, без да му пука, че ще остави отпечатъци, и наплиска лицето си със студена вода. Когато вдигна глава, видя, че Макбрайд е приключил с огледа на трупа и е тръгнал към някакви машини.

– Какво правят тук, за бога? Виж тази апаратура.

– Изследвания – отговори Дули.

– Какви по-точно?

– Откъде да знам, по дяволите? – тросна му се Дули. Неспирните крясъци на маймуните и присъствието на мъртвата жена го изнервяха. – По-добре да се махаме оттук.

Макбрайд игнорира предложението му. Беше запленен от апаратурата и разглеждаше като хипнотизиран енцефалографа и електрокардиографа; принтерите, които бълваха метри празна хартия върху пода; мониторите и командните табла. Сцената го подсети за „Мари Селест“10. Все едно съзерцаваше някакъв изоставен научноизследователски кораб, който продължава да плава под съпровода на приглушена песен, въпреки че на борда му не са останали нито капитан, нито екипаж, които да го направляват.

10 Призрачна бригантина, открита през XIX век в Атлантическия океан. Корабът бил с издути платна и в напълно годно за мореплаване състояние, но на борда му нямало жива душа. Безследното изчезване на екипажа се счита за една от най-големите морски загадки на всички времена. – Б. пр.

Зад апаратурата имаше прозорец с размери метър на метър. Макбрайд беше решил, че прозорецът е външен, но сега, като го погледна по-отблизо, той осъзна, че не е. Зад него имаше тестова камера.

– Дули?

Макбрайд се обърна, но партньорът му беше изчезнал. Сигурно беше слязъл долу, за да посрещне Карнеги. Доволен, че може да продължи необезпокоявано проучването си, той се обърна отново към прозореца. Помещението зад стъклото беше тъмно. Обзет от любопитство, Макбрайд заобиколи машините и потърси вратата на камерата. Оказа се открехната. Без да му мисли много-много, той я доотвори и влезе.

Апаратурата зад прозореца закриваше лампите в лабораторията, затова през него не проникваше почти никаква светлина. Трябваха му няколко секунди, за да привикне към полумрака и да различи хаоса, който цареше в камерата: преобърнатата маса; столът, който някой беше направил на трески; плетеницата от кабели и счупено оборудване – може би видеокамери за наблюдение; строшените крушки. Дори един професионален вандал не би могъл да опустоши така мястото.

Във въздуха се усещаше някаква смътно позната миризма, която Макбрайд се затрудняваше да определи. Раздразнен от факта, той застина неподвижно. От коридора долетя звукът на приближаващи се към сградата полицейски сирени: Карнеги щеше да е тук всеки момент. Изведнъж мъжът разбра на какво му напомня миризмата. Същият мирис дразнеше ноздрите му, когато се връщаше в спалнята, след като е правил любов с Джесика и си е взел душ. Миришеше на секс. Той се усмихна.

Още се усмихваше доволно, когато някакъв тежък предмет профуча във въздуха и се сблъска с носа му. Хрущялът се счупи и шурна кръв. Макбрайд направи две или три замаяни крачки назад, като по този начин избегна следващия удар, но загуби равновесие. Падна тромаво върху пръснатото по пода стъкло и когато вдигна очи, видя нападателя си, който се приближаваше към него, стиснал метален прът. Лицето му изглеждаше досущ като това на маймуните: имаше същите жълти зъби и налудничав поглед. „Не!“, изкрещя мъжът, когато полицаят отби поредния му удар с ръка и сграбчи импровизираната тояга. Нападението беше сварило Макбрайд неподготвен, но сега, вбесен от болката в счупения си нос, той показа, че е достоен противник. Изтръгна пръта от ръката на нападателя и скочи с рев на крака. Канеше се да му сложи белезници, но откри, че е забравил всички научени в академията техники за арест. Вместо това обсипа главата и раменете му с градушка от удари, като го изтласка назад. След малко лунатикът се свлече с хленч до стената. Макбрайд осъзна, че е пребил мъжа, и спря; яростта го беше напуснала. Остана в центъра на камерата и се загледа в проснатото тяло, като дишаше тежко. Тогава разбра, че е допуснал грешка. Мъжът носеше бяла лабораторна престилка. Не беше от лошите, а „от ангелите“, както обичаше да казва партньорът му Дули.

– Мамка му! – изруга полицаят. – По дяволите! Проклятие.

Очите на мъжа трепнаха и се отвориха. Беше на път да изгуби съзнание, но на широкото му свъсено лице най-после се мярна разумно изражение. Беше разпознал Макбрайд. Или по-скоро беше разбрал какъв е.

– Помислих те за него – промърмори той.

– За него? – повтори полицаят и осъзна, че все още може да спаси репутацията си, стига да изкопчи някаква полезна информация. – За кого ме взе?

Мъжът отвори уста, но не каза нищо. Нетърпелив да чуе показанията му, Макбрайд клекна до него.

– Кого си мислеше, че нападаш?

Устата се отвори пак и пак не каза нищо.

– Важно е – настоя полицаят. – Трябва да знам кой е бил тук.

Мъжът се помъчи да отговори и той допря ухо до треперещите му устни.

– Когато цъфнат налъмите – прошепна пребитият и припадна, а Макбрайд започна да псува баща си заради избухливия нрав, който му бе завещал.

Знаеше си, че някой ден този нрав ще го накара да съжалява. Но какъв е смисълът да живееш, ако понякога не му отпускаш края?

* * *

Инспектор Карнеги беше свикнал да скучае. За всяко голямо откритие, което бе направил по време на кариерата си, се бе налагало да изтърпи дълги часове на очакване: да бъдат фотографирани и проучени телата, да се сключат сделки с адвокатите, да се сплашат заподозрените. Беше разбрал, че е безсмислено да се бори с вълните на досадата, и се беше научил да се носи по течението. Едно разследване не можеше да се забърза. Мъдрият човек трябваше да остави патолозите, адвокатите и всички останали по веригата да се моткат колкото е необходимо. Важното е накрая да посочиш виновника и да го накараш да трепери.

Сега, когато часовникът в лабораторията показваше 53 минути след полунощ и дори маймуните се бяха смълчали в клетките, Карнеги седеше на един работен плот и чакаше Хендрикс да приключи с изчисленията. Хирургът се консултира с термометъра, после си свали ръкавиците и ги хвърли на чаршафа, върху който лежеше мъртвата жена.

– Винаги е трудно да се определи времето на смъртта – отбеляза Хендрикс. – Температурата й е спаднала само с три градуса, така че според мен е мъртва от час и нещо.

– Полицаите са пристигнали в дванайсет без петнайсет. Това означава ли, че е умряла половин час преди идването им?

– Приблизително.

– И убиецът я е скрил там? – попита инспекторът, като посочи нишата под плота.

– Несъмнено. Няма начин да се е скрила сама, не и с тези рани. Доста са сериозни, не мислиш ли?

Карнеги изгледа втренчено Хендрикс. Ентусиазмът върху мършавото му лице беше неподправен, въпреки че като съдебен лекар беше виждал стотици трупове и всевъзможни наранявания. Това заинтригува инспектора дори повече от убийството на жената. Как е възможно някой да се наслаждава на меренето на ректалната температура на труп? Странно, но факт: очите на Хендрикс блестяха от удоволствие.

– Мотив?

– Съвсем очевиден. Изнасилване. Има следи от насилствено проникване, контузии по вагината, изобилие от сперма. Доста материал за анализиране.

– А раните по торса?

– С неравни краища. По-скоро разкъсвания, отколкото разрези.

– Оръжие?

– Не знам. – Устата на Хендрикс увисна. – Плътта й е разкъсана. Ако не бяха следите от изнасилване, щях да предположа, че е била убита от животно.

– Например от куче?

– По-скоро от тигър.

Инспекторът се намръщи.

– Тигър?

– Просто шега. Пошегувах се, за бога! Никакво чувство за ирония ли нямаш?

– Не е смешно.

– Не се смея – изгледа го кисело Хендрикс.

– А мъжът, който е нападнал Макбрайд в тестовата камера?

– Какво за него?

– Заподозрян ли е?

– Абсурд. Търсим маниак, Карнеги. Някой едър и силен. Неконтролируем.

– А раните? Преди или след изнасилването са направени?

Хендрикс се намръщи.

– Не знам. Ще разберем повече от аутопсията. Но така като гледам, нашият човек е бил обзет от истински бяс. Нищо чудно да са направени по време на изнасилването.

Карнеги не се изненадваше лесно, но сега на обикновено безизразното му лице се изписа шок.

– По време на изнасилването?

Хендрикс сви рамене.

– Похотта е странно нещо.

– Много смешно – каза ужасен инспекторът.

* * *

Както обикновено, Карнеги накара шофьора си да го остави на половин километър от дома му, за да си прочисти главата с кратка разходка преди задължителната чаша горещ шоколад за лека нощ. Спазваше стриктно този ритуал, дори когато беше капнал от умора. Искаше да го продуха хубаво вятърът, преди да е прекрачил прага. Дългогодишният опит го беше научил, че носенето на професионални проблеми вкъщи не помага нито на разследването, нито на семейния му живот. Беше научил този урок твърде късно, затова жена му го напусна и децата им се отчуждиха от него, но продължаваше да спазва принципа.

Тази нощ вървеше бавно, за да даде достатъчно време на гадните сцени от лабораторията да избледнеят. Маршрутът му минаваше покрай малко кино, което, ако можеше да се вярва на местната преса, скоро щеше да бъде разрушено. Новината не беше изненадала инспектора. Макар и да не беше запален киноман, дори за него беше очевидно, че качеството на прожекциите в евтината сграда спада прогресивно от година на година. Тазседмичното предложение беше показателно: двойна прожекция на хорър филми. И то второразредни, ако съди по плакатите – грубо нарисувани и безсрамно крещящи. „Никога повече няма да спиш“, гласеше едно от гръмките заглавия, а под него се виждаше жена – съвсем будна при това, – свита в сянката на двуглав мъж. Ето до какви банални изображения прибягваха популистите, за да предизвикат страх в публиката си. Живи мъртъвци; побеснялата природа, която превзема някой град; вампири, поличби, гръмотевични бури и всевъзможни други глупости, които някога са плашили хората. Тривиални неща, които будят насмешка. Сред тези мелодраматични страхотии нямаше нито една, която да се мери с баналността на човешкия апетит – апетит, чиито чудовищни проявления (или резултатите от тях) Карнеги виждаше всяка седмица в работата си. При мисълта за това в съзнанието му нахлуха дузина образи: трупове, оставени да гният по лице в боклука, и живи хора с гладни очи – за секс, за наркотици, за чужди страдания. Защо не слагаха тях по плакатите?

