Кормак Маккарті

Дорога

Видання, з якого зроблено переклад:

McCarthy С. The Road. — New York:

Alfred A. Knopf, 2006.

Переклад з англійської: Максим Нестелєєв

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Юлія Колеснікова

Дизайн і верстка: Ірина Мамаєва

Дизайн обкладинки: Ігор Дунець

На обкладинці використано фотографію Ігоря Дунця.

Кормак Маккарті

Дорога. — К.: Темпора, 2022. — 296 с.

ISBN 978-617-569-550-0

© 2006 by М-71, Ltd.

© Максим Нестелєєв, переклад, післямова, 2022

© Темпора, 2022

Зміст

9 • Дорога

273 • Кормак Маккарті: дорога до добра (Максим Нестелєєв)

Присвячую Джону Френсісу Маккарті

Дорога

Прокидаючись темної прохолодної ночі у лісі, він тягнувся до дитини, що спала поруч. Ночі були темніші від самої темряви, а кожен день — сіріший за попередні. Ніби холодна глаукома, що тільки-но зароджувалася, потьмарювала світ. Його рука здіймалася і м'яко спадала з кожним дорогоцінним подихом. Він відкинув поліетиленовий брезент і підвівся, замотаний у смердючу одежину та ковдри, глянув на схід, шукаючи бодай натяку на світло, але не помітив жодного. Уві сні він гуляв печерою, його вела за руку дитина. Полум'я їхнього ліхтаря вигравало на вологих напливах стін. Неначе проковтнуті гранітним звіром казкові пілігрими, що загубилися в його нутрощах. У глибоких кам'яних рівчаках бриніли краплі води. У тиші вода невпинно відбивала земні хвилини, години, дні та роки. Врешті вони опинились у великому кам'яному залі з чорним давнім озером. На дальньому березі істота підвела морду, з якої скрапувала вода, і втупилася у світло матово-білими невидющими очима, подібними на павучі яйця. Істота похитувала головою просто над водою, ніби намагаючись вловити запах того, чого не могла побачити. Зіщулена, бліда, гола, напівпрозора. Алебастрові кістки кидали тінь на скелі позаду. Було видно кишки і як б'ється серце. Здавалося, що мозок пульсує під матовим скляним ковпаком. Істота покрутила головою, потім слабко застогнала, відвернулася й, похитуючись, безгучно поплигала в темряву.

Щойно засіріло, він підвівся і, не збудивши хлопця, вийшов на дорогу. Присів навпочіпки, уважно вивчаючи місцевість на південь від них. Ялова, мовчазна, безбожна. Припустив, що вже мав бути жовтень. Уже багато років він не вів календаря. Вони прямували на південь. Ще одну зиму тут не пережити.

Коли посвітлішало, він поглянув у бінокль на долину внизу. Усе губилося в пітьмі. Легкий попілець вільно вихорився над землею. Він уважно вивчав усе, що міг розгледіти. Відрізки шляху — отам, серед мертвих дерев. Вишукував бодай щось кольорове. Жодного руху. Жодного диму. Він опустив бінокль і стягнув тканинну маску з обличчя, витер ніс тильним боком зап'ястка і знов оглянув місцевість. Потім просто сів із біноклем у руці, спостерігаючи, як попелясте денне світло застигає над землею. Знав тільки, що дитина — його виправдання. Він сказав: Якщо вона — не слово Боже, то Бог ніколи не говорив.

Коли він повернувся, хлопець ще спав. Стягнув із сина синій брезент, склав, відніс до візка, повернувся з тарілками, пакетом кукурудзяних коржиків і пляшкою сиропу. Розклав на землі замість столу шматок брезенту і все виклав на нього, потім витягнув з-за пояса револьвер, поклав його поруч. Сидів, просто спостерігаючи, як хлопець спить. Уночі той стягнув маску, і тепер вона загубилася між ковдр. Він дивився на хлопця й зиркав крізь дерева на дорогу. Місце було небезпечне. Тепер, удень, їх можна помітити з дороги. Хлопець перевернувся під ковдрами. Потім розплющив очі. Привіт, тату.

Я тут.

Я знаю.

За годину вони вже були на дорозі. Він штовхав візок, обидва несли наплічники з найважливішим. Раптом доведеться кинути візок і тікати. До ручки візка він прикріпив хромоване дзеркало від мотоцикла, щоб бачити дорогу позаду. Закинув наплічник вище й оглянув спустошену місцевість. Дорога порожня. Внизу у видолинку — нерухомий сірий серпантин річки. Уздовж чітко окресленого берега — зарості мертвого очерету. Усе гаразд? спитав він. Хлопець кивнув. Вони рушили далі. Човгали чорною землею, вкритою попелом, і в металевому світлі дня кожен був цілим світом для другого.

Перейшли річку по старому бетонному мосту й за кілька кілометрів натрапили на придорожню заправку. Стали посеред дороги, щоб розглянутися. Гадаю, треба її перевірити, сказав чоловік. Оглянути. Бур'ян під ногами розсипався на порох. Вони перетнули розбиту заасфальтовану ділянку і виявили резервуар для пального, куди вставляли помпи. Кришки не було, і чоловік опустився на лікті, щоб понюхати трубу, але від запаху лишилися тільки ледь помітні давні спогади. Піднявся й оглянув будівлю. Шланги колонок, як не дивно, були на своїх місцях. Вікна цілі. Двері у бокс техобслуговування були відчинені, і він зайшов усередину. Металева шафа з інструментами біля стіни. Він попорпався у шухлядах, але нічого корисного не знайшов. Набір непоганих півдюймових торцевих ключів. Заскочник. Він оглянув гараж. Металева діжка, повна сміття. Зайшов до кабінету. Скрізь пил і попіл. Хлопець чекав у дверях. Металевий стіл, касовий апарат. Кілька старих автомобільних довідників, набряклих від вологи. Поплямований лінолеум скрутився, бо дах протікав. Чоловік підійшов до столу й зупинився. Потім підняв слухавку й набрав старий номер батька. Хлопець спостерігав за ним. Що ти робиш? запитав він.

Пройшовши дорогою пів кілометра, він спинився й озирнувся. Ми не подумали, сказав він. Треба повернутися. Зіштовхнув візок з дороги й перевернув, сховавши в безпечне місце якомога далі від очей. Вони лишили свої наплічники й повернулися до заправки. У боксі техобслуговування він дістав металеву сміттєву діжку, перевернув її та вибрав з купи всі літрові пляшки з-під моторної оливи. Потім вони сиділи на підлозі, зливаючи з них залишки: ставили пляшки у таз догори дриґом, поки насамкінець не назбирали майже пів літра оливи. Зливши зібране в одну пляшку, він закрутив її пластиковою кришкою, витер ганчіркою і зважив у руці. Олива для їхнього каганця, щоб освітлювати довгі сірі сутінки та довгі сірі світанки.

Зможеш прочитати мені казку, сказав хлопець. Зможеш, тату?

Так, сказав він. Зможу.

На дальньому боці річкової долини дорога пролягала голою чорною випаленою землею. Обабіч неї тягнулися обвуглені стовбури без гілок. Попіл віявся дорогою, між почорнілими електричними стовпами, на яких натягнуто схожі на руки голі дроти, що тоненько гули на вітрі. Згорілий будинок у просіці, а за ним — широкі луки, голі та сірі, а ще сирий червоний річковий намул там, де колись проводили дорожні роботи. Ще далі — білборди з рекламою мотелів. Усе — як колись, тільки вицвіле та звітріле. Вони зупинилися на вершечку пагорба на холодному вітрі, щоб відсапатися. Він поглянув на хлопця. Все гаразд, сказав той. Чоловік поклав руку йому на плече і кивнув у бік місцевості внизу. Дістав бінокль з візка і, стоячи посеред дороги, поглянув на рівнину внизу, де крізь сіряву проступав обрис міста, неначе малюнок вуглинкою, накреслений на пустищі. Немає на що дивитися. Жодного диму. Можна глянути? спитав хлопець. Так. Звісно. Хлопець зіперся на візок і покрутив коліщатко. Що бачиш? запитав чоловік. Нічого. Хлопець опустив бінокль. Дощить. Так, сказав чоловік. Знаю.

Вони накрили візок брезентом і лишили у глибокому яру. Видряпалися схилом поміж темних стовпів дерев до видовженого кам'яного виступу, що його чоловік помітив раніше, сіли під навислою скелею і спостерігали, як дощ періщить сірими потоками в долині. Лютий холод. Вони сиділи, притулившись один до одного, загорнувшись у ковдри поверх курток. Невдовзі дощ ущух, і лише під деревами ще накрапало.

Коли розвиднилося, вони спустилися до візка, стягнули брезент і дістали ковдри та все потрібне для ночівлі. Знову видряпалися на пагорб і влаштувалися на сухій землі під скелею. Чоловік сидів, обіймаючи хлопця, намагаючись його зігріти. Загорнувшись у ковдри, вони спостерігали за тим, як їх огортала невиразна темрява. Сірі обриси міста розчинялися у сутінках, ніби мара, і він запалив каганчик і затулив його від вітру. Потім вони пішли у бік дороги, він узяв хлопця за руку, і вони разом піднялися на верхівку пагорба, звідки можна було охопити оком місцевість, що простягалася на південь. Опускалася ніч, вони стояли на вітрі, загорнувшись у ковдри, видивляючись бодай натяк на багаття чи лампу. Нічого, їхній каганець на пагорбі був єдиною цяточкою світла, і зрештою вони повернулися на місце ночівлі. Надто мокро, щоб розпалити вогнище. Вони з'їли свою вбогу вечерю холодною і лягли, поставивши посередині лампу. Він приніс хлопцеву книжку, але той надто втомився, щоб слухати. А можна, щоб лампа горіла, поки я не засну? запитав він. Так. Звичайно.

* * *

Хлопець довго не міг заснути. Згодом повернувся і поглянув на чоловіка. У слабкому світлі каганця його обличчя, все у чорних патьоках після дощу, скидалося на лице стародавнього актора-трагіка. Можна тебе дещо спитати?

Так. Звичайно.

Ми помремо?

Колись — так. Але не зараз.

І ми так само йтимемо на південь.

Так.

Тож нам буде тепло.

Так.

Добре.

Що «добре»?

Нічого. Просто добре.

Лягай спати.

Добре.

Я хочу загасити каганець. Добре?

Так. Добре.

І потім пізніше, уже в темряві:

Можна тебе дещо спитати?

Так. Звичайно.

Що ти робитимеш, якщо я помру?

Якщо ти помреш, я теж захочу померти.

Щоб бути зі мною?

Так. Щоб бути з тобою.

Добре.

Він лежав і слухав, як накрапає в лісі. Корінна порода — ось що це. Холод і тиша. Похмурі мінливі вітри носять у порожнечі порох померлого світу. Несуть, розсипають і несуть далі. Все втратило підпори. Безопорне в попелястому повітрі. Підтримуване тремтливим коротким подихом. Якби ж то моє серце закам'яніло.

Він прокинувся на світанку і спостерігав, як настає сірий день. Повільний, напівтьмяний. Він встав, поки хлопець спав, взувся й, загорнувшись у ковдру, пройшовся між деревами. Спустився у вертикальну тріщину в скелі й там зайшовся кашлем. Кашляв доволі довго. Потім просто опустився на коліна в попіл. Підвів обличчя до блідого дня. Ти там? прошепотів. Можна тебе нарешті побачити? У тебе є шия, щоб я міг тебе задушити? А серце є? Прокляття, ти маєш душу? О Боже, прошепотів він. О Боже.

Наступного дня опівдні вони пройшли містом. Револьвер він тримав під рукою, на брезенті, складеному у візку. Хлопця не відпускав. Місто майже повністю згоріло. Жодних ознак життя. Машини на вулиці засипані попелом, усе вкрито попелом і пилом. Закам'янілі сліди у висохлому мулі. Висохлий труп у дверній проймі, сама шкіра. Скривився, зустрічаючи день. Чоловік підтяг хлопця ближче. Просто пам'ятай: усе, що вкладаєш собі в голову, лишається там назавжди, сказав він. Обміркуй це.

Але ж дещо забувається?

Так. Забувається те, що хочеш пам'ятати, і пам'ятається те, що хочеш забути.

* * *

За півтора кілометра від дядькової ферми було озеро, куди вони з дядьком восени ходили збирати дрова. Він сидів на кормі, опустивши руку в холодний струмінь, поки дядько веслував. Ноги стариганя в чорних дитячих черевиках впиралися в поперечну дошку. Його солом'яний капелюх. Цівка слини звисає з чашечки люльки, зробленої з кукурудзяного качана. Дядько повернувся поглянути на дальній берег, плавно підняв весла, витягнув люльку з рота, витираючи підборіддя тильним боком долоні. Берези росли просто на березі, їхні бліді кістяки проступали на тлі темряви вічнозелених дерев. По периметру озера було безліч покарлючених, обвітрених сірих пнів — багаторічний вітровал. Самі дерева вже давно порозпилювали на дрова й повивозили. Дядько розвернув човен, склав весла, і їх понесло над піщаною мілиною, поки човен не зашкріб по дну. У прозорій воді голічерева ледарював мертвий окунь. Жовте листя. Вони залишили черевики на теплих пофарбованих дошках і витягнули човен на мілководдя, а потім кинули якір на всю довжину мотузки. За якір у них бляшанка з-під смальцю, у яку залили цемент і вставили вушко. Вони пішли вздовж берега, дядько несе на плечі моток грубої мотузки, уважно роздивляється пні й пихкає люлькою. Підіймає один корч, перевертає, використовуючи коріння як важіль, поки той не опиняється наполовину у воді. Штани закочені до колін, але однаково вже мокрі. Прив'язують мотузку до кнаги на кормі й гребуть назад через усе озеро, підсмикуючи пень за собою. Натоді вже запали сутінки. Чути лише повільну ритмічну однохідь шурхотливих кочетів. Темне скло озера й вогні у вікнах на березі. Десь чути радіо. Жоден з них не зронив ані слова. Таким був ідеальний день його дитинства. Такий день зумовлює всі подальші дні.