Когато стигна до дома си, инспекторът чу детски плач от сенките край гаража и спря. Плачът се повтори и този път Карнеги разпозна звука. Не беше дете, а котка или котки, които си разменяха любовни послания в тъмната алея. Отиде да ги прогони. Алеята смърдеше на половите им секрети. Не се наложи да вика, стъпките му бяха достатъчни, за да ги уплашат. Котките се разбягаха – не бяха две, а половин дузина. Явно беше прекъснал истинска оргия. И все пак беше закъснял – мястото вече вонеше нетърпимо.

* * *

Карнеги изгледа безизразно хаоса от монитори и видеокасетофони, който завари в офиса си.

– Какво е това, за бога?

– Видеозаписите от лабораторията – отговори заместникът му Бойл. – Мисля, че трябва да ги прегледате, сър.

Въпреки че работеха в екип от седем месеца, Бойл не беше сред любимците на инспектора – гладката му кожа направо миришеше на амбиции. Дори да беше два пъти по-млад, лакомията му щеше да бъде обидна. А за мъж на трийсет години беше направо противна. Днешната демонстрация на старание – купчините оборудване, които посрещнаха Карнеги в осем сутринта – беше типично в негов стил: крещящо показна и напълно излишна.

– Защо са ми толкова екрани? – попита кисело инспекторът. – За да гледам стерео?

– Защото са наблюдавали едновременно с три камери, сър. Записали са експеримента от различни ъгли.

– Какъв експеримент?

Бойл му даде знак да седне. „Раболепен до крайност, а? – помисли си Карнеги. – Не че това ще ти бъде от полза.“

– Добре – обърна се заместникът му към техническия експерт, който седеше до него, – пусни отначало касетите.

Карнеги отпи от чашата с горещ шоколад, която си носеше. Беше пристрастен към това питие и всяка повреда на автомата за топли напитки го докарваше до депресия. Той погледна към мониторите, на които внезапно се появи надпис:

„Проект Сляпо момче. Строго секретно“.

– Сляпо момче? – възкликна инспекторът. – Какво е това? Или кой?

– Сигурно е някакво кодово име – каза Бойл.

– Сляпо момче. Сляпо момче – повтори замислено Карнеги, но надписът изчезна и на мониторите изплуваха три различни изображения.

Показваха един и същи човек – очилат мъж в края на двайсетте, който седеше на стол, – само че под различен ъгъл. На единия екран обектът беше в цял ръст и в профил, на втория се виждаха три четвърти от тялото му, заснети отгоре и от средна дистанция, а на третия – лицето и раменете му анфас, снимани в близък план през прозореца на тестовата камера. Изображенията бяха черно-бели и нито едно от трите не беше добре центрирано или фокусирано: личеше си, че невидимият оператор все още полага опити да изчисти картината. Експерименталният обект си бъбреше непринудено с жената – Карнеги зърна лицето й за кратко, но веднага я разпозна, – която прикрепваше някакви електроди към челото му. Разговорът им беше почти неразбираем, защото акустиката в тестовата камера объркваше и микрофона, и слушателите.

– Жената е доктор Данс – обади се Бойл. – Жертвата.

– Да – потвърди инспекторът, без да откъсва очи от мониторите, – познах я. Колко дълго продължава подготовката за експеримента?

– Доста. През повечето време не се случва нищо съществено.

– Да караме по същество тогава.

– Да превъртим напред – каза Бойл. Техническият експерт се подчини и актьорите на трите екрана се превърнаха в писукащи комедианти. – Стоп! Върни малко назад. – Експертът върна. – Ето! Спри тук и пусни на нормална скорост. – Действието отново се забави. – Сега започва същинската част, сър.

Горещият шоколад беше свършил. Карнеги обра с пръст убийствено сладката утайка и го облиза. На екраните доктор Данс се приближи до обекта със спринцовка в ръка, почисти сгъвката на лакътя му с влажен памук и го бодна. Инспекторът се запита за пореден път какви опити се извършват в лабораториите „Хюм“. Бяха ли подобни процедури de rigueur^11 за едно фармацевтично проучване? Явната поверителност на експеримента, който се осъществяваше нощем, когато сградата би трябвало да е пуста, подсказваше, че не са. Освен това записите започваха с надпис „Строго секретно“. Каквото и да гледаха в момента, то очевидно не беше предназначено за широка публика.

11 Задължителни (фр.). – Б. пр.

– Добре ли се чувстваш? – попита някакъв мъж, който не се виждаше на камерите. Обектът кимна. Бяха му свалили очилата и имаше леко объркано изражение. „Най-обикновено лице“, помисли си Карнеги. Все още безименният човек не приличаше на Адонис, нито на Квазимодо. Беше започнал да оплешивява и рядката му тъмноруса коса се спускаше до раменете.

– Добре съм, доктор Уелс – отговори обектът на невидимия си събеседник.

– И не ти е горещо? Не се потиш?

– Не особено – каза опитното свинче и в гласа му се прокраднаха извинителни нотки. – Чувствам се нормално.

„Да бе“, помисли си инспекторът, после се обърна към Бойл:

– Докрай ли си гледал записите?

– Не, сър, реших, че ще искате да ги видите пръв. Само до инжекцията стигнах.

– Някакви новини от болницата за доктор Уелс?

– При последното обаждане още не беше дошъл в съзнание.

Карнеги изсумтя и се завъртя пак към екраните. След слагането на инжекцията записите отново бяха станали еднообразни: трите камери продължаваха да фиксират късогледия обект с беизразните си очи, като монотонността на картината се нарушаваше от периодичните въпроси на Уелс за състоянието му. Не се случваше нищо различно. След три или четири минути в същия дух дори примигването на русия мъж започна да изглежда драматично.

– Не са се напъвали особено със сюжета – отбеляза техническият експерт.

Карнеги се засмя, а Бойл се размърда смутено. Изминаха още две или три еднообразни минути.

– Не виждам нищо интересно – каза инспекторът. – Я пусни пак на бързи обороти.

Експертът посегна към техниката, но Бойл каза: „Чакай!“. Карнеги погледна раздразнено заместника си, после побърза да се обърне към екраните. Нещо се случваше. Равнодушното лице на обекта се променяше. Беше започнал да се усмихва на себе си и да се отпуска върху стола, сякаш потапяше длъгнестото си тяло във вана с топла вода. Очите му, които до този момент бяха гледали с любезна незаинтересованост, постепенно се затвориха, а след това се отвориха рязко. Сега в погледа му имаше нова емоция – някакъв глад, който беше толкова осезаем, че се усети дори в притихналия офис на инспектор.

Карнеги остави чашата си и се приближи до мониторите. Русокосият също стана от стола си и тръгна към прозореца, при което излезе от обсега на две от камерите. Но третата продължи да го снима и когато притисна лице към стъклото, погледите на двамата мъже се срещнаха, макар и разделени от времето и пространството.

Изражението на обекта вече беше безумно, гладът вземаше превес над здравия му разум. Той целуна прозореца, после започна да го ближе, като гледаше лакомо.

– Какво става, за бога? – поиска да знае Карнеги.

От записа се разнесоха възбудени гласове. Доктор Уелс приканваше мъжа да анализира чувствата си, а Данс цитираше стойностите, които показваха различните инструменти за наблюдение. Беше трудно да се разбере кой какво казва, защото към врявата се присъединиха крясъците на маймуните, но беше очевидно, че състоянието на обекта ескалира. Лицето му се зачерви, кожата му стана лъскава от пот. Приличаше на изпаднал в предсмъртен екстаз мъченик върху клада. Той спря да пуска езици на стъклото, изтръгна електродите от главата си и сензорите, които покриваха ръцете и гърдите му. Данс му извика да спре и този път в гласа й имаше нескрита тревога. После се изгуби от окото на камерата и Карнеги предположи, че е тръгнала към вратата.

– По-добре недей – каза й инспекторът, сякаш драмата се разиграваше по негово желание и би могъл да предотврати трагедията.

Но жената не го послуша. Влезе в тестовата камера и се появи отново на екрана. Русокосият се запъти към нея, като късаше жици. Тя извика нещо, може би името му, но врявата на макаците го заглуши.

– По дяволите! – изруга Карнеги, когато размаханите ръце на обекта събориха виедокамерата, която го снимаше в профил, а после и другата.

Два от екраните угаснаха. Остана да работи само третата камера, която се намираше в безопасност зад стъклото, но невъзмутимото й око показваше омазания със слюнка прозорец и оставаше сляпо за извършваните непосредствено извън полезрението му жестокости.

– Какво му инжектираха, за бога? – попита инспекторът, когато писъците на жената се извисиха над маймунските крясъци.

* * *

Джером се събуди в ранния следобед; беше гладен и всичко го болеше. Когато отметна завивката и видя тялото си, се ужаси. Торсът му беше покрит с драскотини, а слабините му бяха червени като сурово месо. Треперейки от болка, той се надигна и седна на ръба на леглото, после се опита да си припомни снощните събития. Спомняше си, че отиде в лабораторията, но след това нещата му се губеха. От няколко месеца работеше като опитно свинче и жертваше кръвта, удобството и търпението си, за да допълва оскъдните си доходи на преводач. Беше се уредил на тази работа с помощта на Фигли – негов приятел, който участваше като платен доброволец в официалните проучвания на „Хюм“ – и след едноседмични психологически тестове доктор Уелс и доктор Данс го бяха поканили да работи извънредно за тях. Бяха му намекнали, че става дума за таен проект (макар че така и не обясниха каква е целта му), който изисква пълна всеотдайност и дискретност. Джером се нуждаеше от парите, а възнаграждението, което му предложиха, беше по-високо от това, което даваха лабораториите, затова се съгласи въпреки неудобното работно време. Трябваше да ходи в учреждението късно вечер и често оставаше там до ранни зори, като бе принуден да търпи безкрайните въпроси на Уелс за личния си живот и втренчения поглед на Данс.

При мисълта за студения й поглед той потрепери. Дали защото някога си бе внушавал, че го гледа с повече симпатия, отколкото се предполага да изпитва един лекар? Каква жалка самозаблуда. Той не беше мъж, по когото жените въздишат – доказваха го всекидневните му разходки по улицата. Не можеше да си спомни дори един случай, в който жена да е погледнала повторно към него или да е отговорила на усмивката му с усмивка. И защо трябваше да го притеснява това? Беше свикнал да не бъде обичан. Природата се беше погрижила да не бъде нещастен. За да компенсира лишеното му от очарование лице, го беше направила почти асексуален. Често минаваха цели седмици, без да се сети с тъга за принудителното си въздържание.

Понякога се заслушваше в шума на тръбите и се питаше как ли изглежда в банята госпожа Мориси, неговата хазяйка; случваше се да си представи твърдостта на покритите й с пяна гърди или тъмната цепка между полукълбата на задника й, когато се навежда да си сложи талк между пръстите на краката. Слава богу, подобни мисли рядко го изтезаваха. А когато положението ставаше нетърпимо, вземаше спечелените от лабораторията пари и отиваше на Грийк Стрийт, за да прекара един час в платената компания на жена на име Анджела (така и не научи фамилията й).

Щяха да минат няколко седмици, преди да я навести пак обаче. Каквото и да беше правил снощи (или по-точно да му бяха правили), анатомията му беше пострадала сериозно. Сигурно – това беше единственото разумно обяснение, макар и да не помнеше нищо – е бил нападнат и пребит на връщане от лабораторията. Или е влязъл в бар и някой се е сбил с него. Беше се случвало и преди. Имаше лице, което подбуждаше пияниците към насилие.

Джером стана от леглото и се запъти с накуцване към малката баня. Очилата му ги нямаше на обичайното място до огледалото над мивката, затова не успя да се огледа добре, но все пак видя, че физиономията му е изподрана като остатъка от тялото. За капак над лявото му ухо липсваше кичур коса – някой го беше изтръгнал – и по врата му имаше струйка засъхнала кръв. Той се зае да почисти раните и ги проми със спирт, като стискаше зъби. После се върна в стаята, за да потърси очилата. Претърси навсякъде, но не ги намери. Прокле глупостта си и извади старите. Те не отговаряха на сегашните му диоптри – зрението на Джером се беше влошило значително през последните месеци, – но поне избистриха донякъде обстановката.

Чувстваше се потиснат от болката и от нежеланите мисли за госпожа Мориси. За да се ободри малко, пусна радиото. Винаги беше презирал популярната музика и нейните привърженици, но сега, докато се мотаеше из стаята и отлагаше болезненото навличане на грубите дрехи върху изподраното си тяло, песните събудиха в него някаква непозната емоция. Сякаш чуваше думите и музиката за пръв път; сякаш цял живот е бил сляп за романтиката, която крият. Той забрави за болката и се заслуша като омагьосан. Песните разказваха една гладка и обсебваща история – за любов, която е била изгубена и намерена само за да бъде изгубена отново. Лиричните текстове изпълваха въздуха с метафори – повечето нелепи, но въпреки това въздействащи. За рай и горящи сърца; за птици, камбани, пътешествия и залези; за страстта като лудост, волен полет и невъобразимо съкровище. Песните не го успокояваха с глупавата си сантименталност. Те го шибаха като камшик и – въпреки посредствените си рими и баналните си мелодии – му разкриваха един свят, подчинен на желанията. Джером се разтрепери и преуморените му очи (заради остарелите очила е, реши той) започнаха да му играят номера. Стори му се, че кожата му свети на места и че от върховете на пръстите му изскачат искри.

Мъжът се взря в ръцете си. Вместо да се разсее под втренчения му поглед, илюзията се засили. По вените му запълзяха ярки, тлеещи като въглени топчета, които се умножаваха, докато ги гледаше. Колкото и да е странно, това не го разтревожи. Разгарящият се огън просто отразяваше страстта в историята, която песните му разказваха. Любовта, твърдяха те, е във въздуха – спотайва се зад някой ъгъл и само чака да я намериш. Джером се замисли отново за вдовицата Мориси от долния апартамент; представи си как се отдава на ежедневните си занимания и въздиша като него в очакване на своя принц. Колкото повече си мислеше за нея, толкова повече се разпалваше. Жената нямаше да го отблъсне, уверяваха го песните. А ако все пак отхвърлеше любовта му, той трябваше да продължи да упорства (настояваха те), докато тя не се предаде. Джером си представи как вдовицата се предава и огънят го погълна. Започна да се смее и тръгна към долния етаж, като остави радиото да пее зад гърба му.

* * *

По-голямата част от сутринта на Карнеги премина в съставяне на списък с хората, които работеха като експериментални обекти за лабораториите „Хюм“. Инспекторът беше срещнал известно нежелание от страна на собствениците да му предоставят архивите си въпреки ужасното престъпление, извършено в собствеността им. Накрая, малко след 12 часа на обяд, те му представиха набързо изготвен доклад с биографии на обектите – точно 54 на брой – и техните адреси. Нито един от тях, твърдяха собствениците, не отговарял на описанието, дадено им от полицията. Очевидно Данс и Уелс били използвали лабораторията си, за да работят по частни проекти. Собствениците не насърчавали подобни проучвания, но двамата доктори били в управителния съвет, така че се ползвали с известна свобода в това отношение. Това обяснявало и защо търсеният мъж не фигурира в регистрите им. Карнеги не се обезсърчи от доклада, просто нареди да снемат снимки на мъжа от видеозаписите и ги връчи на подчинените си заедно с придобитите имена и адреси. Останалото беше въпрос на оперативна работа и търпение.

* * *

Лио Бойл прокара пръст по списъка с имена, който беше получил.

– Още четиринайсет – каза той. Шофьорът изсумтя и Бойл го погледна. – Ти беше партньорът на Макбрайд, нали?

– Аха – отговори Дули. – Само че Върждил го отстраниха.

– Защо?

Той се намръщи.

– Защото си изпусна нервите. Така и не се научи как се прави арест.

Колата спря.

– Това ли е мястото? – попита Бойл.

– Казахте номер 80. Това е 80. Пише го на вратата. Осем, нула.

– Видях.

Бойл слезе от патрулката и тръгна по алеята. Къщата беше голяма и разделена на апартаменти. Звънците бяха няколко. Той натисна онзи, на който пишеше Дж. Тредголд – името от списъка, – и зачака. От петте къщи, които бяха посетили до момента, две се оказаха необитаеми, а собствениците на останалите три не приличаха изобщо на злосторника.

Изчака няколко секунди и натисна пак звънеца, този път продължително.

– Сигурно няма никой – предположи Дули, който беше останал на улицата.

– Така изглежда – съгласи си Бойл, но зад матираното стъкло на вратата се мярна неясна фигура. – Чакай.

– Какво има?

– Има някой, но не отваря.

Той натисна отново звънеца, после и другите. Дули се приближи към него, като размаха ръка, за да прогони една досадна оса.

– Сигурен ли сте?

– Видях някого.

– Натиснете другите звънци – предложи Дули.

– Вече го направих. Който и да е там, не иска да отвори. – Той потропа по стъклото. – Отворете! Полиция!

„Много умно – помисли си Дули. – Що не опиташ с мегафон, че и на небето да разберат какви сме?“ Вратата, разбира се, си остана затворена и Бойл се обърна към него.

– Има ли заден двор?

– Да, сър.

– Тогава върви отзад, докато онзи не е избягал.

– Не трябва ли да извикаме...

– Действай. Аз ще остана тук да пазя. Ако успееш да влезеш в къщата, ела и ми отвори.

Дули се втурна да изпълни задачата и Бойл остана сам. Натисна отново звънците, после допря лице до стъклото. Антрето изглеждаше празно, нищо не помръдваше. Нима птичката е успяла да излети? Той се върна в началото на алеята и вдигна очи към пустите прозорци. Дули трябваше да се е появил досега или поне да се е обадил. Разтревожен от липсата му и притеснен, че може да са изпуснали заподозрения, Бойл реши да се довери на интуицията си и да заобиколи къщата.

Дули беше оставил вратата на задния двор отворена. Бойл влезе вътре и надзърна през прозореца на една празна всекидневна, след това се насочи към задния вход на къщата. И той беше отворен, но полицаят не се виждаше никъде. Бойл прибра в джоба си снимката и списъка, после влезе в коридора. Тишината го изнервяше, но не искаше да вика Дули, за да не предупреди престъпника за присъствието си. Обиколи жилището, като стъпваше на пръсти. Всички стаи бяха пусти. Стигна до предната врата на апартамента. Зад нея се простираше антрето, в което беше зърнал онази фигура. Бойл спря. Къде се беше дянал Дули?

Зад вратата се разнесе стон.

– Дули?

Отговори му нов стон. Бойл влезе в антрето. Видя още три врати – и трите затворени. Навярно водеха в други апартаменти. На кафявата изтривалка пред входната врата на къщата лежеше захвърлена или изпусната полицейската палка на Дули. Той преглътна страха си и тръгна по коридора. Стонът се повтори, този път по-наблизо. Бойл се огледа и видя стълбище. Там, на междинната площадка, лежеше полицаят. Беше в полубезсъзнание. Дрехите му бяха разкъсани и увисналите му слабини бяха изложени на показ.

– Какво става, Дули? – попита Бойл и тръгна към стълбите.

Полицаят чу гласа му и завъртя глава. Замъглените му очи се разшириха от ужас.

– Всичко е наред – помъчи се да го успокои началникът му. – Аз съм.

Изведнъж осъзна, че Дули не гледа към него, а към нещо зад гърба му. Той се обърна, за да види причината за страха му, но вече беше късно – една фигура го нападна и го събори на земята. Бойл падна с ругатня на пода, после нападателят го сграбчи за якето и за косата и го изправи отново на крака. Разпозна веднага безумното лице срещу него – оредяващата коса, безволевата уста, гладът, – но въпреки това се изненада. Не очакваше, че мъжът ще бъде гол като бебе. Не очакваше и че ще бъде възбуден. Но възбудата му беше очевидна – взираше се с лъскавото си око в Бойл, а когато безумецът започна да разкъсва дрехите му, стана ясно и какви намерения има.

– Дули! – изпищя заместник-инспекторът, когато Джером го метна през коридора. – За бога! Дули!

После се блъсна в отсрещната стена и молбите му секнаха. Лудият се озова при него само след секунда и заби лицето му в шарките на тапета. Пред очите на Бойл затанцуваха цветя и птички. Опита се да се бори, но страстта на нападателя беше безгранична. Той задържа лицето на заместник-инспектора навряно в стената, а с другата си ръка разкъса панталона и бельото му.