Впродовж наступних днів та тижнів вони прямували на південь. Самотньо і наполегливо. Горбкувата дика місцина. Будинки з алюмінію. Іноді крізь вторинне рідколісся проглядали ділянки шосе, що колись поєднувало штати. Холоднішало. Високо в межигір'ї вони зупинилися, щоб роздивитися низину на півдні. Скільки сягало око, земля була випалена, почорнілі скелі ніби стояли на мілководді, а навколо здіймалися й неслися пустельною рівниною вали попелу. Тьмяна сонячна доріжка майже непомітно переміщувалася, залишаючи за собою пітьму.

Багато днів вони брели тією випаленою місцевістю. Хлопець десь знайшов олівці та намалював на своїй масці ікла. Він ледве плентався, однак усе ж не скаржився. Одне з передніх коліщаток візка розхиталося. Що з цим поробиш? Нічого. Все було випалено, вогнища вже не розкласти, тож ночі були довгі, темні й холодні — таких ще не було ніколи. Холод, від якого тріщинами вкривалося каміння. Холод, що забирав твоє життя. У темряві він притискав до себе тремтливе тіло хлопця й рахував кожен його кволий подих.

* * *

Він прокинувся від звуку далекого грому й одразу сів. Усе пронизували спалахи слабкого тремтливого світла з невідомого джерела. Світло заломлювалося в дощі, змішаному із сажею. Він натягнув на себе й сина брезент і, прислухаючись, ще довго лежав без сну. Якщо вони промокнуть, висушитися біля багаття не вдасться. Якщо вони промокнуть, напевно, помруть.

Вночі він прокидався у непроникній, сліпій темряві. Якщо вслухатися в таку темряву, починають боліти вуха. Часто доводилося вставати. Жодного звуку, крім вітру в голих почорнілих деревах. Він підводився і, похитуючись, стояв у тій холодній аутичній темряві, розвівши для рівноваги руки, поки не закінчувалися вестибулярні обчислення в його черепі. Давній порядок. Спробувати випростатися. Впавши, зіщулитись. Він робив великі кроки вперед, ніби маршував, відраховував їх, поки не повертався у протилежний бік. Очі заплющені, руки загрібають у порожнечі. Випростатися відносно чого? Чогось безіменного вночі, родовища чи материнської породи. Проти них він і зірки — просто супутники. Як величезний маятник у ротонді, що описує щоденні протяжні рухи Всесвіту. Можна сказати, що він нічого не знає, хоча мав би знати.

Знадобилося два дні, щоб перейти цю попільну землю, вимиту до корінної породи. Далі дорога йшла вздовж гірського хребта, обабіч якого збігало вниз неродюче полісся. Сніг іде, сказав хлопець. Він вдивлявся в небо. Згори просіялася самотня сіра сніжинка. Він спіймав її і споглядав, як вона маліє в нього в долоні, неначе останні сили християнського світу.

* * *

І вони квапилися вперед, накрившись брезентом. З порожнечі, кружляючи, падали вологі сірі сніжинки. Сіра сльота на узбіччі. Чорна вода витікала з-під наносів вимоклого попелу. Жодних сигнальних вогнищ на віддалених гірських хребтах. Він подумав, що прибічники кривавих культів, певно, знищили одне одного. Цією дорогою ніхто не ходив. Ані розбійники з великої дороги, ані мародери. За деякий час вони вийшли до придорожньої автомайстерні та зупинилися у дверях, позираючи на сірий мокрий дощ, принесений поривчастим вітром із верховини.

Підібрали кілька старих ящиків і розклали багаття на підлозі. Він знайшов деякі інструменти, виклав усе з візка і зайнявся ремонтом колеса. Викрутив болт, ручним дрилем висвердлив втулку, а на її місце вставив шматок труби потрібної довжини, обрізавши її ножівкою. Потім знову все прикрутив, поставив візок і покатав його туди-сюди. Усе крутилося як слід. Хлопець сидів і уважно за всім спостерігав.

Уранці рушили далі. Безлюдна місцевість. Шкура кабана прибита до воріт комори. Жалюгідно. Замість хвоста якийсь жмуток. У коморі три засохлі й запилюжені тіла звисають із кроквин між клаптиків блідого світла. Тут може щось бути, сказав хлопець. Кукурудза чи ще щось. Ходімо, сказав чоловік.

* * *

Найбільше він хвилювався через взуття. А ще через їжу. Через їжу — постійно. У кутку старої коптильні з дощатою обшивкою вони знайшли у верхньому кутку окіст на розпірці. На вигляд такий, наче його з могили витягнули, — висхлий і покручений. Він його надрізав, і всередині виявилося темно-червоне солоне м'ясо. Поживне й добре. Тієї ж ночі вони підсмажили на багатті товсті шматки та протушкували їх у банці з бобами. Пізніше він прокинувся у темряві від того, що, як йому здалося, десь серед низьких пагорбів б'ють у великі барабани. Потім вітер змінився і запанувала тиша.

У снах бліда наречена виходила до нього з-за зеленої листяної запони. Пипки вимазані білою глиною, ребра вибілені фарбою. Вона була в газовій сукні, темне волосся закріпила гребінцями зі слонової кістки та перламутру. Її усмішка, опущені долу очі. Уранці знову сніжило. Угорі намистинки сірих сніжинок нанизувалися на електричні проводи.

Він нічому не довіряв. Казав, що правильні сни для людини в небезпеці — це сни про небезпеку, а решту спричиняє знемога і смерть. Він спав мало і кепсько. Снив про квітучий ліс, де птахи літали між ним та дитиною і небо було до болю блакитне, але він учився прокидатися саме від таких світів, що спокушали, наче сирени. Лежав у темряві, все слабше відчуваючи моторошний смак персика з якогось примарного саду. Він гадав: якщо проживе досить довго, світ, зрештою, буде загублено. Так світ поступово помирає для людей, що втратили зір, і все поволі стирається з пам'яті.

Від марень у дорозі неможливо прокинутися. Він уперто чвалав далі. Міг згадати про неї все, крім її запаху. Сиділи поруч у театрі, вона нахилилась уперед, слухаючи музику. Позолочені візерунки, настінні світильники й високі колоноподібні згортки завіси обабіч сцени. Вона тримала його руку на своїх колінах, і він відчував резинку панчіх крізь тонку тканину літньої сукні. Зроби стоп-кадр. А тепер приклич свою темряву і свій холод — і будь проклятий.

Він зладнав підміталки з двох знайдених щіток і прикрутив їх до візка так, щоб змітати сучки перед колесами, посадив хлопця у кошик, а сам став на задню поперечку, ніби погонич собачої запряги, і вони рушили вниз пагорбами, нахиляючись на вигинах і кермуючи візком, ніби бобслеїсти. І він уперше за довгий час побачив, як хлопець усміхається.

На гребені пагорба дорога вигиналась і виверталась. Стара стежка вела через ліс. Вони зійшли з дороги та сіли на лавку, задивившись на долину, де земля розчинялася в жорствовому тумані. Унизу, у розчищеній чаші посеред цієї глушини, було озеро. Холодне, сіре і важке.

Що це, тату?

Гребля.

Нащо вона?

Завдяки їй утворилося озеро. До цього там була просто річка. Крізь греблю текла вода, що крутила великі вентилятори, так звані турбіни, що виробляли електроенергію.

Щоб було світло.

Так, щоб було світло.

А можна туди спуститись і подивитися на неї?

Гадаю, вона задалеко.

А гребля тут буде довго?

Думаю, так. Вона з бетону. Напевно, стоятиме сотні років. Може, навіть тисячі.

Як думаєш, в озері може бути риба?

Ні, там нічого немає.

У тому далекому минулому десь поблизу цих місць він спостерігав за тим, як сокіл падає вздовж блакитного урвища високої гори, кілем вламується в самий центр журавлиного ключа й несе одного, довготелесого й понівеченого, вниз до річки, гублячи роздерте й розтріпане пір'я в непорушному осінньому повітрі.

Зернисте повітря. Він постійно відчуває його смак. Вони стояли під дощем, як тварини на фермі. А потім пішли далі під монотонною мрякою, тримаючи брезент над головами. Ноги промокли, взуття зіпсоване. Старе збіжжя на схилах — мертве і прибите до землі. На гребенях пагорбів під дощем чорніли сирі голі дерева.

А сни такі кольорові. Як ще може смерть тебе покликати? Прокидаєшся на світанку в холоді, і все миттєво перетворюється на попіл. Це як раптово виставити на денне світло старовинні фрески, що віками перебували в гробницях.

Негода і холод минули, і вони нарешті зійшли донизу в широку річкову долину, хоч досі бачили клаптикові угіддя, а в ялових видолинках усе змертвіло до кореня. Штовхали візок далі заасфальтованою дорогою. Високі будинки, обшиті вагонкою. Вальцьовані металеві покрівлі. Стодола в полі, на її даховому покоті — реклама з побляклими триметровими літерами. Відвідайте Рок-сіті.

Придорожній живопліт перетворився на ряди чорних і покручених колючих кущів. Жодних ознак життя. Він залишив хлопця з револьвером на дорозі, а сам піднявся старими вапняковими сходами на веранду фермерського будинку і, склавши долоні над очима дашком, зазирав у вікна. Увійшов усередину через кухню. Сміття на підлозі, старі газети. Порцеляна на вигнутих полицях, на гачках висять чашки. Він пройшов коридором і став у дверях вітальні. У кутку стояла старовинна фісгармонія. Телевізор. Меблі з дешевою оббивкою й шифоньєр ручної роботи з вишнини. Він піднявся на другий поверх і пройшовся спальнями. Усе вкрите попелом. У дитячій кімнаті на підвіконні лежала м'яка іграшка — собака, що визирав на сад. Обшукав стінні шафи. Оголив ліжка, забравши з них дві цілі вовняні ковдри, і спустився вниз. У коморі виявив три банки домашніх консервованих помідорів. Здув пил з кришок і уважно їх оглянув. Хтось до нього не ризикнув їх взяти, тож і він урешті-решт не став брати, вийшов з будинку з ковдрами на плечі, і вони знову рушили по дорозі.

На околицях міста натрапили на супермаркет. На засміченій стоянці — декілька старих машин. Вони залишили там візок і пройшлися захаращеними рядами. В овочевому відділі на дні ящиків знайшли кілька старезних квасолин і довгасті висушені абрикоси, які скидалися на зморшкуваті подоби самих себе. Хлопець ішов назирці. Вони штовхнули задні двері й опинились у провулку за магазином, де було лише кілька геть іржавих продуктових візків. Повернулися в супермаркет пошукати інші візки, але жодного не знайшли. Біля дверей валялися два автомати для продажу безалкогольних напоїв. Їхні дверцята виламали ломом. Біля них у попелі розкидано монети. Він присів і заліз рукою у механічні нутрощі випатраних пристроїв, у другому автоматі його пальці намацали холодний металевий циліндр. Повільно витягнув руку й роздивився знахідку. Банка кока-коли.

Що це, тату?

Ласощі. Для тебе.

А що це?

Ось. Сідай.

Він послабив лямки хлопцевого наплічника, зняв його і поставив поруч, а потім просунув великий палець під алюмінієве кільце й відкрив бляшанку. Тоді підніс кока-колу до носа, та слабко шипіла, і передав її хлопцю. Давай, сказав він.

Хлопець узяв бляшанку. Тут бульбашки, сказав він.

Вперед.

Він подивився на батька, а тоді перехилив банку й ковтнув. Потім посидів деякий час, обмірковуючи. Дійсно смачно, сказав він.

Так, вона така.

Ти теж спробуй, тату.

Я хочу, щоб ти випив.

Спробуй.

Батько взяв бляшанку, зробив ковток і віддав сину. Допивай, сказав він. Давай просто посидимо тут.

Це тому, що я ніколи більше такого не питиму, так?

Ніколи — це задовго.

Добре, сказав хлопець.

Коли наступного дня посутеніло, вони вже були в місті. На тлі далекої пітьми довгі бетонні завороти розв'язки міжштатної автостради скидалися на руїни неосяжного луна-парку. Револьвер він носив за поясом, а куртку не застібав. Усюди лежали муміфіковані тіла. Плоть розійшлася на кістках, напнуті, як дроти, зв'язки висохли, хоч висмикуй. Зморщені й перекривлені, ніби щойно знайдені болотяні люди, з обличчями кольору виварених простирадл і пожовклим частоколом зубів. Їхнє взуття давним-давно вкрали, тож вони лежали босоногі, як ченці, наче пілігрими з якогось ордену.

Ішли далі. Він постійно позирав у дзеркальце, щоб знати, що відбувається позаду. Але там лише вітер ганяв попіл вулицями. Вони перейшли річку по високому бетонному мосту. Під ним була пристань. Напівзатоплені прогулянкові катерки в сірій воді. Нижче за течією тьмяніли високі труби, всі в сажі.

Наступного дня кількома кілометрами південніше від міста, мало не заблукавши у мертвих колючих чагарях, вийшли на повороті дороги до старого каркасного будинку з димарями, гостроверхими трикутними фронтонами та муром. Чоловік зупинився. Потім поштовхав візок під'їзною алеєю.

Що це за місце, тату?

Це будинок, де я виріс.

Хлопець роздивлявся будівлю. Облуплену дерев'яну обшивку знизу вже майже всю розібрали на дрова, на яв вийшли кріплення й теплоізоляція. На бетонній терасі лежала згнила москітна сітка із заднього ганку.

Ми зайдемо?

Не проти?

Мені страшно.

Невже не хочеш поглянути, де я жив?

Ні.

Та все буде добре.

Там же може хтось бути.

Не думаю.

А раптом є?

Він задивився на фронтон над своєю старою кімнатою. А потім поглянув на хлопця. Почекаєш тут?

Ні. Ти завжди так кажеш.

Вибач.

Та нічого. Але ти завжди так робиш.