– Божичко – промълви Бойл на шарения тапет, – моля те, Господи, нека някой да ми помогне.

Но молитвите му не дадоха повече резултат от опитите за съпротива. Беше притиснат към стената като пеперуда върху парче корк, която всеки миг ще бъде прободена. Той стисна очи и по бузите му закапаха сълзи на безсилие. Лудият пусна главата му и проникна насилствено в оголения му задник. Бойл отказа да изкрещи. Болката, която изпита, не можеше да се мери със срама му. Добре, че Дули беше в безсъзнание и нямаше да има свидетели на това унижение.

– Спри – промълви той в стената.

Не на нападателя, а на собственото си тяло – увещаваше го да не се поддава на неканеното удоволствие. Но нервните му окончания го предадоха и след малко пламнаха от огнената страст на изнасилвача. Въпреки пронизващата болка някаква непростима част от Бойл се наслаждаваше на ставащото.

Дули се изправи тромаво на стълбите. Кръстът му – така и не се оправи напълно след автомобилната катастрофа, която преживя миналата Коледа – го болеше ужасно след сблъсъка с лудия. И най-малкото движение беше истинска агония. Сгърчен от болка, той слезе бавно по стълбището и зяпна изумен от сцената, която го посрещна в коридора. Бойл, този надменен кариерист, да се остави да го опънат отзад като закъсало за пари наркоманче? Дули остана като хипнотизиран от гледката в продължение на няколко секунди, после отмести очи и ги насочи към изпуснатата си палка. Затътри се предпазливо към нея, но ненормалникът изобщо не погледна към него – беше прекалено зает с дефлорацията.

Джером слушаше как тупти сърцето на Бойл. Туптеше съблазнително и все по-силно. Искаше го – искаше да вземе топлината и живота му. Ръката му се премести върху гърдите на мъжа и той зарови нокти в плътта.

– Дай ми сърцето си – каза Джером като в една от онези песни.

Бойл изкрещя в стената. Беше виждал снимки на жената от лабораторията и раната, която зееше в гръдния й кош, се беше запечатала в съзнанието му. Сега маниакът се подготвяше да извърши същата жестокост. „Дай ми сърцето си.“ Паникьосан до крайност, той събра сили и възобнови борбата, като изви ръце и започна да дере и дърпа Джером. Успя да отскубне няколко кичура от косата му, но това не спря ритмичните тласъци на изнасилвача. Тогава се пресегна между краката си, за да кастрира копелето. През това време Дули нападна мъжа с палката си, като обсипа главата му с градушка от удари. Бойл се възползва от раздвоеното внимание на Джером и се притисна силно към стената. Маниакът изпусна хлъзгавите му от кръв гърди. Заместник-инспекторът го блъсна с гръб и успя да се освободи напълно от него. Телата им се разделиха. Бойл се обърна, кървящ, но невредим, и видя как Дули подгони мъжа по коридора, като продължи да налага русата му глава. Джером не полагаше особени усилия да се защити. Пламтящите му очи (досега Бойл не беше виждал очи, на които да им подхожда повече това определение) бяха приковани в обекта на страстта му.

– Убий го! – промълви той, когато безумецът се усмихна – усмихна му се! – въпреки болезнените удари. – Строши му всички кости!

Но полицаят, който и без това едва се държеше на крака, не успя да изпълни заповедта. Прекъсна го един глас от дъното на коридора. На вратата, през която беше влязъл Бойл, стоеше жена. И тя беше станала жертва на изнасилвача – личеше си по раздърпания й вид, – но явно пристигането на Дули в къщата й беше дало възможност да избяга, преди да пострада по-сериозно.

– Арестувайте го! – извика жената, като посочи похотливеца. – Опита се да ме изнасили!

Дули пристъпи към мъжа, но Джером нямаше намерение да става затворник. Той го удари в лицето и го запрати към входната врата. Полицаят се подхлъзна на кафявата изтривалка и залитна. Когато възстанови равновесието си, видя, че маниакът е побягнал. Помъчи се да го настигне, но скъсаният панталон го спъна и чевръстият Джером изтича нагоре по стълбището.

– Извикай подкрепление – каза му Бойл. – Бързо.

Полицаят кимна и отвори входната врата.

– Има ли друго стълбище към горния етаж? – попита заместник-инспекторът госпожа Мориси. Тя поклати глава. – Значи копелето е в капан. Размърдай се, Дули! – Дули закуцука по алеята. – А вие си намерете някакво оръжие. Нещо солидно.

Жената кимна и изчезна обратно в апартамента. Бойл остана превит до отворената врата. Подухна ветрец и охлади изпотеното му лице. Дули викаше подкрепление по радиостанцията в колата. Скоро щяха да пристигнат още полицаи и да отведат мъжа. Нямаше да има възможност да си отмъсти. Правосъдната система щеше да се задейства, а той просто щеше да гледа отстрани. Ако искаше да спаси остатъка от достойнството си, трябваше да го направи сега. Ако не стореше нищо, ако останеше да се свива тук с пламтящи вътрешности, никога нямаше да се отърси от ужаса, че е бил предаден от собственото си тяло. Трябваше да действа сега; трябваше да заличи с юмруци усмивката от лицето на изнасилвача, иначе щеше да се отвращава от себе си, докато споменът не избледнее.

Нямаше избор. Без да му мисли повече, той се изправи и тръгна по стълбите. Беше стигнал до междинната площадка, когато осъзна, че не носи оръжие. Въпреки това не се върна – знаеше, че ако слезе отново долу, ще изгуби моментната си решимост. Затова продължи. Беше готов да загине, ако е необходимо.

На горния етаж имаше само една отворена врата. През нея се чуваше звукът на радио. Дули влезе в антрето, за да съобщи, че е извикал подкрепление, и млъкна изненадано насред думата, когато осъзна, че шефът му го няма. Бойл го игнорира и пристъпи в апартамента.

Нямаше никой. Отне му няколко секунди да провери кухнята, малката баня и всекидневната. Бяха празни. Той се върна в банята и надникна през отворения прозорец. Разстоянието до градината под него не беше чак толкова голямо, а и тревата изглеждаше смачкана. Престъпникът беше избягал.

Бойл прокле мудността си и увеси нос. По вътрешната страна на бедрото му се стичаше топла струйка, а от съседната стая се носеха любовни песни.

* * *

Този път Джером нямаше дупки в паметта. Срещата му с госпожа Мориси, която Дули беше прекъснал, и последвалата сцена с Бойл само бяха разпалили допълнително огъня, който го изгаряше. Сега, на светлината на тези пламъци, той виждаше ясно престъпленията, които е извършил. Спомняше си с ужасяваща яснота лабораторията, инжекцията, маймуните и кръвта. Но нещата, които си спомняше (имаше още много), не го караха да се чувства зле. Срамът и моралните му угризения бяха погребани под огъня, който ближеше плътта му с подновен ентусиазъм.

Той свърна в една глуха пресечка, за да се приведе в приличен вид. Дрехите, които бе награбил по време на бягството си, не си подхождаха, но щяха да го предпазят от нежелано внимание. Докато се обличаше – тялото му се напрегна, сякаш се възмущаваше, че искат да го скрият, – Джером се опита да обуздае бурята, която бушуваше в главата му. Но пламъците не искаха да се кротнат. Всяка фибра в него откликваше на околния свят. Дърветата, строени като войници край улицата, стената зад гърба му, паважът под босите му крака – всичко, което го заобикаляше, вече гореше със свой собствен огън, подпален от искрите, които Джером изпускаше. Той се усмихна на разпространяващия се пожар и пламналият свят му отговори с усмивка.

Възбуден до крайност, мъжът се обърна към стената зад гърба си. Слънчевите лъчи я бяха затоплили и тухлите миришеха апетитно. Той целуна грапавите им лица и плъзна пръсти по пукнатините и пролуките им. После си разкопча панталона, като мърмореше сладникави безсмислици, намери една услужлива дупка и я запълни. В съзнанието му се разляха образи: женски и мъжки анатомии, преплетени в едно неотделимо цяло. Облаците над главата му също пламнаха. Омагьосан от гледката на горящите им тела, Джером започна да свършва. Дишането му се накъса. А екстазът? Той със сигурност щеше да продължи вечно.

По гръбнака му изведнъж се стрелна болка – от мозъчната кора към тестисите и обратно. Мъжът се сгърчи. Изпусна стената и се изпразни агонизиращо във въздуха, после се строполи на паважа. Остана да лежи там, докато ехото от първичния спазъм затихваше. В устата му имаше кръв; усети вкуса й. Беше ли прехапал устната или езика си? Не му се вярваше. В топлия въздух над главата му се виеха лениво птици, а пламтящите облаци бавно гаснеха.

След няколко секунди се изправи и видя монетите от сперма, които беше пръснал по земята. Гледката извика отново чезнещите видения и той си представи как семето му опложда камъка. Какви поразителни деца би могъл да дари на света, ако можеше да оплоди някое дърво или камък! Щеше да изтърпи с радост агонията на зачеването, стига подобни чудеса да бяха възможни. Но паважът остана безразличен към молбите на семето му. Видението угасна като пламъците в небето и величието на мига отмина.

Джером прибра окървавения си пенис, облегна се на стената и се замисли за странните събития от последните дни. Явно преминаваше през някаква сериозна метаморфоза. Екстазът, който го беше обхванал (и щеше несъмнено да го завладее пак), не приличаше на нищо познато. Каквото и вещество да му бяха инжектирали, то не даваше признаци, че ще напусне организма му по естествен път. Продължаваше да усеща огъня от нощта на бягството си от лабораториите, но сега присъствието му беше по-изгарящо от всякога.

Той живееше нов живот и мисълта за това, макар и плашеща, го екзалтира. Беше ужасно замаян и възбуден, затова изобщо не му хрумна, че новият живот обикновено води и до нови начини на смърт.

Началниците на Карнеги го бяха предупредили, че искат резултати. Сега инспекторът изливаше върху подчинените си същата словесна буря, която бе получил. Така стояха нещата с унижението: висшестоящият излива гнева си върху нисшестоящия, а той – върху следващия в йерархията. Карнеги понякога се чудеше на кого си го изкарва последният човек във веригата – на кучето си навярно.