Вони висковзнули зі своїх наплічників, залишили їх на терасі й, розкидаючи ногами сміття на ґанку, зайшли в кухню. Хлопець тримав його за руку. Майже все лишилося таким, як він пам'ятав. Кімнати порожні. У кімнатці біля їдальні — гола залізна розкладачка й розкладний металевий стіл. Ті самі чавунні ґратки в каміні. Соснова фільонка зі стін зникла, лишилася тільки дранка. Він трохи постояв. На фарбованій дерев'яній поличці над каміном великим пальцем намацав дірочки від гвіздків, які сорок років тому тримали шкарпетки. У моєму дитинстві ми тут святкували Різдво. Він повернувся і поглянув на занедбане подвір'я. Клубок мертвого бузку. Від живоплоту лишився самий обрис. Холодними зимовими вечорами, коли через бурю не було електрики, ми сиділи тут біля вогню, я та сестри, і робили домашнє завдання. Хлопець спостерігав за ним. Спостерігав за невидимими обрисами примар, які заявляли свої права на його батька. Треба йти, тату, сказав він. Так, відповів чоловік. Але не поворухнувся.

Вони пройшли їдальню, вогнетривка цегла у вогнищі була така ж жовта, як і того дня, коли її поклали, бо мати не терпіла сажі. Підлога перехнябилася від дощів. Купка кісток якоїсь розшарпаної тваринки у вітальні. Можливо, кота. Склянка біля дверей. Хлопець стиснув батькову руку. Вони піднялися сходами, повернули й пішли коридором. Невеличкі конуси вологого тиньку на підлозі. Крізь стелю видно дерев'яну дранку. Він став у дверях своєї кімнати. Тісний простір під даховим покотом. Отут я колись спав. Моє ліжечко стояло біля цієї стіни. Тисячі ночей, щоб снити сни, бачити такі багаті й страхітливі світи, що їх може створити тільки дитяча уява, та він ніколи не бачив того світу, який настав. Він розчахнув двері стінної шафи, майже очікуючи знайти свої дитячі речі. Сире холодне світло пробивалося крізь дах. Смутне, як його серце.

Треба йти, тату. Ходімо?

Так. Ходімо.

Мені страшно.

Я знаю. Вибач.

Мені дійсно страшно.

Усе добре. Нам не варто було сюди приходити.

Три ночі по тому біля підніжжя східних гір він прокинувся в темряві, бо почув, як щось насувається. Лежав, витягнувши руки вздовж тіла. Земля дрижала. На них щось насувалося.

Тату? сказав хлопець. Тату?

Тсс. Усе добре.

Що це, тату?

Воно наближалося, ставало гучнішим. Усе тремтіло. А потім прогуркотіло під ними, як вагон метро, віддалилося в ніч і зникло. Хлопець вчепився в нього і заплакав, зарившись головою йому в груди. Тсс. Усе добре.

Мені так страшно.

Я знаю. Усе добре. Він уже минув.

Що це було, тату?

Землетрус. Вже минуло. З нами все добре. Тсс.

У ті перші роки дороги були забиті біженцями, закутаними в шари одягу. Вони сиділи у своєму лахмітті, масках і захисних окулярах при дорозі, як збиті авіатори. Купи мотлоху на тачках. Тягнули хури та візки. Очі блискали в черепах. Позбавлені віри людські оболонки хиткою ходою йдуть гаткою, ніби переселенці в лихомандії. Крихкість усього нарешті вийшла на яв. Давні тривоги перетворилися на ніщоту і зникли вночі. З останнім із них відходить цілий вид. Вимикає світло і зникає. Озирнися. Ніколи — це задовго. Але хлопець знав те, що він знав. Що «ніколи» — взагалі не час.

Надвечір він сидів біля сірого вікна в сірому світлі в покинутому будинку і, поки хлопець спав, читав старі газети. Курйозні новини. Дивні проблеми. О восьмій первоцвіт стуляє пелюстки. Він дивився на хлопця, що спить. Ти зможеш? Коли настане час? Зможеш?

* * *

Вони сиділи на дорозі та їли холодний рис і боби, які приготували кілька днів тому. Ті вже трохи забродили. Ніде розпалити багаття, щоб ніхто не побачив. Спали у темряві й холоді, притулившись один до одного в смердючих коцах. Він міцно пригортав хлопця. Такий худенький. Моє серце, казав він. Моє серце. Однак розумів, що хай яким гарним батьком був, її слова все ж, можливо, слушні. Лише хлопець стоїть між ним і смертю.

Кінець року. Який точно місяць, він не знав. Гадав, що їжі буде досить, щоб подолати гори, але цього ніяк не перевіриш. Головний перевал — на висоті півтора кілометра, і там дуже холодно. Казав, що все залежить від того, чи дістануться вони узбережжя, хоча, прокидаючись уночі, розумів: усе це пусті й беззмістовні балачки. Була велика ймовірність, що вони помруть у горах, і на тому все.

Вони проминули руїни курортного містечка й рушили дорогою на південь. Кілометри за кілометрами спалених лісів на схилах, і сніг випав раніше, ніж він очікував. На дорозі — жодного сліду, жодної живої істоти. На вкритих густими лісами схилах почорнілі від вогню валуни скидалися на ведмедів. Він стояв на кам'яному мосту над тим місцем, де вода бовталася у ковбані й повільно перетворювалася на сіру піну. Там він колись спостерігав, як форель колихається у течії, вдивляючись у свої ідеальні тіні на каменястому дні. Вони пішли далі, хлопець плентався за батьком. Підпираючи візок, він поволі котив його серпантином дедалі вище. Високо в горах досі були пожежі, і вночі вони бачили їхній темно-помаранчевий відблиск в опадах сажі. Ставало холодніше, але вони всю ніч підтримували вогнище і не гасили його, коли вирушали вранці. Він обмотав їхні ноги рядном і перев'язав шнуром, і хоч снігу поки було лише декілька сантиметрів, він знав: якщо його побільшає, візок доведеться залишити. Іти було вже важко, і він часто спинявся перепочити. Ледь додибавши до узбіччя, став спиною до дитини, зігнувся і, поклавши руки на коліна, зайшовся кашлем. Потім випростався зі сльозами на очах. А на сірому снігу — кривава мжичка.

Вони отаборилися біля валуна, і чоловік зробив укриття з кілків і брезенту. Розпалив багаття, і вони натягали велику купу хмизняку, щоб вистачило до ранку. Вкрили сніг шаром сухого болиголова й сіли, загорнувшись у ковдри, дивлячись на вогонь і допиваючи залишки какао, знайденого ще кілька тижнів тому. Знову пішов сніг, з темряви стрімко падали м'які сніжинки. У цьому приємному теплі чоловік задрімав. Раптом по ньому перебігла тінь хлопця з оберемком гілок. Чоловік спостерігав, як той підкладає гілля в багаття. Вогнедишний дракон Бога. Іскри зринали й помирали в беззоряній темряві. Не всі передсмертні слова правдиві, а це благословення — справжнє, хай і позбавлене будь-якої основи.

* * *

Коли він прокинувся удосвіта, від вогнища лишилося саме вугілля. Вийшов на дорогу. Усе довкола освітлено. Ніби загублене сонце нарешті повернулося. Тремтів жовтогарячий сніг. Спалахуючи та переливаючись на темному тлі, як північне сяйво, лісова пожежа просувалася пагорбами, що здіймалися над ними, готові спалахнути. Попри холод, чоловік простояв там доволі довго. Колір зворушив у ньому щось давно забуте. Склади список. Прочитай літанію. Запам'ятай.

Похолоднішало. У цих високостях усе застигло. Густий запах диму зависнув над дорогою. Чоловік штовхав візок крізь сніг. Декілька кілометрів щодня. Він навіть не уявляв, чи далеко до верховини. Вони їли мало й постійно відчували голод. Він стояв, озираючи місцевість. Далеко внизу річка. Як далеко вони зайшли?

Йому наснилося, що вона хворіє, а він про неї піклується. Уві сні це скидалося на жертовність, але він думав інакше. Він не піклувався про неї, і вона померла наодинці десь у темряві, й інших снів немає, і немає іншої яви, й історій, що їх можна було б розповісти.

На цій дорозі немає богомовних людей. Вони відійшли, а я лишився, і світ вони забрали із собою. Питання: Чим різняться «ніколи не буде» й «ніколи не було»?

* * *

Темрява незримого місяця. Ночі нині лише трохи світліші. Удень вигнане сонце обходить навколо землі, як засмучена мати з лампою.

На світанку на тротуарах сиділи обгорілі люди в задимленому одязі. Ніби невдахи із секти самогубців. Інші намагалися їм допомогти. Упродовж року на гірських хребтах тривали пожежі та чулися несамовиті співи. Крики тих, кого вбивали. Удень мертві, насаджені на палі, стояли вздовж дороги. Що вони накоїли? Йому спало на думку, що у світовій історії, імовірно, було більше покарань, аніж злочинів, але в тому невелика розрада.

Повітря ставало дедалі розрідженішим, і він зрозумів, що перевал недалеко. Можливо, уже завтра. Завтра настало й минуло. Сніг уже не падав, але на дорозі його і так лежало сантиметрів п'ятнадцять, долати візком такий підйом було дуже виснажливо. Він подумав, що доведеться його кинути. Скільки вони зможуть нести на собі? Він стояв і роздивлявся голі схили. Попіл падав на сніг, доки той геть не почорнів.

На кожному повороті здавалося, що перевал просто за ним, аж поки одного вечора він спинився, роззирнувся і впізнав місцевість. Розстібнув горловину куртки, опустив капюшон і прислухався. Вітер серед мертвих стебел болиголова. Порожня стоянка на оглядовому майданчику. Хлопець стояв біля нього. Однієї далекої зимової днини він стояв тут зі своїм батьком. Що це, тату? спитав хлопець.

Прохід. Це тут.

Уранці рушили далі. Було дуже холодно. Десь опівдні знову пішов сніг, тож вони отаборилися раніше, ніж зазвичай, і, присівши під брезентовим навісом, дивилися, як сніжинки падають у багаття. Зранку землю вкривало вже понад десять сантиметрів свіжого снігу, але опади скінчилися і стало так тихо, що можна було розрізнити биття власних сердець. Чоловік наклав гілок на жарини й роздмухав багаття, а потім рушив крізь замети відкопувати візок. Перебрав банки й повернувся, вони сіли біля вогнища і доїли останні крекери з консервованими сосисками. У кишені наплічника знайшов останні пів пакетика какао, приготував напій для хлопця, а собі у чашку налив гарячої води й сів, дмухаючи на неї.

Ти обіцяв так не робити, сказав хлопець.

Як?

Ти знаєш як, тату.

Він перелив окріп назад до каструлі, взяв хлопцеву чашку і відлив собі трохи какао, а потім повернув чашку синові.

За тобою постійно доводиться пильнувати, сказав хлопець.

Знаю.

Якщо не дотримуєшся маленьких обіцянок, не дотримаєшся і великих. Сам так казав.

Я знаю. Більше не буду.

* * *

Цілий день вони брели вниз південним схилом. У глибших заметах візок застрягав, і чоловікові доводилося, протоптуючи шлях, тягнути його за собою, тримаючи однієї рукою. Щось, аби зробити сани, можна знайти будь-де, крім цих гір. Старий дорожній знак чи шматок покрівельної бляхи. Обмотка на ногах вимокла до нитки, і цілий день вони йшли замерзлі й мокрі. Чоловік зіперся на візок, щоб відсапатися, а хлопець його чекав. Звідкись згори пролунав різкий тріск. Потім ще раз. Це просто дерево впало, сказав він. Усе добре. Хлопець задивився на мертві дерева при дорозі. Усе добре, повторив чоловік. Усі дерева в світі рано чи пізно попадають. Але не на нас.

Звідки знаєш?

Знаю, і все.

Одного разу вони все ж натрапили на завал дерев посеред дороги, через що мусили розвантажити візок і переносити все через стовбури, а потім знову складати речі на тому боці. У процесі хлопець знайшов іграшки, про які геть забув. Одну з них, жовту вантажівку, він не сховав, а поставив на брезент, коли вони рушили далі.

Вони отаборилися на уступі біля дороги, на протилежному березі замерзлого струмка. Вітер здув попіл із льоду, і той виявився чорним, тож струмок скидався на базальтову стежку, що в'юнилась у лісі. Вони збирали хмиз на північному боці схилу, бо там було сухіше, завалювали цілі дерева й тягнули їх до місця ночівлі. Розпалили вогнище, розстелили брезент і розвісили на кілках вологий одяг, який парував і смердів, сиділи голі, загорнувшись у коци, і чоловік поклав ноги хлопця собі на живіт, щоб зігріти їх.

Уночі хлопець прокинувся, схлипуючи, і чоловік його обійняв. Тсс, сказав він. Тсс. Усе добре.

Мені наснився поганий сон.

Я зрозумів.

Розповісти тобі?

Якщо хочеш.

У мене був механічний пінгвін, заводиш його, і він ходить-перевалюється й махає крилами. Ми були в тому домі, де колись мешкали, і він вийшов з-за рогу, але ж ніхто його не заводив, і це було дуже страшно.

Уже все добре.

Уві сні було значно страшніше.

Знаю. Сни можуть бути дуже страшними.

Чому мені наснився страшний сон?

Не знаю. Але тепер усе добре. Я підкинув дров у багаття. А ти спи.

Хлопець не відповів. А потім сказав: У ньому навіть ключик не обертався.

Тільки за чотири дні вони подолали снігову лінію, але й пізніше на деяких поворотах лежали білі латки, а сама дорога була чорною і мокрою від води, що стікала з гір, хоч ті були далеко. Вони йшли краєм глибокого яру, а далеко внизу в темряві вирувала річка. Вони стали послухати.

* * *

На протилежному боці каньйону — високі скелі з тонкими чорними деревами, що чіпляються за урвище. Шум води стих. А потім знову стало чутно. Знизу віяв холодний вітер. Їм знадобився цілий день, щоб дістатися до річки.

Вони залишили візок на стоянці та рушили через ліс. Від річки долинав глухий грім. Це водоспад заввишки десь метрів двадцять п'ять. Вода зривалася з виступу і крізь сіру заслону імли падала у ковбань. Вони відчули запах вологи й холод, яким віяло від води. Волога річкова рінь на уступі. Чоловік спостерігав за хлопцем. Ого, вигукнув той. Не міг відвести очей від усього цього.

Він присів і зачерпнув жменю камінців, понюхав їх і зі стукотом висипав. Шліфована галька, кругла і гладенька, ніби скляні кульки, кам'яні льодяники з прожилками та смужками. Чорні кружальця та шматочки відшліфованого кварцу — усе сяяло в річковій млі. Хлопчик підійшов ближче до річки, присів і вмився темною водою.

Водоспад падав майже в самісінький центр ковбані. Навколо кружляло сіре скипіле молоко. Вони стояли пліч-о-пліч і перекрикували гуркіт.

Холодна?

Так. Крижана.

Хочеш покупатися?

Не знаю.

Звісно, хочеш.

А можна?

Ходімо.

Він розстібнув куртку і скинув її на рінь, хлопець підвівся, вони роздяглися і разом зайшли у воду. Стояли, тремтячи, бліді, як привиди. Хлопець так схуд, що в чоловіка аж серце стислося. Він стрімголов пірнув і випірнув, хапаючи повітря, повернувся і встав, ляскаючи по тілу руками.

Там мені з головою? гукнув хлопець.

Ні. Пливи.

Він розвернувся і доплив до потоку, що бив по ньому. Хлопець стояв у ковбані по пояс, охопивши руками плечі, і підстрибував. Чоловік повернувся і, діставшись до хлопця, підтримував його, поки той плавав колом, хапаючи ротом повітря і гамселячи по воді руками й ногами. У тебе добре виходить, сказав чоловік. Дійсно добре.

Тремтячи, вдяглися і потім стежкою пішли вздовж річки вгору. Вони підіймалися повз скелі туди, де річка, здавалося, щезала, і він обережно підтримував хлопця, що ризикнув вилізти на самісінький край. Річка вихлюпувалась через край і падала просто в ковбань. Геть уся річка. Хлопець вчепився у батькову руку.

Справді високо, сказав він.

Доволі високо.

Якщо впасти, помреш?

Заб'єшся. Довго летіти.

Справді страшно.

Ішли лісом. День згасав. Прямували низьким рівним берегом уздовж верхів'я річки поміж величезних мертвих дерев. Родючий південний ліс, де колись росли подофіл і зимолюбка. А ще женьшень. Чорніло вогке мертве гілля рододендрона, скручене й вузлувате. Він зупинився. Помітив щось у прілому листі й попелі. Нахилився і розчистив місце під ногами. Невеличка колонія, зіщулені, сухі та зморшкуваті. Він узяв один, підняв і понюхав. Потім відкусив краєчок і пожував.

Що це, тату?

Зморшки. Це зморшки.

Що воно таке?

Вид грибів.

А їх можна їсти?

Так. Спробуй.

Вони смачні?

Кусай.

Хлопець понюхав гриб, вкусив, прожував. Потім подивився на батька. Доволі смачні, сказав він.

Вони зібрали всі зморшки, дрібні, схожі на іншопланетян, і він склав їх у капюшон хлопцевої куртки. Повернулися на дорогу, а потім пішли туди, де лишили візок, й отаборилися біля ковбані. Змили з грибів землю й попіл і поклали їх вимочуватися в каструлю з водою. Коли чоловік розклав багаття, уже стемніло, тоді він порізав на дровиняці жменьку зморшків на вечерю, згріб їх на сковорідку, додав смальцю із банки бобів і поставив усе тушкуватися на вугілля. Хлопець уважно за ним спостерігав. Тату, сказав він, це гарне місце.

Вони з'їли гриби разом із бобами, випили чай, а на десерт відкрили консервовані груші. Чоловік підгорнув жар ближче до скелі, натягнув брезент, щоб утримувати тепло, і тепер вони сиділи й грілися у своєму сховищі, поки він розповідав хлопцеві різні історії. Давні оповідки про мужність і справедливість, поки той не заснув у купі ковдр. Потім чоловік підкинув гілок у багаття і ліг, зігрітий і ситий, прислухаючись до тихого грому водоспаду за ними у темному старому лісі.

Уранці він пішов униз за течією. Хлопець мав рацію — місце дійсно гарне, і він хотів перевірити, чи не лишили тут слідів інші відвідувачі. Нічого не знайшов. Задивився на річку, яка, підстрибуючи, падала у ковбань, звиваючись і вируючи. Кинув у воду білий камінець, і той зник так раптово, наче його хтось з'їв. Колись він стояв біля такої річки й спостерігав, як на глибині спалахує форель, невидима у воді кольору чаю, помітна хіба тоді, коли поверталась на інший бік, щоб підживитися. Відбиваючи сонце у глибокій темряві — так блищить ніж у печері.

* * *

Ми не можемо лишитися, сказав він. З кожним днем стає дедалі холодніше. А ще водоспад — принадливе місце. Він цікавий не лише нам, а й іншим, і ми не знаємо, хто вони, не почуємо їхніх кроків. Тут небезпечно.

Може, лишимося бодай на день?

Тут небезпечно.

Ну, може, є якесь інше місце біля річки?

Треба йти далі. Треба йти на південь.

А хіба річка не тече на південь?

Ні. Не тече.

А можна подивитися на мапі?

Так. Зараз дістану.

Подерта мапа автодоріг, надрукована однією нафтовою компанією, колись склеєна скотчем, а тепер — просто стос клаптиків, пронумерованих олівцем у куточках, щоб їх можна було скласти. Він перебрав м'які аркуші й розклав ті, на яких була зображена ця місцевість.

Отут ми перейдемо міст. Це десь за тринадцять кілометрів звідси. Оце річка. Тече на схід. Ми йдемо дорогою отут, уздовж східного схилу гір. Оце наші дороги, оці чорні лінії на мапі. Дороги міжштатного значення.

А чому міжштатного?

Бо раніше вони належали штатам. Тому, що раніше називали «штатами».

А більше штатів нема?

Ні.

А що з ними сталося?

Точно не знаю. Гарне запитання.

Але дороги лишилися.

Так. Поки що.

А «поки що» — це на скільки?

Не знаю. Напевно, надовго. Їх нічим розбити, тож із ними поки що все буде добре.

Але ж на них не буде машин і вантажівок?

Не буде.

Добре.

Готовий?

Хлопець кивнув. Він витер ніс рукавом і закинув на спину свій маленький наплічник, чоловік згорнув шматки мапи, підвівся, і хлопець рушив за ним крізь сірий частокіл дерев у бік дороги.

Коли внизу показався міст, вони побачили на ньому фуру, що стояла впоперек дороги, застрягши у перехнябленому залізному поруччі. Знову задощило, і вони, накрившись із головою брезентом, стояли, слухаючи тихий стукіт дощу. Час від часу визирали з-під свого синього поліетиленового присмерку.

Обійдемо? запитав хлопець.

Навряд. Мабуть, треба пролізти під нею. Можливо, доведеться розвантажити візок.

Міст з'єднував береги над порогами. Вони почули, як пороги шумлять, коли підійшли до повороту дороги. З яру налетів вітер, тож вони щільніше підіткнули краї брезенту і виштовхали візок на міст. Крізь заліззя виднілася річка. Нижче порогів на вапнякових опорах стояв залізничний віадук. На кам'яних стовпах доволі високо виднілися плями, залишені повінню, а закрут річки загатили вали зі стовбурів, чорних гілок і хмизняку.

Вантажівка стояла тут уже багато років. Сплющені, зім'яті під дисками шини. Кабіну затисло між поручнями, дах причепа з'їхав уперед, а сам причіп вперся у кабіну. Зад вантажівки розвернуло так, що він перехнябив поручні на протилежному боці моста, й останні півтора метра причепа висіли над яром. Вони спробували проштовхнути візок під фурою, але ручка заважала. Доведеться просунути його боком. Вкрили візок брезентом і залишили під дощем, а самі пірнули під причіп, хлопець всівся на сухе, а чоловік виліз сходинками на паливний бак, витер воду зі скла і зазирнув у кабіну. Зробив крок назад, дотягнувся до ручки, відчинив дверцята, заліз усередину й затраснув їх за собою. Сів і роззирнувся. Позаду сидінь — спальне місце, схоже на стару конуру. Розкидано папери. Бардачок відкритий, але порожній. Він протиснувся за крісла. На ліжку — відвологлий матрац, поруч — розчахнутий мініхолодильник. Відкидний стіл. Старі часописи на підлозі. Він попорпався у фанерних шафках угорі, але ті виявилися порожніми. Під ліжком знайшов шухляди. Витягнув їх, але там було саме сміття. Знову переліз до кабіни, сів на водійське місце і глянув на річку крізь повільний потік води на склі. Дрібні краплі стукотіли по металевому даху, і на все повільно опускалася темрява.

Ніч перебули у вантажівці, а коли вранці дощ ущух, розвантажили візок, перенесли речі, що лежали під причепом, на той бік і знову все поскладали. Метрів за тридцять далі від мосту лежали почорнілі рештки згорілих шин. Чоловік став і задивився на вантажівку. Як думаєш, що в ній? запитав він.

Не знаю.

Ми тут не перші. Тож, мабуть, там уже нічого немає.

Всередину ніяк не залізти.

Він приклав вухо до тонкої стінки причепа й ляснув по металу. Звучить порожньо, сказав він. Мабуть, можна залізти через дах. Бо інакше хтось би вже давно прорізав дірку збоку.

А чим би вони різали?

Щось знайшли б.

Він зняв куртку і перекинув її через візок, потім заліз на крило тягача, звідти — на капот і по вітровому склу видряпався на дах кабіни. Там випростався, повернувся і поглянув на річку. Під ногами — вологий метал. Він подивився на хлопця. Здавалося, той хвилюється. Чоловік розвернувся і, дотягнувшись до передньої частини причепа, повільно підтягнувся. Іншого способу не було, він важив небагато, тож міг це зробити. Перекинув одну ногу через край і завис так, відпочиваючи. Потім підтягнувся, перевалився на дах і сів.

* * *

Пройшовши третину причепа, помітив люк і дістався туди на напівзігнутих ногах. Кришки не було, з причепа тхнуло вологою фанерою, і він відчув добре знайомий кислий запах. Витягнув із кишені часопис, видер кілька сторінок, підпалив їх запальничкою і кинув у темряву. Слабке шипіння. Відмахнувся від диму і зазирнув в отвір. Здавалося, вогник на підлозі — дуже далеко. Він прикрив очі від відблиску і тоді зміг охопити поглядом майже весь причіп. Трупи. Навалені в різних позах. Висхлі та зморшкуваті, в згнилому одязі. Догоряючи, згорточок паперу змалів до полум'яного жмутка і потім згас, лишивши на якусь мить слабкий візерунок жаринок, подібний на квітку, на розтоплену троянду. І знову запала темрява.

Тієї ночі вони отаборилися в лісі на кряжі, звідки розгортався краєвид на широку передгірну рівнину, що пролягала далі на південь. Чоловік розклав багаття біля скелі, щоб розігріти зморшки, і вони доїли гриби разом із консервованим шпинатом. Уночі в горах здійнялася буря. Її супроводжували канонади тріску та гуркоту, і спалахи блискавки раз по раз підсвічували суворий сірий світ. Хлопець притиснувся до батька. Коли це минуло, застукотів град, невдовзі він закінчився й зарядив повільний холодний дощ.

* * *

Коли він знову прокинувся, було ще темно, але дощ припинився. Димне світло по всій долині. Він підвівся і пройшовся кряжем. Відблиск вогнища було видно за кілька кілометрів. Він присів і спостерігав за ним. Запах диму добре чути. Послинив палець і виставив його на вітер. Встав і, коли вже збирався повертатися, побачив, що брезент освітлений ізсередини — хлопець прокинувся. Той тендітний синій силует їхнього прихистку в темряві скидався на місце перепочинку в якійсь останній пригоді на краю світу. Щось майже незбагненне. Бо так і було.

Увесь наступний день вони мандрували крізь пливку млу диму, що долинав із лісу. Дим хмарами підіймався від землі, ніби туман, і тонкі чорні дерева горіли на схилах, як поганські свічники. Пізніше вони дійшли до місця, де вогонь перед тим перетнув дорогу, і щебеневе покриття досі було теплим, а далі м'якшало під ногами. Гаряча чорна мастика присмоктувалася до взуття і тягнулася тонкими смужками до дороги, якою вони ішли. Зупинилися. Доведеться перечекати, сказав він.

Вони повернулися й отаборилися на самій дорозі, а коли вранці рушили далі, щебінь уже був холодний. Незабаром натрапили на сліди, що запеклися в смолі. Ті сліди з'явилися раптово. Чоловік присів і уважно їх роздивився. Хтось вийшов із лісу вночі й попрямував розтопленою дорогою.

Хто це? запитав хлопець.

Не знаю. А хто тут хто?

Натрапили на нього пізніше: він човгав попереду, трохи підтягуючи одну ногу і час від часу спиняючись, щоб згорблено і невпевнено постояти, а потім рушити далі.

Що робитимемо, тату?

Нічого, нам і так добре. Просто будемо йти за ним і дивитися.

Поглядати, сказав хлопець.

Так. Поглядати.

Вони ішли за ним доволі довго, але через його темп згаяли цілий день, і врешті-решт він просто сів на дорогу й більше не вставав. Хлопець схопився за батькову куртку. Усі мовчали. Він мав вигляд обгорілого, як і вся ця місцина, одяг — випалений і чорний. Одне око вигоріле, від волосся на почорнілому черепі лишилася якась вошива перука з попелу. Коли вони проходили, він дивився вниз. Ніби зробив щось погане. Взуття було перев'язане дротом і забруднене дорожньою смолою. Він мовчки сидів у лахмітті, схилившись. Хлопець усе озирався на нього. Тату? прошепотів він. Що з цим чоловіком?

Його вдарила блискавка.