– Този изверг продължава да е на свобода, господа, въпреки че снимката му е в повечето сутрешни вестници, а методът му на действие – меко казано, арогантен. Ние ще го заловим, разбира се, но искам да го пипнем сега, преди да е стоварил на плещите ни ново убийство...

Телефонът иззвъня. Вдигна го заместникът на Бойл, Миджън, а инспекторът довърши гневната си тирада.

– Искам го до двайсет и четири часа, господа. Това е срокът, който ми отпуснаха, и времето, с което разполагате. Двайсет и четири часа.

– Сър? – прекъсна го Миджън. – Обажда се Йохансон. Иска да говори с вас, било спешно.

– Добре. – Инспекторът взе слушалката. – Карнеги е, слушам.

Гласът в другия край на линията беше толкова тих, че едва се чуваше.

– Карнеги, преровихме лабораторията и разбрахме всичко, което може да се разбере за опитите на Данс и Уелс.

– И?

– Изследвахме и следите от химикала, който са инжектирали на обекта с онази спринцовка. Мисля, че открихме Момчето.

– Какво момче? – попита инспекторът. Недомлъвките на Йохансон започваха да го дразнят.

– Сляпото момче, Карнеги.

– И?

Мъжът замълча и на Карнеги му се стори, че се усмихва в слушалката, преди да отговори.

– Мисля, че е по-добре да го видиш с очите си. Да речем към обяд?

* * *

Йохансон би могъл да бъде един от най-прочутите отровители в историята. Имаше всички необходими качества. Подреден ум (опитът на Карнеги показваше, че отровителите са изключително подредени хора), слонско търпение (някои отрови действат бавно) и – най-важното – енциклопедични познания по токсикология. Инспекторът беше наблюдавал работата му по два предходни случая и беше видял колко е изкусен – спектакъл, от който да ти се смрази кръвта.

Йохансон беше настоял да проведе изследването си в лабораторията на доктор Данс, защото полицейските не били така добре оборудвани. И с помощта на двамата си асистенти беше превърнал хаоса, оставен от експериментаторите, в образец на ред. Само маймуните продължаваха да създават безпорядък. Усмиряването им не беше по силите дори на токсиколога.

– Не беше трудно да открием какъв химикал са използвали върху твоя човек – каза той, – просто сравнихме остатъците в спринцовката с материалите в стаята. Изглежда, са работили по създаването на това вещество или негови разновидности от доста време. Тукашните хора, разбира се, твърдят, че не знаят нищо по въпроса. И съм склонен да им вярвам. Мисля, че нашите доктори са извършвали частен експеримент.

– Какъв експеримент?

Йохансон си свали очилата и започна да ги бърше с края на червената си вратовръзка.

– Отначало решихме, че се разработвали някакъв халюциноген. В някои отношения химикалът прилича на наркотик. Всъщност, ако се абстрахираме от методите им, мисля, че са направили много вълнуващо откритие. Откритие, което ни отвежда в една съвсем нова територия.

– Значи не е наркотик?

– Наркотик е, разбира се – отговори Йохансон и си сложи отново очилата, – но е създаден с много специфична цел. Виж сам.

Той отведе Карнеги при наредените в редица клетки. Беше отворил междинните им врати, така че макаците да могат да общуват свободно помежду си. Резултатът не беше изненадващ – групов животински секс. „Защо маймуните се чукат постоянно?“, запита се инспекторът. Беше видял идентична гледка, когато бе завел децата си като малки в зоологическата градина в Риджънтс Парк, и тя беше предизвикала поредица от неудобни въпроси. След този случай спря да ги води там, едно унижение му стигаше.

– Нямат ли си друга работа? – попита Карнеги, като извърна очи, за да ги насочи миг по-късно към една особено страстна тройка – беше трудно да се каже кой крайник на кого е.

– Повярвай ми – подсмихна се токсикологът, – това е нищо в сравнение с нещата, които ги видяхме да правят непосредствено след като ги инжектирахме с химикала. Тогава зарязаха всички обичайни поведенчески модели. Престанаха да си разменят сексуални сигнали и да се ухажват. Храната вече не ги интересува. Не искат да спят. Просто се чукат като ненормални. Нищо друго не ги вълнува. Ако не успеят да изхвърлят химикала от организма си, сигурно ще се чукат до смърт.

Инспекторът обходи с поглед останалите клетки. Навсякъде една и съща гледка: групови изнасилвания, хомосексуални сцени, настървено мастурбиране.

– Нищо чудно, че докторите са запазили в тайна откритието си – продължи Йохансон. – Разработвали са вещество, което е щяло да ги направи ужасно богати. Афродизиак, който наистина действа.

– Афродизиак?

– Повечето са безполезни. Рог от носорог, живи змиорки в сметанов сос, ей такива символични неща. Предизвикват възбуда по асоциативен път.

Карнеги се сети за глада в очите на Джером. Имаше го и в очите на маймуните. Глад и отчаянието, до което гладът води.

– И от мазилата няма файда. Cantharis vesticatora...

– Какво е това?

– Познаваш го под името испанска муха. Екстракт, извлечен от бръмбар. И от него няма полза. В най-добрия случай тези неща просто дразнят нервната система. Но това... – Той му показа шишенце с безцветна течност. – Това е направо гениално.

– Маймуните не ми изглеждат особено щастливи.

– Защото афродизиакът се нуждае от още обработка. Създателите му са били нетърпеливи; трябвало е да изчакат още две-три години, преди да го тестват върху живи обекти. В сегашната си форма е почти смъртоносен, но след време е щял да стане идеален. Важното е, че са заобиколили механичните проблеми. Това вещество действа директно на сексуалното въображение, на либидото. Възбудиш ли мозъка, тялото също ще се възбуди. В това е номерът.

Една от близките клетки издрънча и Карнеги извърна очи от бледото лице на Йохансон. Един от женските макаци беше зарязал любовниците си, беше скочил на телената мрежа и протягаше лакоми пръсти към инспектора. Останали на сухо, партньорите му моментално се нахвърлиха върху анусите си.

– А защо „Сляпо момче“? – попита той. – Джером ли имат предвид?

– По-скоро Купидон от „Сън в лятна нощ“ – отговори токсикологът и изрецитира:

Такава е на любовта мощта,

че възвишава низките неща.

Сега да си представя ясно мога

защо й ваят и рисуват бога

с превръзка на очите и с криле –

припряна слепота! От туй по-зле!12

12 Стиховете са в превод на Валери Петров. – Б. пр.

– Никога не съм харесвал Шекспир – заяви Карнеги и се загледа отново в женската маймуна. – А Джером?

– В кръвта му има голяма доза от химикала.

– Значи е разгонен като тях!

– Понеже интелектуалните му възможности са по-големи, навярно се контролира по-добре. Но както знаеш, сексът може да направи всеки на маймуна. – Йохансон се подсмихна на собственото си остроумие. – Когато сме възбудени, всичко друго остава на заден план. Тогава сексът ни обсебва напълно и сме способни – или поне вярваме, че сме способни – на необикновени подвизи.

– Нищо героично няма в едно изнасилване – отбеляза Карнеги, за да сложи край на възторжената реч на токсиколога.

Но Йохансон не беше приключил.

– Един безкраен секс без компромиси и извинения. Представи си само. Мечтата на Казанова.

* * *

Светът беше видял толкова много епохи: епохата на Просвещението, на Реформацията, на Разума. Беше ред на епохата на Желанието. А след това: край на епохите, а може би и на всичко останало. Защото пожарът, който набираше сила в момента, беше по-свиреп, отколкото наивният свят подозираше. Един ужасяващ безкраен пожар, който щеше да изпепели човечеството.

Ето това си мислеше Уелс, докато лежеше в леглото. Беше в съзнание от няколко часа, но го криеше. Когато в стаята му влезеше медицинска сестра, той затваряше очи и забавяше дишането си. Знаеше, че не може да се преструва вечно, но спечелените часове му даваха възможност да обмисли действията си оттук нататък. Като начало трябваше да се върне в лабораториите. Имаше документи, които трябваше да унищожи, и видеокасети, които да изтрие. Беше решил, че занапред всичката информация за проект „Сляпо момче“ ще съществува единствено в главата му. Така щеше да запази пълен контрол над шедьовъра си и да го предпази от открадване.

Парите, които можеше да спечели от откритието си, никога не го бяха вълнували особено, въпреки че си даваше ясна сметка колко доходоносен ще бъде един работещ афродизиак. Материалните богатства не го интересуваха. Първоначалната му мотивация да разработи химикала – бяха го открили случайно, докато тестваха ново лекарство за шизофреници – беше чисто изследователска. Но месеците на тайна работа бяха променили мотивите му. Уелс беше започнал да гледа на себе си като на вестител на ново хилядолетие. И нямаше да позволи да му отнемат тази свещена роля.

Такива неща си мислеше, докато лежеше в леглото си и чакаше удобен момент да избяга.

* * *

Вървящият по улиците Джером би потвърдил с радост виденията на Уелс. Едва ли имаше човек, по-нетърпелив да посрещне епохата на Желанието. Той виждаше знамения за идването й навсякъде: по рекламните билбордове и тентите на кината, по витрините на магазините и телевизионните екрани – навсякъде, където рекламираха човешки тела. А там, където плътта не продаваше изделия от камък и стомана, тези продукти будеха желание със собствения си вид. Подминаваха го автомобили, които притежаваха всевъзможни еротични атрибути освен дъх – извивките на телата им блестяха, а вътрешностите им бяха съблазнително меки. Сградите, които срещаше по пътя си, предизвикваха сексуални асоциации със своите шпилове, коридори и сенчести площадки с пенливи фонтани. Улиците и площадите бяха пълни с хиляди дребни изкушения, а по тях крачеха и живи същества.

Спектакълът поддържаше огъня на Джером и го подхранваше. Трябваше да полага огромни усилия на волята, за да не се заглежда във всяко създание, което попадаше пред очите му. Някои хора усещаха горещината му и го заобикаляха. Кучетата също я усещаха. Част от тях го последваха, възбудени от собствената му възбуда. Около главата му вече кръжаха ескадрони от мухи. Но Джером започваше да свиква със състоянието си и това му помагаше да се контролира. Знаеше, че ако даде публичен израз на страстта си, властите ще го подгонят и така ще осуетят приключенията му. Пожарът, който беше запалил, скоро щеше да се разпространи. Тогава щеше да се къпе открито в него, но междувременно не биваше да привлича внимание.