Ми можемо йому допомогти? Тату?

Ні. Не можемо.

Хлопець і далі смикав його за куртку. Тату? запитав він.

Припини.

Ми можемо йому допомогти, тату?

Ні. Не можемо. Для нього вже нічого не зробиш.

Ішли далі. Хлопець плакав. І постійно озирався. Коли вони дійшли до підніжжя схилу, чоловік зупинився і поглянув на нього, а потім — на дорогу позаду. Обгорілий чоловік завалився долі, і з цієї відстані вже годі було розрізнити, щó там лежить. Вибач, сказав він. Але нам нічого йому дати. Ми не можемо йому допомогти. Мені його шкода, але ми ніяк не можемо зарадити тому, що сталося. Ти ж це й сам знаєш, так? Хлопець втупився в дорогу. Потім кивнув. Вони рушили далі, і хлопець більше не озирався.

Увечері все осявала слабка сірчана заграва пожеж. Чорна від стоків застояна вода в придорожніх рівчаках. Оповиті туманом гори. Бетонним мостом перейшли річку, її течія повільно несла грудки попелу і глини. Обвуглені шматки дерев. Потім вони нарешті зупинилися, повернулися й отаборилися під мостом.

Він носив при собі гаманець, доки той не протер дірку в кишені штанів. Якось сів на узбіччі, витягнув гаманець і переглянув його вміст. Трохи грошей і кредитки. Водійські права. Фото дружини. Розклав усе на асфальті. Як гральні карти. А тоді викинув у ліс чорний від поту шматок шкіри та сів із фотографією в руках. Потім поклав її на дорогу, встав, і вони рушили далі.

Уранці він лежав і роздивлявся глиняні гнізда, споруджені ластівками в закутах під мостом. Поглянув на хлопця, але той відвернувся. Син лежав, спостерігаючи за річкою.

Ми нічого не могли зробити.

Він не відповів.

Він невдовзі помре. Ми не можемо з ним нічим поділитися, бо тоді самі помремо.

Знаю.

То коли ти знову зі мною розмовлятимеш?

Я розмовляю зараз.

Усе гаразд?

Так.

Добре.

Добре.

Вони стояли на протилежному березі річки й кликали його. Пошарпані божки в лахмітті тиняються безплідною землею. Довго йдуть висхлим дном мінерального моря, потрісканим і розбитим, як впала таріль. Доріжки дикого вогню на розплавлених пісках. Постаті розтанули вдалині. Він прокинувся й лежав у темряві.

* * *

Годинники зупинились о 1:17. Світло прорізало повітря, а потім він відчув низку слабких поштовхів. Підвівся й підійшов до вікна. Що це? запитала вона. Він не відповів. Пішов до лазнички і клацнув вимикачем, але електрики вже не було. Матово-рожева заграва в шибках. Став на коліно й поставив затичку у ванну, а потім відкрив обидва крани на повну. Вона стояла у дверях у нічній сорочці, однією рукою тримаючись за одвірок, а другою ніби колисаючи живіт. Що це? запитала вона. Що сталося?

Не знаю.

Ти що — хочеш помитися?

Не хочу.

Якось у ті перші роки він прокинувся в яловому лісі й лежав, дослухаючись у нестерпній темряві до зграї перелітних птахів. Ті ледь чутно кричали вгорі, за багато кілометрів, кружляючи над землею так само безглуздо, як комахи, що юрмляться на краю миски. Він бажав їм щасливої дороги, доки вони не зникли. І більше їх ніколи не чув.

В одному будинку в шухляді конторки він колись знайшов колоду засмальцьованих і пошарпаних карт, і хоч двох треф бракувало, іноді біля вогнища вони все одно грали, загорнувшись у ковдри. Він намагався пригадати правила дитячих ігор. «Стара діва». Декілька різновидів віста. Він був певен, що майже все переплутав, і тому вигадував нові ігри та їхні назви. «Аномальна указка» або «Коториг». Часом хлопець питав його про світ, якого навіть не пам'ятав. Він довго думав, як відповісти. Минуле вже позаду. Що б ти хотів дізнатися? Більше він не вигадував, бо це теж було брехнею і через такі розповіді йому ставало кепсько. Хлопець сам нафантазував. Як буде на півдні. Про інших дітей. Він намагався стримувати хлопця, але робив це з важким серцем. Та й хто б з легким?

Немає списків того, що треба зробити. День — сам собі пророк. Година. Немає ніякого пізніше. Пізніше — це зараз. Усе граційне і привабливе, дороге людському серцю постає зі спільного болю. Народжується у горі й попелі. Отак, прошепотів він сплячому хлопцю. У мене є ти.

Він думав про фото, залишене на дорозі, і про те, що треба якось спробувати зберегти її в їхніх життях, але не знав як. Він прокинувся від кашлю і відійшов трохи далі, щоб не розбудити хлопця. Ішов у темряві вздовж муру, загорнувшись у ковдру, опустився навколішки в попіл, ніби грішник, що кається. Він кашляв, поки не відчув смак крові, і тоді вголос вимовив її ім'я. Думаючи, що, можливо, казав його вві сні. Коли він повернувся, хлопчик уже прокинувся. Вибач, сказав він.

Усе добре.

Спи.

Хотілось би бути з мамою.

Він не відповів. Сів поруч із маленькою постаттю, загорнутою в коц і ковдри. Згодом сказав: Тобто ти хотів би померти.

Так.

Не треба так казати.

Але я хотів би.

Не кажи. Казати так — погано.

Не можу змовчати.

Знаю. Але варто спробувати.

Як?

Не знаю.

Ми вціліли, сказав він їй з-за полум'я лампи.

Вціліли? запитала вона.

Так.

Боже, та про що ти говориш? Ми не вціліли. Ми — ходячі мерці у фільмі жахів.

Я тебе благаю.

Та мені байдуже. Байдуже, навіть якщо заплачеш. Мені байдуже.

Я тебе прошу.

Припини.

Благаю тебе. Я зроблю будь-що.

Наприклад? Давно треба було це зробити. Коли в револьвері ще лишалося три кулі, а не дві. Якою ж дурепою я була. Ми все це пережили. І не я так вирішила. Вирішили за мене. А тепер я здаюсь. Я навіть думала тобі не казати. Так, мабуть, було б краще. У тебе дві кулі, а що потім? Ти не можеш нас захистити. Кажеш, що готовий померти за нас, але що це дасть? Якби не ти, я забрала б його із собою. Ти мене знаєш. Так було б правильніше.

Дурню говориш.

Ні, я кажу правду.

Рано чи пізно вони нас спіймають і вб'ють. Вони зґвалтують мене. Вони зґвалтують його. Зґвалтують, уб'ють та з'їдять нас, а ти не хочеш цього визнавати. Ти краще почекаєш, поки це станеться. Але я не можу. Не можу. Вона сиділа й курила тонку виноградну лозину, ніби це якась рідкісна манільська сигара. Тримала її з певною вишуканістю, а другу руку поклала на коліна, притиснуті до грудей. Вона дивилася на нього крізь змаліле полум'я. Ми колись розмовляли про смерть, сказала вона. І більше не говоримо. Чому?

Не знаю.

Бо вона тут. Немає про що говорити.

Я вас не кинув би.

Мені байдуже. Смислу нуль. Якщо хочеш, можеш думати про мене як про підступну шльондру. У мене з'явився коханець. Дає мені те, чого ти не можеш.

Смерть — не коханець.

О, таки коханець.

Прошу, не роби цього.

Вибач.

Я сам не зможу.

То й не треба. Чим я тобі допоможу? Кажуть, жінки бачать сни про небезпеку, що загрожує тим, про кого вони піклуються, а чоловіки — про небезпеку, що загрожує їм самим. А я взагалі не бачу снів. Кажеш, не зможеш? То й не треба. От і все. Я от зі своїм сучим серцем покінчила, і то давно. Кажеш, що треба чинити опір, але опертися немає на що. Моє серце видерли тієї ночі, коли він народився, тож тепер не проси жалості. Її немає. Можливо, ти впораєшся. Сумніваюся, але хтозна. Одне скажу точно: якщо будеш сам, не виживеш. Знаю, бо й сама не змогла б. Людині, у якої нікого немає, я радила б створити собі якогось стерпного привида. Вдихнути в нього життя й улещувати любовними зізнаннями. Пропонувати йому кожну примарну крихту і захищати від лиха власним тілом. А моя єдина надія — вічне небуття, сподіваюся на нього всім серцем.

Він не відповів.

У тебе закінчилися аргументи.

Ти з ним попрощаєшся?

Ні. Не буду.

Хоч почекай до ранку. Прошу.

Мушу йти.

Вона вже підвелася.

Заради Бога, жінко. Що я маю йому сказати?

Тут я тобі нічим не допоможу.

Куди ти підеш? Нічого ж не видно.

І не треба.

Він підвівся. Благаю тебе, сказав він.

Ні. Я не лишуся. Не можу.

Вона пішла, і цей холод — її останній дарунок. Вона зробить це уламком обсидіану. Він сам її навчив. Гостріший за сталь. Лезо завтовшки з атом. І вона таки має рацію. Аргументів катма. Сотні ночей вони просиділи, обговорюючи «за» та «проти» самогубства зі всією серйозністю філософів, прикутих до стіни в божевільні. Уранці хлопець нічого не сказав, а коли вони зібралися й уже вирушали, повернувся, поглянув на місце ночівлі й сказав: Вона пішла, так? І чоловік відповів: Так, пішла.

Завжди такий обачливий, його не здивуєш найдивовижнішими подіями. Створіння, що ідеально розвинулося, аби зустріти власний кінець. Вони сиділи в халатах біля вікна і їли при свічках опівнічну вечерю, спостерігаючи, як палають далекі міста. Кілька ночей по тому вона народила в їхньому ліжку при світлі ліхтарика. Гумові рукавички для миття посуду. Неймовірна поява маленької маківки. Вся у патьоках крові, з гладеньким чорним волоссям. Сморід першого випорожнення. Її крики не мали для нього жодного значення. За вікном — усе холодніше, на обрії — пожежі. Він підняв кволе червоне тільце, таке сире й голе, перерізав кухонними ножицями пуповину і загорнув сина в рушник.

У тебе були друзі?

Так. Були.

Багато?

Так.

Пам'ятаєш їх?

Так. Пам'ятаю.

Що з ними сталося?

Вони померли.

Усі?

Так. Усі.

Ти сумуєш за ними?

Так. Сумую.

Куди ми йдемо?

На південь.

Добре.

Цілий день вони йшли довгою чорною дорогою, спинившись лише опівдні, щоб перехопити щось зі своїх мізерних запасів. Хлопець дістав із візка іграшкову вантажівку і патичком креслив дороги в попелі. Машинка їхала повільно. Він відтворював звук вантажівки. День видався майже теплим, і вони спали на листі з наплічниками під головами.

Його щось збудило. Він повернувся на бік і лежав, прислухаючись. Потім повільно підвів голову, тримаючи в руці револьвер. Позирнув на хлопця, а коли знову глянув на дорогу, там уже показався перший із них. Боже, прошепотів він. Дотягнувся до хлопця й поторсав його, не зводячи очей з дороги. Вони човгали в попелі, крутячи навсібіч головами в капюшонах. Хтось у протигазах з коробками. Один — у костюмі біозахисту. Заплямованому і бруднющому. Ішли згорблені з палицями та шматками труб. Кашляли. Потім за ними почулися звуки дизельної вантажівки. Швидше, прошепотів він. Швидше. Запхнув револьвер за пояс, схопив хлопця за руку й потягнув візок до дерев, заваливши його так, щоб той не впадав у вічі. Хлопець закляк від страху. Чоловік притягнув його до себе. Усе гаразд, сказав він. Треба бігти. Не озирайся. Біжи.

Він закинув наплічники за спину, і вони подерлися крізь крихку папороть. Хлопець був нажаханий. Біжи, прошепотів чоловік. Біжи. Він озирнувся. Гуркітливу вантажівку вже було видно. У кузові стояли й роззиралися на всі боки люди. Хлопець упав, і він підняв того ривком. Усе гаразд, сказав батько. Біжи.

Попереду дерева розступалися, і він подумав, що там рів чи просіка, але, вийшовши з бур'янів, вони побачили стару дорогу. Крізь наноси попелу було видно шари щебеневого покриття. Чоловік ривком притис хлопця до землі, і вони причаїлися за насипом, прислухаючись і хекаючи. Чули, як дизельна вантажівка, яка бозна на чому працювала, виїжджає на дорогу. Підвівшись, він побачив лише верхівку вантажівки, що їхала дорогою. У кузові з ґратчастими бортами стояли чоловіки, деякі — з гвинтівками. Вантажівка проїхала далі, і чорний дизельний дим звивався між дерев. Мотор видавав тягучі звуки. Працював з перебоями, переходив на яловий хід. Потім усе стихло.

Він опустився і поклав руку на хлопцеву голову. Боже, сказав він. Вони почули, як двигун загуркотів, стукнув і заглух. І далі — лише тиша. У руці він стискав револьвер, не пам'ятаючи, коли встиг його вихопити. Було чутно, як чоловіки розмовляють. Чутно, як відкривають і підіймають капот. Він обійняв хлопця. Тсс, сказав він. Тсс. Невдовзі почули, що вантажівка покотилася далі. Рипіла і скрипіла, як корабель. Щоб завести авто, їм довелося його штовхати, але на схилі вони не могли розігнатися. За кілька хвилин мотор закашляв, смикнувся, і вантажівка знову стала. Чоловік підвів голову й побачив одного з чоловіків метрів за шість від них, той наближався, розстібаючи ремінь. Вони обидва завмерли.

Він націлив револьвер на чоловіка, і той застиг, відвівши руку вбік. Роблячи вдих, він раз у раз всмоктував свою замацану, зім'яту, забризкану фарбами маску.

Іди сюди.

Той глянув назад на дорогу.

Не озирайся. Дивись на мене. Якщо крикнеш, уб'ю.

Чоловік рушив до них, однією рукою притримуючи ремінь. Отвори на ньому — знаки поступового схуднення, а шкіра з того боку, де він, вочевидь, гострив ніж, вилискує. Він відійшов до рівчака на узбіччі, поглянув на зброю, а потім на хлопця. Кільця бруду навколо глибоко запалих очей. Крізь очні западини з людського черепа наче проглядає звір. Бороду він знизу підрівняв ножицями, на шиї — татуювання, ніби хтось спробував зобразити птаха, але дуже приблизно уявляв його вигляд. Худий, жилавий і рахітичний. Вдягнений у бруднющий синій комбінезон і бейсболку з вишитим логотипом якогось зниклого підприємства.

Куди їдете?

Я йду посрати.

Куди їде вантажівка?

Не знаю.

Тобто не знаєш? Зніми маску.

Він стягнув маску через голову й тепер тримав її у руках.

Тобто не знаю, сказав він.

Не знаєш, куди їдете?

Ні.

Що за пальне?

Дизельне.

Скільки його у вас?

У кузові три бочки по 200 літрів.

Патрони є?

Він зиркнув назад на дорогу.

Я наказав не озиратися.

Ага. Є.

Де взяли?

Знайшли.

Брешеш. Що їсте?

Що знайдемо.

Що знайдете.

Ага. Він глянув на хлопця. Ти не вистрелиш, сказав.

Думаєш?

У тебе лише дві кулі. Чи одна. Вони почують постріл.

Вони так, а ти ні.

Чого це?

Бо куля летить швидше за звук. Буде у тебе в голові ще до того, як ти її почуєш. А щоб почути, тобі потрібна лобова частка, а ще такі штуки, як горбик і скронева звивина, але їх у тебе вже не буде. Все перетвориться на суп.

Ти лікар?

Я ніхто.

У нас там поранений. Може, допоможеш? Не пошкодуєш.

Я що, схожий на дебіла?

Та хтозна, на кого ти схожий.

Чого ти на нього дивишся?

Куди хочу, туди і дивлюся.

Ні. Ще раз глянеш, я тебе вб'ю.

Хлопець сидів, закривши голову руками, і визирав між ліктями.

Закладаюся, хлопець голодний. Чому б нам усім не піти до вантажівки? Поїмо там щось. Чого ти такий упертюх?

Нема у вас їжі. Іди-но.

Куди?

Іди.

Нікуди я не піду.

Не підеш?

Ні. Не піду.

Якщо ти думаєш, що я тебе не вб'ю, то помиляєшся. Та краще ми разом пройдемося по дорозі два-три кілометри, а потім я тебе відпущу. Нам більше нічого не треба. І ти нас не знайдеш. Навіть не знатимеш, куди ми пішли.

Знаєш, що я думаю?

Що?

Що ти сцикло.

Він відпустив ремінь, той упав на дорогу разом з усім начинням. Фляга. Старий полотняний армійський патронташ. Шкіряні піхви для ножа. Коли він підвів очі, побачив, що той дорожній щур уже стоїть з ножем у руці. Лише два кроки — і той негідник був між ним і дитиною.

І що ти збираєшся з цим робити?

Той не відповів. Він був кремезний, але дуже спритний. Різко нахилився, згріб хлопця, розвернув його і підхопився, притискаючи дитину до грудей і тримаючи ніж біля її шиї. Тоді чоловік впав навколішки, повернувся до них, тримаючи револьвер обома руками, прицілився, балансуючи на колінах, і вистрілив із відстані менш як два метри. Нападник одразу впав навзнак, і з дірки на лобі забулькала кров. Хлопець лежав біля ніг чоловіка з відсутнім виразом обличчя. Батько запхав револьвер за пояс, закинув наплічник на спину, підхопив хлопця, перевернув, підняв і посадив собі на плечі, а потім прожогом кинувся бігти старою дорогою, притримуючи хлопцеві коліна, поки той не стиснув його голову, весь у запеченій крові, німий як риба.

У лісі вони натрапили на старий залізний міст, де напівзникла дорога перетинала напівзниклий потік. Він зайшовся кашлем, насилу дихаючи. Спустилися з дороги в ліс. Він відвернувся й зупинився, хапаючи ротом повітря й напруживши слух. Нічого не чутно. Похитуючись, здолав ще десь кілометр, потім впав навколішки і поклав хлопця на попіл і листя. Витер кров із його обличчя й обійняв. Усе добре, сказав він. Усе добре.

Того довгого холодного вечора, коли темрява спустилася на землю, він почув їх лише раз. Міцно притис до себе сина. Кашель застряг у горлі. Хлопець був такий кволий і худий, що це відчувалося навіть крізь куртку, ще й тремтів, як у пропасниці. Хтось шурхотів листям, спинився. Потім рушив далі. Вони ішли мовчки, не перемовлялися, і від цього було ще зловісніше. Опустилася ніч, було пронизливо холодно, і хлопця аж трусило. Місяць не пробивався крізь морок, і не було куди йти. У наплічнику лишилася тільки одна ковдра, тож він дістав її і вкрив хлопця, а потім розстібнув куртку і притиснув дитину до себе. Вони доволі довго так пролежали, але почали замерзати, тож зрештою він сів і промовив: Треба рухатися. Не можна тут просто лежати. Роззирнувся, але нічого не розгледів. Він промовляв у бездонну й безмежну темряву.

Спотикаючись, вони брели крізь ліс. Він тримав хлопця за руку, а другу виставив перед собою. Якби він заплющив очі, навряд бачив би гірше. Хлопця загорнув у ковдру і наказав її не загубити, бо потім не знайдеш. Син просив його понести, але батько наказав рухатися далі. Вони спотикалися і падали, поки глибокої ночі, задовго до світанку, хлопець не впав, вже не в змозі підвестися. Він загорнув сина в куртку та ковдру й сів, погойдуючи його на руках. Одна-єдина куля в барабані. Не дивишся правді у вічі. Не дивишся.

Скупе світло мало означати, що настав день. Він поклав хлопця на листя й сів поруч, уважно спостерігаючи за лісом. Коли трохи розвиднілося, підвівся і обійшов їхній дикунський табір по периметру, шукаючи в попелі чужі сліди, але помітив лише власні слабкі відбитки. Повернувся і збудив хлопця. Треба йти, сказав він. Хлопець сидів, похилившись, змарнілий, з відсутнім виразом обличчя. У волоссі засох бруд, на лиці — чорні сліди. Поговори зі мною, попросив чоловік, але той мовчав.

Вони рухалися на схід повз сухостій. Проминули старий каркас будинку, перетнули ґрунтову дорогу. І розчищену ділянку землі, яка, певно, колись була городом, де вирощували овочі на продаж. Час від часу зупинялися й напружували слух. Невидиме сонце не відкидало тіні. Несподівано вийшли до дороги, він однією рукою перепинив хлопця, і вони, припавши до землі в придорожньому рівчаку, ніби якісь прокажені, слухали. Жодного повіву. Мертва тиша. Невдовзі він підвівся і вийшов на дорогу. Озирнувся на хлопця. Виходь, сказав. Коли той підійшов, чоловік вказав на сліди, залишені у попелі вантажівкою. Хлопчик, загорнувшись у ковдру, вивчав дорогу.

* * *

Хтозна, чи завели вони знову ту свою вантажівку. Хтозна, як довго вони захочуть сидіти в засідці. Він скинув наплічник, сів і розстібнув його. Треба поїсти, сказав він. Ти голодний?

Хлопець похитав головою.

Ні. Звісно, ні. Він дістав пластикову пляшку з водою, відкрутив кришку і передав воду синові. Той пив стоячи. Опустив пляшку, відсапався, потім сів на дорогу, схрестив ноги та знову припав до води. Тоді віддав пляшку чоловікові, той випив, закрутив кришку й порився в наплічнику. Вони їли консервовані білі боби, передаючи бляшанку один одному, а потім він викинув порожню тару в ліс. Вони знову вирушили в дорогу.

До цього люди з вантажівки таборилися просто на дорозі. Розклали вогнище. Обвуглені оцупки, перемішані з попелом і кістками, пристали до розтопленого бітуму. Він присів і витягнув руку над асфальтом. Від нього здіймалося слабке тепло. Далі відвів хлопця в ліс. Почекай мене тут, сказав. Я недалеко. Якщо покличеш, я тебе почую.

Можна мені з тобою, попрохав хлопець. Видавалося, що він ось-ось заплаче.

Ні. Почекай мене тут.

Будь ласка, тату.

Припини. Роби, як я сказав. Візьми револьвер.

Не хочу.

Я не питав, чого ти хочеш. Бери.

Він вийшов із лісу і попрямував туди, де вони кинули візок. На місці, але вже пограбований. Те, чого не взяли, розкидали. У листі знайшов кілька книжок і хлопцеві іграшки. Його старе взуття і якесь дрантя. Підняв візок, поклав туди хлопцеві речі й виштовхав його на дорогу. Потім повернувся. Нічого не лишилося. Засохла кров темніла на листі. Наплічник хлопця зник. Повертаючись на дорогу, натрапив на кістки і шкіру вкупі з камінням. Калюжа кишок. Копнув кістки носаком. Здається, варили. Ані клаптя одягу. Знову опускалася темінь, і вже було геть холодно, тож він повернувся туди, де лишив хлопця, став навколішки та обійняв сина.

Вони штовхали візок лісом аж до старої дороги, а потім кинули його там і рушили на південь. Квапилися, бо сутеніло. Хлопець через втому постійно зашпортувався, тож чоловік посадив його на плечі й поніс. Коли вони дістались до мосту, вже складно було щось розгледіти. Він опустив хлопця, і вони навпомацки спустилися насипом. Під мостом дістав запальничку і в її мерехтливому світлі оглянув землю. Пісок і рінь, намита зі струмка. Поставив наплічник, сховав запальничку та обійняв хлопця за плечі. У пітьмі сина було майже не видно. Почекай мене тут, сказав він. Я піду по дрова. Нам потрібне багаття.

Мені страшно.

Знаю. Але я буду неподалік і почую тебе, тож коли стане страшно, поклич, і я одразу повернуся.

Мені справді страшно.

Раніше піду, раніше повернуся, і ми розкладемо багаття, тоді тобі вже не буде страшно. Тільки не лягай. Якщо ляжеш, заснеш, і тоді не відгукнешся, коли я покличу, я не зможу тебе знайти. Розумієш?

Хлопець не відповів. Батькові майже урвався терпець, але тут він зрозумів, що син киває в темряві. Добре, сказав він. Добре.

Він видряпався насипом, виставив руки вперед і заглибився в ліс. Хмиз був усюди, земля просто всіяна гіллям і сучками. Він кóпав гілки, згрібаючи в одну купу, а коли назбиралося чимало, нахилився, зібрав оберемок та гукнув хлопця, той відповів, і на голос сина він вийшов до мосту. Вони сиділи в темряві, ножем він вистругував патички з великих гілок, а дрібні ламав голіруч. Потім витягнув запальничку і великим пальцем крутнув коліщатко. Бензин горів тендітним синім полум'ям, чоловік нахилився і запалив сушняк, спостерігаючи за тим, як вогник здіймається плетивом гілочок. Потім докинув дров, нахилився та обережно роздмухав полум'я, а гілки поскладав так, аби багаття набуло форми.

Ще двічі він ходив до лісу по дрова, тягнув оберемки хмизу і гілля до мосту, а потім скидав їх з насипу. Заграву було видно звіддаля, але він не думав, що їх побачать з дороги. Під мостом між камінням розгледів темну калабаню водостою. Біля країв — положиста крига. Стоячи на мосту, зіштовхував донизу останню купу дров, з його рота виривалася біла пара, помітна на тлі сяйливої заграви.

Сів на пісок і перебрав вміст наплічника. Бінокль. Майже повна чвертьлітрова пляшка бензину. Плоскогубці. Дві чайні ложки. Він розклав усе рядком. Лишилося п'ять маленьких консервних бляшанок, і він вибрав сосиски, а ще кукурудзу, відкрив їх армійською відкривачкою і поставив край вогнища. Вони сиділи й спостерігали, як обвуглюються і скручуються етикетки. Коли кукурудза запарувала, він плоскогубцями витягнув банки з вогню, і вони схилилися над ними, повільно орудуючи ложками. Хлопець куняв.

Коли вони доїли, він відвів хлопця до мілини під мостом, відштовхнув патичком тонкий береговий лід, вони стали навколішки, і він взявся мити хлопцеві обличчя і волосся. Вода була такою холодною, що син розплакався. Відійшовши трохи далі, вони знайшли чисту воду, і він знову, як міг, вимив йому волосся, нарешті закінчили, бо хлопець уже стогнав від холоду. Ставши навколішки, витер сина ковдрою. У заграві тінь мостових опор викривлювалася, падаючи на стовбури дерев за струмком. Це моя дитина, сказав він. Я вимиваю з його волосся мізки мерця. Це мій обов'язок. Потім загорнув його в ковдру і відніс до вогнища.

Хлопець сидів, погойдуючись. Чоловік пильнував, щоб він не завалився у вогонь. Влаштовуючись на ночівлю, вирив ногою у піску для хлопця кілька ямок для стегон та плечей і сидів, притримуючи сина, поки той куйовдив волосся, сушачи його біля багаття. Усе це скидалося на якесь древнє миропомазання. Нехай так. Виклич привидів минулого. Коли нічого не лишається, створи церемонію з повітря і вдихни у неї життя.

Уночі він прокинувся від холоду, підвівся й наламав гілок для багаття. На вугіллі — розжарено-помаранчеві силуети гілочок, що горять. Він роздмухав полум'я, доклав хмизу, сів, схрестивши ноги, спираючись на кам'яну опору мосту. Важкі вапнякові блоки не скріплено цементом. Над ним — буре від іржі заліззя, забиті заклепки, дерев'яні шпали та поперечини. Пісок, на якому він сидів, був теплий на дотик, але ніч, куди не сягав жар вогнища, пронизувала холодом. Підвівся і притягнув під міст нових гілок. Стояв, прислухаючись. Хлопець не ворушився. Він сів біля сина й погладив його світле заплутане волосся. Золота чаша, гідна того, аби прихистити Бога. Будь ласка, не кажи, як закінчується ця історія. Коли він знову поглянув у темряву за мостом, ішов сніг.