От време на време използваше платените услуги на една млада жена в Сохо и сега бързаше да отиде при нея. Следобедът беше задушен, но горещината не беше изцеждила силите му. Не беше ял нищо от предишната вечер, но въпреки това не изпитваше глад. Когато тръгна по тясното стълбище към апартамента на първия етаж, в който очакваше да намери Анджела, Джером се чувстваше здрав като атлет и кипеше от енергия. Спретнато облеченият сводник със зорки очи, който обикновено висеше на върха на стълбището, сега не се виждаше никъде. Той се приближи до апартамента и почука. Никой не му отговори. Потропа отново, този път по-настойчиво. Една от съседните врати се отвори и на прага й застана четиресетинагодишна дебелана.

– Какво искаш?

– Жената.

– Анджела си замина. И ти се махай. Това не е приют.

– Кога ще се върне? – попита той, като се опитваше да сдържи апетита си.

Жената, която беше висока колкото Джером и два пъти по-тежка, тръгна заплашително към него.

– Момичето няма да се върне, така че по-добре се пръждосвай оттук, докато не съм извикала Исая.

Той я изгледа преценяващо. Със сигурност беше проститутка като Анджела, макар че не беше нито толкова млада, нито толкова красива.

– Чувам сърцето ти – каза й Джером с усмивка.

– Казах ти...

Той се запъти към нея и тя отстъпи назад. Не изглеждаше уплашена, а по-скоро отвратена.

– Ако извикам Исая, ще съжаляваш – предупреди го жената.

Ритъмът на сърцето й се учести.

– Изгарям – каза й Джером.

Тя се намръщи; беше изгубила словесната битка.

– Не се доближавай до мен. Предупреждавам те.

Туптенето на сърцето й се забърза още повече и подейства на Джером като магнит: беше пълно с топлина и живот.

– Дай ми сърцето си.

– Исая!

Никой не се отзова на вика й, никой не дотича. Той я привлече към себе си и й запуши устата. Жената го обсипа със серия от удари, но болката само подхрани пламъците му. Вече гореше целият, а слабините, коремът и главата му бяха нажежени като пещи. По-голямото й тегло не можеше да се мери със силата на страстта му. Джером я блъсна в стената – пулсът на сърцето й гърмеше в ушите му – и зацелува врата й, после разкъса тънката рокля, за да освободи гърдите под нея.

– Не викай – каза успокоително той. – Няма да ти сторя нищо лошо.

Жената поклати глава и измуча „Няма“ в дланта му. Джером отпуши устата й и тя си пое трескаво въздух. Къде се бавеше Исая? Сигурно щеше да дойде всеки миг. Беше уплашена за живота си – как блестяха очите на непознатия! – затова реши, че е по-добре да не се съпротивлява. Знаеше от опит, че страстта на мъжете е краткотрайна. Обещаваха й целия свят, а след половин час от хвалбите им оставаха само разочарование и мокри чаршафи. Изгарял бил! Е, добре, ще изтрае глупавите му брътвежи; беше чувала и по-лоши неща. Ще изтърпи и члена му, който не спираше да й досажда – нищо в тези смешни атрибути не беше в състояние да я нарани или изненада.

Джером искаше да стисне сърцето й, да го размаже по лицето си, да се окъпе в кръвта му. Сложи длан върху разголените й гърди и усети как пулсира.

– Харесват ти, нали? – попита го жената. – Не си първият, който...

Той заби нокти в кожата й.

– По-леко, скъпи – смъмри го тя, докато надничаше над рамото му за Исая. – Бъди по-нежен, имам само едно тяло.

Джером натисна и под ноктите му бликна кръв.

– Не прави така.

– Трябва да го извадя – обясни й той, без да спира да дълбае.

И жената осъзна, че това, което се случва, е нещо повече от любовна игра.

– Спри! – каза тя и после запищя – беше започнал да разкъсва плътта й.

Исая, който се намираше пред една от съседните сгради, изпусна току-що купената френска торта и хукна към вратата. И преди беше напускал поста си заради любовта към сладкото, но този път май щеше да му е последен. От първия етаж се чуваха ужасни звуци. Той изкачи на бегом стълбите. Гледката, която завари, надминаваше и най-лошите му очаквания. Някакъв мъж беше притиснал Симон до стената и я изнасилваше. В краката им имаше кръв, но беше трудно да се каже дали е нейна, или негова.

Исая изрева. Джером се обърна с окървавени ръце и видя как един гигант с костюм от „Севил Роу“13 посяга да го сграбчи. Той побърза да извади инструмента си, но вече беше късно. Исая го издърпа от жената и тя се скри разплакана в апартамента.

13 Улица в Лондон, известна с модните си къщи, които предлагат луксозни мъжки костюми по поръчка. – Б. пр.

– Шибан изрод – каза великанът и го обсипа със залп от юмруци.

Джером се олюля, но беше прекалено възбуден, за да се уплаши. Веднага щом се окопити, той се нахвърли върху сводника като разярен павиан. Изненадан от бясната му атака, Исая загуби равновесие и се стовари върху една от вратите на етажа. Тя се отвори под тежестта му и гигантът падна в мръсната тоалетна зад нея, като си удари главата в ръба на тоалетната чиния. Дезориентиран от удара, той застена върху опикания линолеум с ръце на кръста. Джером чу примамливия шум на кръвта във вените му, подуши захарта в дъха му и се изкуши да остане. Но инстинктът му за самосъхранение надделя – Исая вече правеше опити да се изправи, – затова се обърна и хукна по стълбите.

Горещият ден го посрещна и той се усмихна. Улицата го искаше повече от дебелата жена и Джером нямаше търпение да й се отдаде. Тръгна по паважа с издут от желание панталон. От стълбището зад гърба му се разнесе тропотът на великана. Той се разсмя и си плю на петите. Възбудата, която го изгаряше, му даде крила. Хукна по улицата, без да се интересува дали Захарния дъх го преследва. Пешеходците се отдръпваха равнодушно пред опръскания с кръв сатир – живееха в невъзмутима епоха. Неколцина от тях го посочиха; сигурно го бяха взели за актьор. Повечето изобщо не го забелязаха. Джером навлезе в лабиринт от задни улички, без да се обръща – беше сигурен, че Исая е по петите му.

Случайността го отведе на уличния пазар. А може би не беше случайността, а миризмата на месо и плодове, в която му се прииска да се гмурне. Тесният проход гъмжеше от купувачи, зяпачи и отрупани със стока сергии. Джером се запровира щастливо в тълпата, като не пропускаше да се отърка в нечий задник или бедро – имаше изобилие от напращяла плът. Какъв ден! Двамата с хуя му не можеха да се нарадват на късмета си.

Зад него прогърмя гневният глас на Исая. Джером ускори ход и се насочи към най-пренаселената част от пазара, за да се скрие в горещата преса от тела. Всеки допир беше болезнен екстаз. Всеки оргазъм – а те го връхлитаха един след друг – сух спазъм. Гърбът го заболя, топките също. Но какво представляваше тялото му в момента? Просто плоча, която крепеше един необикновен монумент – неговия член. Главата му беше без значение, мозъкът – също. Ръцете му бяха създадени с една-единствена цел – да притеглят любовта към монумента, а краката му – да водят настойчивия жезъл там, където ще намери удовлетворение. Джером беше една ходеща ерекция, а светът – пълен с дупки. Плът, тухла, стомана – не му пукаше какво ще изнасили.

Внезапно тълпата се раздели и той се озова на тясна пресечка. Между сградите се лееше слънчева светлина и усилваше горещината. Джером искаше да се върне в морето от тела, но подуши нещо и видя гледка, която го накара да продължи по горещата улица. На няколко метра от него стояха трима голи до кръста младежи. Бяха заобиколени от струпани на купчини щайги, а във всяка щайга имаше по дузина кошници с ягоди. Годината беше изобилна на плодове и много от тях бяха започнали да гният от безмилостната жега. Тримата работници ровеха в кошниците, отсяваха развалените ягоди и ги хвърляха в канавката. Миризмата в тясната пресечка беше съкрушителна – сладка смрад с такава сила, че би прогонила всеки натрапник. Но Джером беше изгубил способност да се отвращава, вече не изпитваше погнуса от нищо. Светът беше такъв, какъвто е – и за добро или за зло той щеше да се венчае за него. Затова стоеше и наблюдаваше прехласнато гледката: потните сортировачи, които блестяха под слънцето; изпръсканите им с ален сок ръце и тела; рояците от насекоми във въздуха; разтичащите се купчини от изгнили ягоди. Погълнати от лепкавата си работа, отначало младежите не го забелязаха. После единият вдигна глава и откри необикновеното същество, което ги наблюдаваше. Понечи да се усмихне, но видя очите на Джером и лицето му замръзна.

– Какво, по дяволите?

Другите сортировачи също вдигнаха глави.

– Сладко – каза Джером.

Чуваше как сърцата им пулсират.

– Вижте го – каза най-младият, като посочи слабините му. – Шибан ексхибиционист.

Четиримата мъже застинаха под слънчевите лъчи; осите се въртяха около ягодите, а в синята ивица между покривите се стрелкаха птици. На Джером му се искаше моментът да не свършва – тук оголеният му член се чувстваше като в рая.

Илюзията не продължи дълго. На гърба му падна сянка. Един от работниците изпусна кошницата, която държеше, и презрелите плодове се изсипаха на земята. Джером се намръщи и понечи да се обърне. Исая го беше намерил. Стоманеният нож на гиганта проблесна като светкавица и в ребрата му избухна болка.

– Божичко! – възкликна най-младият сортировач и си плю на петите.

След кратко колебание братята му го последваха – никой от тях не държеше да вижда кървавата баня.

Раненият мъж изкрещя, но глъчката на пазара погълна вика му. Исая извади острието и от тялото на Джером бликна топлина. Великанът замахна отново, но жертвата му беше по-бърза – отскочи назад и хукна със залитане по улицата. Той се втурна да го довърши, преди някой да е чул виковете му за помощ, но разстоянието между тях растеше с всяка крачка – Джером беше бос, а скъпите велурени обувки на гиганта се пързаляха по лепкавия асфалт.

– Няма да ми избягаш – процеди през зъби Исая.

Събори една кула от щайги и съдържанието им се разпиля пред Джером. Беглецът забави ход, за да се наслади на аромата на натъртените плодове, и тази прищявка едва не го уби. Гигантът го настигна и се приготви да го изкорми. Джером видя как ножът се приближава към корема му и си представи предстоящата болка: разпорващият удар и топлината, която избликва от раната, за да се смеси с кръвта на ягодите в канавката. Видението беше толкова примамливо, че почти му се прииска да се сбъдне.