Усі гілки, зібрані для багаття, були тонкі, тож вогонь горів годину чи трохи більше. Він перетягнув рештки хмизу під міст і взявся його ламати, наступаючи на гілля і згинаючи його по всій довжині. Він дарма побоювався, що шум розбудить хлопця. Мокра деревина шипіла в полум'ї, сніг і далі падав. Уранці вони побачать, чи проходив хтось дорогою. Отой був першим, з ким він заговорив за більш як рік, якщо не рахувати хлопця. Врешті, то мій брат. Міркування рептилії в холодних і вертких очах. Сірі напівзгнилі зуби. У них застрягла людська плоть. Кожне його слово про світ — брехливе. Коли чоловік знову прокинувся, сніг уже не йшов, у зернистому світанку проступав за мостом чітко окреслений обрис голого полісся, дерева чорніли на сніговому тлі. Він лежав, згорнувшись, тримаючи долоні між колінами, а потім сів, роздмухав вогонь і поставив у жариво банку з буряком. Хлопець лежав на землі, скрутившись калачиком і спостерігаючи за ним.

Легкий настил свіжого снігу лежав у лісі на гіллі й листяних чашах, сірих від попелу. Повернулися по візок, поклали туди наплічник. Він викотив візок на дорогу. Жодних слідів. Постояли в цілковитій тиші, прислухаючись. І потім рушили крізь сіру сльоту, хлопець ішов поруч, тримаючи руки в кишенях.

Пленталися цілий день, хлопець мовчав. Опівдні сльота на дорогах уже розтанула, і надвечір було сухо. Вони не зупинялися. Скільки кілометрів? Шістнадцять, дев'ятнадцять. Раніше, ідучи дорогою, чоловік і хлопець грали, кидаючи в ціль, ніби кільця, чотири величезні сталеві шайби, знайдені в господарському магазині, але вони, як і решта речей, зникли. Тієї ночі отаборилися у виярку й розклали багаття біля невеликого кам'яного урвиська; доїли останню консерву. Хлопцева улюблена страва, свинина з бобами, тому він і лишив її наостанок. Дивилися, як банка повільно булькотить у вугіллі, потім він дістав її плоскогубцями, і вони мовчки все з'їли. Чоловік помив порожню бляшанку, налив туди води і передав хлопцю, на тому їжа скінчилася. Мені треба бути обачнішим, сказав він.

Хлопець не відповів.

Нам треба поговорити.

Добре.

Ти хотів дізнатися, які вони — поганці. Тепер знаєш. Це може повторитися. Мій обов'язок — оберігати тебе. Бог мене для цього призначив. І я вб'ю кожного, хто тебе торкнеться. Розумієш?

Так.

Він сидів, накинувши на голову ковдру. Невдовзі звів очі на батька. А ми — досі хороші хлопці? запитав він.

Так. Ми — досі хороші хлопці.

І завжди будемо.

Так. Завжди.

Добре.

Уранці вони вийшли з виярка і знову пішли по дорозі. Колись він вирізав хлопцю сопілку з придорожнього очерету, тепер дістав її з куртки й передав йому. Хлопець мовчки взяв. Невдовзі він відстав, і згодом чоловік почув звуки сопілки. Музика без жодної структури, звуки прийдешніх віків. Чи, може, остання музика на землі, прикликана з попелу її руїни. Чоловік повернувся й поглянув на хлопця. Заглиблений у себе і зосереджений. Подумав, що той скидається на сумну й самотню дитину, яку підмінили одразу після народження. Сповіщає про прибуття мандрівного театру у графство чи село, ще не знаючи, що акторів вкрали вовки.

Він сидів, схрестивши ноги, у листі на вершечку пагорба й у бінокль розглядав долину. Непорушний обрис повноводої річки. Темні цегляні димарі фабрики. Шиферні дахи. Стара дерев'яна водонапірна вежа. Ані диму, ані поруху життя. Він опустив бінокль, і далі спостерігаючи.

Що видно? запитав хлопець.

Нічого.

Він передав бінокль. Хлопець закинув ремінець на шию, приклав бінокль до очей і підкрутив коліщатко. Довкола все таке незворушне.

Я бачу дим, сказав він.

Де?

За тими будівлями.

Якими?

Хлопець передав йому бінокль, і чоловік налаштував різкість. Бліденька цівка. Так, сказав він. Бачу.

Що робитимемо, тату?

Гадаю, треба глянути. Тільки обережно. Якщо це комуна, там буде барикада. А, може, це біженці.

Як ми.

Так. Як ми.

А якщо поганці?

Треба ризикнути. Маємо знайти бодай якусь їжу.

Вони залишили візок у лісі, перетнули залізничну колію і спустилися крутояром крізь засохлий чорний плющ. У руці чоловік стискав револьвер. Іди поруч, наказав він хлопцю. Той послухався. Вони переміщувалися вулицями, як сапери: квартал за кварталом. У повітрі витав слабкий запах диму від багаття. Затрималися в крамниці, спостерігаючи за вулицею, але не помітили жодного руху. Вони пробиралися крізь завали сміття. На підлозі валялися шухляди, папери та розбухлі картонні коробки. Вони не знайшли нічого вартісного. Крамниці обчистили багато років тому, вітрини були переважно розбиті. Усередині затемно, аби щось роздивитися. Вони піднялися ребристими сталевими сходами ескалатора, хлопець увесь час тримав його за руку. На вішаку побачили декілька запилюжених костюмів. Марно шукали взуття. Порилися у смітті, але і там нічого корисного. Коли поверталися, він стягнув піджаки з плічок, витрусив їх і перекинув через руку. Ходімо, сказав він.

Він даремно гадав, що вони могли щось проґавити. Пройшли по рядах у продовольчому магазині, розкидаючи ногами сміття. Старе пакування, папір і цей одвічний попіл. Він пошукав на полицях вітаміни. Відчинив морозильну камеру, але кислий сморід здохлятини змусив швидко її зачинити. Стояли на вулиці. Він дивився на сіре небо. Від їхніх подихів лишався слабкий шлейф. Хлопчик був геть виснажений. Чоловік узяв його за руку. Треба оглянути решту, сказав він. Маємо шукати й далі.

У домах на околицях міста майже нічого корисного не лишилось. Сходинками заднього ґанку піднялися на кухню й понишпорили в шафках. Банка розпушувача. Стояв і роздивлявся її. Порилися в шухлядах серванта в їдальні. Зайшли до вітальні. На підлозі лежали сувої відпалих шпалер, неначе давні рукописи. Наказав хлопцю зачекати з піджаками на сходах, а сам піднявся на другий поверх.

Усе тхнуло вогкістю і гниллю. У першій спальні знайшов висохлий труп, вкритий ковдрою по шию. Залишки зотлілого волосся на подушці. Він узяв ковдру за нижній край, стягнув з ліжка, витрусив, згорнув. Понишпорив у конторках і шафах. Літня сукня на дротяних плічках. І все. Спустився вниз, тримаючи ковдру під пахвою. Сутеніло. Взяв хлопця за руку, і разом вони вийшли на вулицю через головний вхід.

На верхівці пагорба він обернувся й уважно роздивився місто. Сутеніло швидко. Темрява і холоднеча. Він накинув на плечі хлопця два піджаки, і ті ніби поглинули куртку й усе, що було під нею.

Я дуже голодний, тату.

Знаю.

Нам вдасться знайти наші речі?

Так. Я знаю, де вони.

А якщо їх хтось знайде?

Не знайде.

Сподіваюся.

Точно не знайде. Ходімо.

Що це?

Я нічого не чув.

Послухай.

Нічого не чую.

Вони прислухалися. Потім десь удалині загавкав собака. Чоловік повернувся і поглянув у бік потемнілого міста. Це пес, сказав він.

Пес?

Так.

Звідки він узявся?

Не знаю.

Тату, ми ж його не вб'ємо?

Ні. Не вб'ємо.

Він подивився на хлопця. Той тремтів навіть у двох піджаках. Чоловік нахилився і поцілував його в жорстке чоло. Собаку ми не чіпатимемо, сказав він. Обіцяю.

Вони спали в авто, припаркованому під шляхопроводом, накидавши на себе купою піджаки й ковдру. У темряві й тиші він бачив проблиски, що де-не-де спалахували на нічній координатній сітці. Горішні поверхи будівель стояли темні. Туди ж доведеться носити воду. І звідти можуть викурити. Що вони їдять? Хтозна. Вони сиділи, загорнувшись у піджаки, і дивилися у вікно. Хто вони, тату?

Не знаю.

Прокинувшись уночі, він лежав і прислухався. Не міг пригадати, де він. Ця думка насмішила. Де ми? запитав він.

Що таке, тату?

Нічого. Усе добре. Спи.

Тату, у нас же все буде добре?

Так. Усе буде добре.

І нічого поганого не станеться?

Не станеться.

Бо ми несемо вогонь.

Так. Бо ми несемо вогонь.

Уранці пішов холодний дощ. Пориви відчувалися навіть у машині під шляхопроводом, дощ витанцьовував на дорозі. Вони сиділи й спостерігали за всім крізь патьоки на склі. Дощ почав вщухати лише наприкінці дня. Вони кинули піджаки й ковдру ззаду на підлогу і вийшли на дорогу, аби обшукати інші будинки. Дим від багаття у вогкому повітрі. Собаки вони більше не чули.

Вони знайшли посуд і дещо з одягу. Теплу сорочку. Шматок поліетилену, що його можна використати замість брезенту. Він був певен, що за ними спостерігають, але нікого не бачив. У коморі знайшли неповний мішок із кукурудзяним борошном, хтозна-коли поточений пацюками. Він просіяв борошно крізь шматину москітної сітки, на тканині лишилася жменя сухого посліду. Вони розпалили вогнище на бетонній веранді, наліпили з борошна коржиків та спекли їх на шматку жерсті. Повільно їли один за одним. Ті, що залишилися, він загорнув у папір і поклав у наплічник.

Сидячи на сходинках, хлопець помітив, що за будинком хтось перетнув дорогу. Обличчя. На нього дивився хлопець десь його ж віку в завеликому вовняному пальті з підгорнутими рукавами. Підвівся. Гайнув через дорогу й забіг на під'їзну алею. Нікого. Поглянув на будинок, а тоді через сухі бур'яни помчав у кінець двору до застиглого чорного струмка. Повернися, гукнув він. Я тебе не ображу. Він стояв і гукав, поки батько не перетнув дорогу, примчав до нього і схопив сина за руку.

Що ти робиш? прошипів він. Що ти робиш?

Тут хлопчик, тату. Тут хлопчик.

Нема тут ніякого хлопчика. Що ти робиш?

Є. Я його бачив.

Я ж сказав тобі сидіти тихо. Сказав? Тепер час іти. Ну, давай.

Я просто хочу його побачити, тату. Просто побачити.

Чоловік узяв його за руку, і вони пішли. Хлопець безупинно плакав і оглядався. Ну, сказав чоловік. Нам час іти.

Я хочу його побачити, тату.

Там нікого немає. Хочеш померти? Ти цього хочеш?

Мені байдуже, сказав хлопець, схлипуючи. Байдуже.

Чоловік зупинився. Присів навпочіпки й обійняв сина. Вибач, сказав він. Не кажи так. Не треба так казати.

Мокрими вулицями вони дісталися до віадука, забрали з машини піджаки та ковдру і пішли в бік залізничного насипу. Вилізли на нього, перетнули колії і трохи глибше в лісі знайшли візок. Рушили головною дорогою.

А якщо про хлопчика ніхто не піклується? Якщо в нього нема тата?

Там є люди. Вони просто ховаються.

Він виштовхнув візок на дорогу і зупинився. Розгледів на вологому попелі слабкі розмиті сліди вантажівки. Йому здалося, що він навіть відчуває запах коліс. Хлопець і далі смикав його за куртку.

Тату.

Що?

Я хвилююся за того хлопчика.

Знаю. Але в нього все буде добре.

Тату, треба повернутися за ним. Ми можемо повернутися за ним і взяти із собою. Його й собаку. Собака може спіймати для нас поживу.

Не можемо.

І я віддав би тому хлопчику половину своєї порції.

Припини. Так не можна.

Він знову заплакав.

Як же той хлопчик? крізь сльози. Як же той хлопчик?

У сутінках вони дійшли до перехрестя і всілися на дорозі. Він розклав шматки мапи й узявся їх вивчати. Ткнув пальцем у точку на мапі. Оце ми. Отут. Хлопець і не поглянув. Чоловік сидів, вивчаючи звивисте сплетіння червоних і чорних трас, тримаючи палець на точці, де, як він думав, вони могли бути. Ніби бачив їхні маленькі фігурки, що переміщуються картою. Ми ще можемо повернутися, тихо сказав хлопець. Це недалеко. Ще не пізно.

Вони отаборилися в переліску неподалік від дороги — там бодай було сухо. Однак не знайшли захищеної від поглядів місцини, де можна було б розкласти багаття. З'їли по два кукурудзяні коржики та лягли на землю, загорнувшись у піджаки і ковдри й притулившись один до одного. Він обійняв хлопця, і невдовзі той припинив тремтіти й заснув.

* * *

Собака, якого він пам'ятає, ішов за нами два дні. Я намагався принадити його, але безрезультатно. Зробив дротяний зашморг, щоб піймати. У револьвері лишилося три патрони. І жодного запасного. Собака пішов по дорозі в протилежний бік. Хлопець поглянув на нього, потім на мене, знову на собаку і розплакався, благаючи не вбивати тварину, і я пообіцяв, що не буду. Не собака, а самі ґратки кісток, обтягнуті шкірою. Наступного дня він зник. От цього собаку він згадує. А хлопчиків — ні.

У кишені лишилися загорнуті в ганчірку засохлі родзинки. Опівдні вони сіли на суху траву біля дороги та з'їли їх. Хлопець поглянув на батька. Оце й усе, що в нас є?