Това нямаше да е първото убийство на Исая: вече беше затрил двама души. Понеже познаваше безмълвната лексика на акта, той видя поканата в очите на жертвата и я прие с радост. Замахна с ножа, но Джером не се хвърли да го посрещне. Вместо това се отдръпна в последния момент и нападна на свой ред сводника. Исая се наведе, за да избегне юмрука му, и се подхлъзна върху ягодите. Ножът излетя от ръката му и се приземи сред изпочупените щайги. Джером побягна отново, а ловецът спря да потърси оръжието си. Когато най-после го намери, вече беше късно – плячката беше изчезнала в претъпканата с хора улица. Той понечи да прибере ножа в джоба си, но от тълпата излезе един униформен полицай.

– Какво имаме тук? – попита полицаят, като посочи острието.

Исая проследи погледа му. Окървавеният нож беше почернял от мухи.

* * *

Карнеги отпи от горещия шоколад, третият за последния час, и се загледа в настъпването на здрача. Откакто се помнеше, винаги бе искал да бъде детектив. И винаги бе смятал, че свечеряването е магическо време. Нощта се спуска над града и хиляди злодеи навличат злодейските си дрехи, за да излязат да си поиграят. Време за бдителност и строго съблюдаване на морала.

Но тогава е бил малък и не е подозирал каква умора носи здрачът. Сега се чувстваше изцеден и знаеше, че ако изобщо успее да поспи през следващите няколко часа, то ще бъде тук, в този стол, с крака върху отрупаното с пластмасови чаши бюро.

Телефонът иззвъня. Беше Йохансон.

– Още ли бачкаш? – попита инспекторът, впечатлен от отдадеността му към работата.

Минаваше девет. Може би и токсикологът нямаше истински дом, в който да се прибере.

– Чух, че нашият човек е имал доста натоварен ден.

– Така е. Нападнал една проститутка в Сохо, а после го намушкали с нож.

– И въпреки това сте го изпуснали?

– Случва се – отговори Карнеги; беше прекалено уморен, за да се подразни. – Какво мога да направя за теб?

– Просто си помислих, че ще искаш да знаеш: маймуните умират.

– Всичките ли? – оживи се инспекторът.

– Три от четиринайсетте вече са мъртви. Предполагам, че до зори ще ги последват и другите.

– От изтощение ли умират?

Карнеги се сети за бесните оргии в клетките. Кой би могъл да издържи на подобни веселби, без рано или късно да се разпадне?

– Не е от физическа умора. Или поне не каквато си мислиш. Трябва да изчакаме резултата от аутопсиите, за да...

– А от какво според теб?

– Според мен просто изпушват, гръмва им бушонът.

– Какво?

– Мозъците им не издържат на напрежението. Ефектът от химикала не се разсейва. Подхранва се сам. Нарастването на възбудата увеличава ефекта от химикала, а това води до още по-голяма възбуда. Получава се омагьосан кръг. Стават все по-възбудени. Накрая мозъците им не издържат и хоп! – внезапно се озовавам до лакти в мъртви маймуни. – В гласа му отново се появи усмивка. – Не че това спира другите макаци да са забавляват. Тук некрофилията е на почит.

Карнеги погледна изстиналия шоколад. На повърхността му се бе образувала коричка, която се набръчка, щом взе чашата.

– Значи е въпрос на време?

– Да изгърми и нашият човек ли? Да, така мисля.

– Добре, благодаря за информацията. Дръж ме в течение.

– Няма ли да дойдеш да се насладиш на гледката?

– Ще мина и без маймунски трупове, благодаря.

Йохансон се изсмя и Карнеги затвори телефона. Когато се обърна пак към прозореца, нощта вече беше настъпила.

* * *

Токсикологът тръгна към вратата на лабораторията, за да включи осветлението – докато разговаряха с Карнеги, се беше свечерило. Видя удара, който го събори, секунда преди да го улучи във врата. Един от гръбначните му прешлени се счупи и краката му омекнаха. Така и не стигна до ключа на лампата. Падна на земята и когато главата му се стовари на пода, разликата между деня и нощта вече беше чисто теоретична.

Уелс не спря да провери дали ударът е бил смъртоносен: времето му беше ограничено. Прекрачи тялото и се насочи към работния плот на Йохансон. Там, под светлината на една настолна лампа, лежеше мъртва маймуна. Беше очевидно, че смъртта й е била мъчителна. Лицето й беше сгърчено, по широко отворената уста имаше пяна, а в очите – тревога. Част от козината липсваше, изтръгната по време на бесните сношения. На практика по тялото й имаше толкова контузии, че на Уелс му отне половин минута да разбере от какво е умряла.

– Любовта убива – промърмори философски той и се зае да унищожава методично останките от „Сляпо момче“.

* * *

„Умирам – каза си Джером. – Умирам от върховно удоволствие.“ Мисълта го развесели. Беше единствената свързана мисъл в главата му. Не помнеше почти нищо след сблъсъка с Исая и последвалото бягство от полицията. Часовете на криене и близане на рани, през които се бе облекчавал периодично от растящата горещина в тялото му, се сливаха в един безумен сън – сън, от който само смъртта можеше да го пробуди. Пожарът го поглъщаше, изяждаше бавно плътта му отвътре. Ако някой го изкормеше сега, какво щеше да намери? Само въглени и пепел.

Но едноокият му приятел беше жив и настояваше за още. И докато Джером вървеше по заобиколни пътища към лабораториите – къде другаде би могъл да отиде един изкуствено създаден човек, когато шевовете му започнат да се късат? – телените огради го гледаха съблазнително, а тухлените стени му обещаваха безчет грапави удоволствия.

Нощта беше топла и спокойна – нощ за романтика и любовни песни. В един уединен паркинг на няколко пресечки от „Хюм“ Джером видя двама души, които се любеха на задната седалка на колата си – бяха отворили вратите, за да не им е тясно и да влиза повече въздух. Той се поспря да погледа ритуала, омагьосан от преплетените тела и от гръмотевичния шум на двете сърца, които препускаха в единен ритъм.

Жената го забеляза първа и предупреди партньора си, че един пропаднал тип ги зяпа с детинска радост. Мъжът прекъсна ласките си и се обърна да го види. „Горя ли? – запита се Джером. – Имам ли пламъци в косата?“ Бяха ли станали халюцинациите му реалност? Ако се съдеше по физиономиите им – не. На лицата им нямаше страхопочитание, само гняв и погнуса.

– Горя – каза им той.

Мъжът излезе от колата и го заплю. Джером очакваше, че плюнката ще се изпари, когато го докосне, но я усети по лицето и гърдите си като хладен дъжд.

– Махай се! – извика жената. – Остави ни на мира.

Той поклати глава. Мъжът го предупреди, че ако не изчезне моментално, ще му счупи главата. Заплахата не стресна Джером ни на йота – когато хуят заповядва, не разбираш ни от дума, ни от брадва.

Той тръгна към тях и осъзна, че сърцата им вече не бият в синхрон.

* * *

Карнеги се консултира със старата карта, която висеше на стената в офиса му (не я беше сменял от пет години) и отбеляза с топлийка мястото на нападението. Нито една от жертвите не беше пострадала сериозно. Пристигането на кола с купонджии беше прогонило Джером, преди да се е развихрил. Сега районът гъмжеше от полицаи, половин дузина от които въоръжени. След броени минути щяха да са завардили всички улици в околовръст. Кварталът предлагаше малко скривалища за разлика от пренаселения Сохо.

Щом отбеляза мястото, Карнеги осъзна, че топлийката се намира на няколко пресечки от лабораториите. Случайност? Едва ли. Мъжът се връщаше на местопрестъплението си. Ранен и несъмнено на ръба на силите си – нападнатата двойка го беше описала като живо зомби, – Джером вероятно щеше да е заловен, преди да достигне целта си. Но винаги имаше риск да се изплъзне от мрежата и да се добере до лабораториите. А Йохансон работеше там и беше сам. В тези трудни времена охраната на сградата беше чисто символична.

Той взе телефона и набра номера на токсиколога. Никой не вдигна. „Сигурно се е прибрал вкъщи – помисли си с облекчение инспекторът. – Единайсет без десет е, заслужил е почивка.“ Вече се канеше да прекъсне връзката, когато чу познатото изщракване.

– Йохансон?

Мълчание.

– Йохансон? Карнеги е. – Пак мълчание. – Кажи нещо, мамка му. Ало?

Но телефонната слушалка в лабораторията лежеше забравена. Нямаше кой да я върне на вилката и всичко, което инспекторът чу, беше маймунско пищене.

– Йохансон? – попита отново той. – Там ли си? Йохансон?

Маймуните продължиха да пищят.

* * *

Уелс струпа всички записки по проекта „Сляпо момче“ в двете мивки и ги запали. Кладите пламнаха ентусиазирано. Голямото помещение се изпълни с дим, горещина и сажди. Когато огньовете се разгоряха добре, той хвърли вътре всички видеокасети и добави бележките на Йохансон. Три от касетите липсваха, но в тях нямаше нищо важно – само няколко любопитни сцени от трансформацията. Същинската тайна си оставаше негова. Вече беше унищожил всички инструкции и формули, оставаше да излее остатъка от химикала в канала и да убие и изгори маймуните.

Докторът подготви смъртоносните инжекции с необичайно старание. Методичното разрушение му доставяше наслада. Вече не съжаляваше за развоя на събитията. Сега разбираше, че всичко – от момента на първоначалната му паника, когато беше наблюдавал безпомощно страховития ефект на серума върху Джером, до унищожаването на целия му досегашен труд – е било един системен процес на прераждане. С тези огньове беше сложил край на преструвките си, че прави научно проучване. Вече беше неоспорим Апостол на Желанието, негов Йоан Кръстител. Тази мисъл завладя съзнанието му напълно. Започна да вади животните от клетките им и да ги инжектира почти механично. Вече беше умъртвил три маймуни и посягаше към четвърта, когато на вратата на лабораторията се появи човешка фигура. Задименият въздух скриваше чертите й, но въпреки това оцелелите макаци я разпознаха. Те зарязаха оргиите си и вдигнаха приветствена врява.

Уелс застина и зачака да види какво ще предприеме новодошлият.

– Умирам – каза Джером.

Докторът зяпна. Очакваше да види всеки друг, но не и него.

– Чу ли какво казах?

Той кимна.

– Всички умираме, Джером. Животът е просто една бавно действаща болест.

– Ти си знаел, че това ще се случи. Знаел си, че огънят ще ме довърши.

– Не – отговори спокойно Уелс. – Не знаех. Наистина.

Джером прекрачи прага и влезе в задименото помещение. Приличаше на жива развалина, на парцалена кукла. Беше целият в кръв, само очите му светеха. Но докторът знаеше, че уязвимостта на това плашило е само привидна. Химикалът в кръвта му му даваше нечовешка сила. Беше видял как разкъсва Данс с няколко небрежни движения. Трябваше да бъде тактичен. Макар и да умираше, мъжът продължаваше да е страховит противник.

– Не предвидих, че ще стане така, Джером – каза Уелс, като се постара да овладее разтреперания си глас. – Ще ми се да го бях предвидил, но, уви. Не съм толкова далновиден. Трябваше ми време, за да видя ясно бъдещето.

Горящият човек го гледаше втренчено.

– Ще избухнат големи пожари, Джером.

– Знам... – отговори плашилото. – Повярвай ми... знам.

– Двамата с теб ще сложим край на света.

Джером обмисли думите му и после кимна бавно. Уелс въздъхна скришом. Предсмъртната дипломация работеше. За съжаление, нямаше време за повече приказки. Щом Джером беше тук, значи и властите не бяха далеч.

– А сега ме чака спешна работа, приятелю – каза тихо той. – Нали не възразяваш да продължа?

И без да изчака отговор, отвори следващата клетка. Извади избраната маймуна, завъртя я към себе си с едно обиграно движение и й инжектира отровата. Животното пририта конвулсивно в ръцете му и умря. Уелс отскубна вкочанените пръстчета от ризата си и хвърли трупа и използваната спринцовка на плота, после се обърна към следващата си жертва с експедитивността на палач.

– Защо? – попита Джером, загледан в отворените очи на маймуната.

– Проява на милосърдие – отговори Уелс, докато вдигаше нова спринцовка. – Нали виждаш как страдат. – И посегна към вратата на следващата клетка.

– Недей.

– Няма време за сантименталности. Моля те, нека приключим с това.

„Сантименталности“, помисли си Джером и си припомни смътно песните по радиото. Не разбираше ли доктор Уелс, че сърцето, главата и слабините функционират заедно? И че тази сантименталност, колкото и да е банална, може да доведе до откриването на нови територии? Искаше да му го каже, да му обясни всичко, което беше видял и бе обичал през тези отчаяни часове. Но по пътя от съзнанието до езика му обясненията се загубиха. И всичко, което успя да каже, за да изрази съпричастност към страдащия свят, беше едно „недей“, когато Уелс отключи следващата клетка. Докторът пренебрегна молбата му и бръкна в клетката. Вътре имаше три маймуни. Той сграбчи най-близката и я изтръгна от обятията на партньорите й. Животното усети каква съдба го очаква и се разпищя от ужас.

Потресен от гледката, Джером се втурна да предотврати убийството. Уелс се стресна от приближаването му и изпусна гърчещата се маймуна. Макакът припна по плотовете. Докторът се спусна след него и другите затворници се възползваха от отсъствието му, за да избягат от клетката.

– По дяволите! – извика Уелс. – Не виждаш ли, че нямаме време? Не разбираш ли?

Джером разбираше всичко и същевременно нищо. Разбираше трескавата възбуда, която споделяха с маймуните; разбираше и целта й да трансформира света. Но защо тази радост, това откровение, трябваше да свърши в някаква мизерна стая, пълна с дим и болка? Защо трябваше да приключи със слабост и отчаяние? Ето това не разбираше. А сега осъзна, че не го разбира и Уелс, архитектът на този абсурд.

Докато докторът преследваше едно от освободените животни, Джером отиде при останалите клетки и ги отвори. Макаците побързаха да избягат. Междувременно Уелс хвана маймуната, която гонеше, и се приготви да й даде панацея. Джером тръгна към него.

– Пусни я – извика му той.

Докторът заби иглата в тялото на жертвата си и започна да натиска буталото, но Джером го дръпна за китката. Спринцовката изплю отровата си във въздуха и после падна на земята. Маймуната се освободи и избяга.

– Казах ти да я пуснеш – процеди той и го придърпа към себе си.

Уелс му отговори с юмрук в раната. Очите на Джером се насълзиха, но той не отхлаби хватката си. Беше се възбудил несъзнателно от близостта на сърцето му. И сега, докато прегръщаше доктора като блуден син, си пожела наистина да се запали – да се запали, и създател и творение да изгорят в един пречистващ пламък. Но плътта му беше просто плът, а костите – кости. Каквито и чудеса да беше видял, те бяха част от лично откровение, не трябваше да споделя величието и ужаса им. Онова, което бе видял, щеше да умре с него и след време (навярно) да бъде преоткрито от друг само за да бъде забравено и открито отново. Като любовната история, която разказваше радиото – любов, която е била изгубена и намерена само за да бъде изгубена отново. Той се вгледа в Уелс с наченки на ново разбиране, докато слушаше уплашеното туптене на сърцето му. Докторът грешеше. И ако го оставеше да живее, той щеше да осъзнае грешката си. Те не бяха вестители на ново хилядолетие. И двамата халюцинираха.

– Не ме убивай – примоли му се Уелс. – Не искам да умирам.

„Ама че тъпанар“, помисли си Джером и го пусна.

Смайването на мъжа беше очевидно. Не можеше да повярва, че молбата му е била удовлетворена. Той заотстъпва предпазливо назад, но Джером просто му обърна гръб и тръгна към изхода.

От долния етаж долетяха викове. Полиция, предположи Уелс. Сигурно бяха открили тялото на ченгето, оставено да охранява входа на лабораториите. Щяха да нахълтат тук всеки миг. Нямаше време да довършва задачата си. Трябваше да изчезне, преди да са пристигнали.

Карнеги гледаше как въоръжените полицаи се втурват нагоре по стълбите. Във въздуха се усещаше слаба миризма на изгоряло. Най-лошите му страхове май щяха да се сбъднат.

„Аз съм човекът, който идва последен – мислеше си той. – Винаги пристигам на местопрестъплението, когато екшънът е приключил.“ Беше свикнал да чака търпеливо като куче, но този път любопитството му надделя. Карнеги пренебрегна гласовете, които го съветваха да изчака долу, и тръгна след другите.

Лабораторията на горния етаж беше празна; там бяха само маймуните и трупът на Йохансон. Токсикологът лежеше по лице със счупен врат. Аварийният изход, който водеше към противопожарната стълба, беше отворен и през него влизаше чист въздух. Когато Карнеги отстъпи от мъртвото тяло, другите полицаи вече бяха на стълбата и крещяха на колегите си долу да внимават за беглеца.

– Сър?

Инспекторът се обърна към мустакатия мъж, който бързаше към него.

– Какво има?

Полицаят посочи към тестовата камера в дъното на лабораторията. Някой стоеше на прозореца й. Карнеги разпозна лицето, въпреки че беше доста променено. Беше Джером. Отначало си помисли, че лудият го гледа, но после осъзна, че не е така. Джером плачеше и се взираше в собственото си размазано отражение. След малко мрачното лице се отдръпна от зацапаното стъкло.

И други полицаи бяха забелязала мъжа. Придвижваха се към камерата и заемаха позиции зад работните плотове с готови за стрелба оръжия. Карнеги беше присъствал и преди на подобни ситуации – обикновено не завършваха добре. Щеше да има кръв, ако не се намеси.

– Не! – каза той. – Задръжте огъня!

Изблъска протестиращия полицай и тръгна спокойно към дъното на лабораторията. Подмина мивките, в които тлееха останките на „Сляпо момче“ и плота, под който неотдавна бяха намерили трупа на Данс. Една маймуна прекоси пътя му с наведена глава – влачеше се по пода и сякаш не забелязваше присъствието му. Карнеги я изчака да си намери дупка, в която да умре, и продължи към вратата на камерата. Беше открехната. Той хвана дръжката. Лабораторията зад гърба му притихна; всички очи бяха вперени в него. Дръпна вратата. Пръстите се напрегнаха върху спусъците. Никой не го нападна. Инспекторът влезе вътре.

Джером стоеше до отсрещната стена. Дори и да видя или да чу Карнеги, с нищо не го показа. Един макак лежеше в краката на мъжа и стискаше края на панталона му с мъртвата си ръка. Друг скимтеше в ъгъла и се държеше за главата.

– Джером?

Въобразяваше ли си, или в помещението наистина миришеше на ягоди?

Мъжът примигна.

– Арестуван си – каза му инспекторът.

Джером махна ръка от раната в ребрата си и започна да се гали по чатала.

– Твърде късно – отрони през вцепенената си уста.

Усещаше как вътрешностите му пламват за последен път. Оставаха му броени секунди. Смъртта беше тук, виждаше я съвсем ясно. Как изглеждаше ли? Като поредната съблазън; още една сладка черна дупка, която чака да бъде запълнена, задоволена и оплодена.

Перинеумът на Джером се сгърчи в спазъм, който се разпространи като светкавица по члена му, а после и нагоре по гръбнака. В гърлото му се надигна смях.

Притихналата в ъгъла маймуна заскимтя отново. Карнеги погледна механично към нея и когато завъртя пак глава към Джером, откри, че късогледите му очи са затворени, а окървавената ръка – отпусната. Беше мъртъв. Облегнатото на стената тяло остана право още няколко секунди напук на гравитацията. После краката му се подгънаха и Джером падна по лице на земята. Едва сега инспекторът осъзна колко е отслабнал – беше станал само кожа и кости. Направо не беше за вярване, че е оцелял толкова дълго.

Той се приближи предпазливо до тялото и сложи пръст на врата на мъжа. Нямаше пулс. Но смехът се беше запечатал на лицето му и отказваше да го напусне.

– Кажи ми... – прошепна му Карнеги, когато осъзна, че за пореден път е закъснял. – Кажи ми. На какво се смееше?

Но като всички други мъртъвци и сляпото момче мълчеше.

Content

Клайв Баркър
Кървави книги
Том 4

За автора

Бунтът срещу тялото

Нечовешко състояние

Откровения

Долу, Сатана!

Епохата на Желанието