Так.

Тепер ми помремо?

Ні.

Що ми робитимемо?

Спочатку вип'ємо води. Потім підемо далі.

Добре.

Увечері вони блукали полем, шукаючи місце, де можна було непомітно для чужого ока розкласти багаття. Тягнули візок по землі. Не дуже обнадійлива місцина. Завтра знайдуть якусь їжу. Ніч заскочила їх на багнистій дорозі. Почвалали вздовж поля до віддаленого скупчення дерев, що різко чорніли на тлі останнього видимого світла. Поки дісталися туди, уже запала ніч. Тримав хлопця за руку та обламував ногою хмиз та гілля для багаття. Деревина була волога, але він зчистив ножем суху кору і розставив гілки й патички довкола вогню сохнути. Потім розстелив на землі поліетилен, дістав із візка піджаки та ковдри. Вони зняли вологе брудне взуття, сіли й простягнули руки до полум'я. Запала тиша. Він хотів щось сказати, але нічого не спадало на думку. Відчував це й раніше — щось більше від заціпеніння й тупого відчаю. Світ зібгався до грубого ядра роздрібки сутностей. Назви речей поступово западали в небуття разом із самими речами. Кольори. Види птахів. Страви. Врешті-решт забулися назви, що здавалися непохитними. Виявилися крихкішими, ніж можна було подумати. Скільки вже всього зникло? Священна говірка втрачала означування, а отже, вже не стосувалася реальності. Маліла, ніби намагаючись зберегти тепло. І свого часу миготіла й згасала.

Через виснаження вони проспали всю ніч. Вранці від вогню лишився мертвий чорний слід на землі. Він узув брудні черевики й пішов збирати дрова, хукаючи на складені чашечкою долоні. Пробирає до кісток. Може, уже листопад. Або й грудень. Розклав багаття і вийшов до переліска. Став там і окинув оком місцевість. Мертві поля. Стодола вдалині.

* * *

Ґрунтівкою дісталися до пагорба, на якому колись стояв будинок. Давно згорів. Обриси іржавого нагрівача в підвалі, затопленому чорною водою. По всьому полю валялися зірвані вітром погнуті листи обвугленої покрівельної жерсті. У стодолі на дні запиленого коша знайшли кілька жмень якогось зерна. З'їли його з пилом, навіть не сідаючи. Попрямували через поле до дороги.

Йшли вздовж муру повз залишки саду. Вузлуваті чорні дерева росли рядами, а землю густо вкривало гілля. Він зупинився й поглянув на поля. Вітер зі сходу. М'який попіл ворушиться у борознах. Затихло. Знову дме. Він уже все це бачив. Сліди засохлої крові на стерні, сірі кільця нутрощів там, де забитого випатрали, а тіло потягли далі. На стіні — фриз із людських голів, усі висушені обличчя однакові, із застиглими напруженими посмішками та примруженими очима. У шкіряних вухах — золоті кульчики, схожі на щурячі хвости пасма рідкого волосся звиваються на черепі. Зуби в лунках ясен схожі на штучні, сині грубі саморобні татуювання, нанесені вайдою, збляклі під нікчемним сонцем. Павуки, мечі, мішені. Дракон. Рунічні символи, гасла, написані з помилками. Давні візерунки, що прикривають старі шрами. З проломлених, але не безформних черепів зняли шкіру, розфарбували їх, на лобі лишили нерозбірливі написи, а на одному ясно-білому черепі чорнилами старанно позначили місця поєднання кісток, ніби в інструкції зі збирання моделі. Він озирнувся на хлопця. Той стояв біля візка просто на вітрі. Поглянув на суху траву, що ледь ворушилася, на ряди темних звивистих дерев. На сірій від попелу стіні де-не-де майоріли клапті одягу. Він пройшов уздовж муру, востаннє оглянув маски, переступив перелаз і попрямував туди, де на нього чекав хлопець. Поклав руку йому на плечі. Добре, сказав він. Ходімо.

Він вбачав послання вже в кожній такій події, що колись трапилася. Послання і попередження — саме цим був мальовничий образ забитих і зжертих. Уранці він прокинувся, закутаний у ковдру, повернувся на інший бік і крізь дерева поглянув назад на пройдений відрізок дороги. Саме вчасно, аби помітити чотирьох, що йшли у ряд. Всі в різному одязі, але з червоними шарфами. Червоногарячими, помаранчевими — різних відтінків, наближених до червоного. Чоловік поклав руку хлопцеві на голову. Тсс, прошепотів він.

Що таке, тату?

Люди на дорозі. Не підводь голови. Не дивися.

Багаття згасло, тож диму немає. Візка не видно. Він припав до землі й спостерігав за ними з-під ліктя. Армія в кедах. З метровими трубами, обмотаними шкірою. Ремінці на зап'ястках. Крізь деякі труби протягнуто ланцюги й закріплено на кінцях. Четвірка пробрязкала далі, розгойдано, як завідні іграшки. Бородаті, крізь маски просочується пара дихання. Тсс, сказав він. Тсс.

Наступна фаланга несла списи чи ратища з китицями стрічок. У якійсь примітивній кузні вглибині країни вони перекували пружини вантажівок на довгі леза. Нажаханий хлопець лежав долілиць, сховавши обличчя в долонях. Фаланги пройшли десь метрів за шістдесят від них, і земля під ними злегка тремтіла. Тупотіли. За ними запряжені раби тягнули вози, навантажені трофеями, а далі йшло з десять жінок, деякі вагітні. Насамкінець — група уярмлених катамітів, одягнених, попри холод, у благеньку одежину, усі в нашийниках. Пройшли повз. Чоловік і хлопець лежали, прислухаючись.

Вони пішли, тату?

Так, пішли.

Ти їх бачив?

Так.

Це поганці?

Так, справжні поганці.

Їх багато, цих поганців.

Багато. Але вони вже пішли.

Вони встали та обтрусилися, прислухаючись до тиші навколо.

Куди вони йдуть, тату?

Не знаю. Кочують. Це поганий знак.

Чому поганий?

Просто так. Треба глянути на мапі.

Витягнули схований у чагарниках візок, батько розклав його, ковдри та піджаки вони поклали на візок і виштовхали його на дорогу. Зупинилися, вдивляючись туди, де в неспокійному повітрі, здавалося, досі висіли обриси орди.

* * *

Опівдні знову засніжило. Вони роздивлялися бліді сірі сніжинки, що сіялися з похмурого мороку. Пленталися далі. Над темною поверхнею дороги утворювалася негуста сльота. Хлопець постійно відставав, тож чоловік зупинявся і чекав на нього. Тримайся поруч, сказав він.

Ти дуже швидко йдеш.

Йтиму повільніше.

Вони пройшли ще трохи.

Ти знову не розмовляєш?

Розмовляю.

Хочеш зупинитися?

Завжди хочу.

Треба бути обережними. Я маю бути обережним.

Знаю.

Скоро зупинимося. Добре?

Добре.

Просто треба знайти місце.

Добре.

Сніг падав довкола них білим застилом. Щось побачити обабіч дороги просто неможливо. Він знову кашляв, хлопець тремтів, і вдвох вони пліч-о-пліч під шматком поліетилену штовхали магазинний візок крізь сніг. Нарешті чоловік зупинився. Хлопця несамовито трусило.

Треба зупинитися, сказав батько.

Дуже холодно.

Знаю.

Де ми?

Де ми?

Так.

Не знаю.

Якби ми вмирали, ти б сказав?

Не знаю. Ми не вмираємо.

Вони перевернули візок та залишили його в заростях осоки. Перед тим як рушити далі, він узяв звідти загорнуті в брезент піджаки й ковдри. Тримайся за мою куртку, сказав він. Не відпускай. Крізь зарості осоки дійшли до загорожі й перелізли через неї, притримавши один одному дріт. Той був холодний і скрипів у скобах. Стрімко темнішало. Пішли далі. І так дійшли до лісу, який виявився кедровим, дерева мертві й чорні, але ще доволі густі, щоб затримувати сніг. І під кожним стовбуром — неоціненне коло чорної землі та кедрова порохня.

Вони облаштувалися під одним деревом, накидавши на землю купою піджаки та ковдри, загорнувши в одну з них хлопця, чоловік взявся згрібати сухі голки. Ногою розчистив від снігу клаптик землі там, де від багаття не займеться дерево, і взявся ламати гілля та струшувати сніг. Щойно він підніс запальничку до купи сушняку, вогонь миттю затріскотів, тож стало зрозуміло, що галузок надовго не стане. Він поглянув на хлопця. Мені треба ще назбирати дров, сказав він. Буду тут, по сусідству. Добре?

А де це — «по сусідству»?

Це просто означає, що я буду неподалік.

Добре.

Снігу натоді вже насипало сантиметрів п'ятнадцять. Він плентався між деревами, висмикуючи гілки, що застрягли у снігу, аж поки не назбирав оберемок, тоді повернувся до багаття, та знайшов там лише прогоріле гніздо тремких жаринок. Підкинув галузок у вогонь, і полум'я знову запалахкотіло. Важко за ним встигати. У лісі стемніло, і вогнище було видно хіба зблизька. Однак якщо квапитися, він лише заслабне. Озирнувся на хлопця, той брів у снігу по литки, тримаючи гілля в зігнутих руках.

Сніг навіть не думав спинятися. Час від часу чоловік прокидався і знову розпалював багаття. Розгорнув брезент, і один кінець прикріпив внизу до стовбура, щоб спробувати затримати тепло від вогню. Він задивився на осяяне помаранчевим обличчя хлопця, що спав. Запалі щоки посмуговані чорним. Вгамовував лють. Марно. Подумав, що хлопець не витримає довгої дороги. Навіть якщо сніг ущухне, дорога однаково лишиться непрохідною. Згори шепотів незворушний сніг, іскри зринали, тьмяніли й гинули у вічній темряві.

Крізь дрімоту він почув у лісі тріскіт. Потім знову. Чоловік сів. Багаття змаліло до розсипу вогників серед вуглин. Прислухався. Довгий сухий тріск, ніби ламають гілки. І ще раз. Поторсав хлопця. Прокидайся, сказав він. Треба йти.

Хлопець потер очі тильним боком долоні, проганяючи залишки сну. Що це? запитав він. Що це, тату?

Ходімо. Час рушати.

Що це?

Дерева. Дерева падають.

Хлопець сів і різко роззирнувся.

Все гаразд, сказав чоловік. Давай. Треба поспішати.

Він згріб їхню постелю, склав і загорнув у брезент. Глянув угору. В очі потрапив сніг. Від багаття лишилося хіба кілька вуглин, які не давали світла, дрова майже закінчилися, а в темряві зусібіч падали дерева. Хлопець учепився за батька. Відійшли вбік, він спробував у темряві відшукати чисту місцину, але врешті вони поклали брезент просто на землю, сіли на нього, натягнули на себе ковдри, і він пригорнув хлопця. Довкруги бухали дерева, тонни снігу з їхніх крон гупали об землю, і від цього здригався весь ліс. Він обіймав хлопця, повторюючи, що все буде гаразд, що невдовзі це мине, і за деякий час так і сталося. Глухий звук цього божевілля пролунав уже вдалині. Потім повторився, самотній і далекий. І далі — тиша. Ось, сказав він. Гадаю, це все. Він вирив руками в снігу під поваленим деревом заглиблення і сховав замерзлі долоні в рукави. Вони затягнули туди постіль та брезент і невдовзі, попри лютий холод, заснули.

* * *

Зранку він вибрався з барлогу під брезентом, обважнілим від снігу. Випростався й роззирнувся. Уже не сніжило, на кучугурах лежали кедри, кілька оголених, ніби обгорілих, стовбурів зі зламаними гілками стриміло на тлі посірілого краєвиду. Він проплентався крізь замети, залишивши хлопця спати під деревом, ніби тваринку у сплячці. Снігу навалило мало не по коліна. У полі суха осока майже цілком сховалася під заметами, сніг лежав на колючому дроті між шпичаків, стояла безвітряна тиша. Притулився до стовпа і зайшовся кашлем. Він поняття не мав, де шукати візок, і відчував, що тупіє, а голова відмовляється працювати. Зосередься, сказав він сам собі. Подумай. Коли вирушив назад, почув, що хлопець його кличе.

Треба йти, сказав він. Тут не можна лишатися.

Хлопець похмуро поглянув на сірі замети.

Ходімо.

Вони дісталися до загорожі.

Куди ми йдемо?

Треба знайти візок.

Він стояв непорушно, тримаючи руки під пахвами.

Ходімо, сказав чоловік. Треба йти.

Насилу сунули заметеними полями. Сніг глибокий і сірий. І вже вкритий шаром попелу. Він подолав ще метр, а потім обернувся поглянути назад. Хлопець лежав. Чоловік кинув оберемок ковдр і брезенту й кинувся до сина. Той тремтів. Підняв його і пригорнув. Вибач, сказав він. Вибач.

Візок шукали довго. Він витягнув його сторчма із замету, відрив наплічник, струсив сніг, розстібнув і запхав у нього ковдру. Поклав наплічник, інші ковдри й піджаки в кошик, підняв хлопця й посадив його зверху, а потім розв'язав шнурки й стягнув з того черевики. Тоді ножем заходився різати один з піджаків і обгортати смужками тканини хлопцеві ноги. На це пішов весь піджак, потім він вирізав із брезенту два великі квадрати, підклав їх під ступні, загорнув і прив'язав до хлопцевих щиколоток смужками підкладки з рукавів піджака. Відійшов назад. Хлопець роздивлявся свої ноги. Тепер ти, тату, сказав він. Іншим піджаком він обгорнув хлопця, а потім сів на брезент, що лежав на снігу, і загорнув собі ноги. Тоді підвівся і сховав руки під куртку, щоб зігрітися, далі спакував у наплічник взуття разом з біноклем та іграшковою вантажівкою. Потім витрусив брезент, склав і прив'язав його з ковдрами до наплічника, востаннє оглянув візок, але там більше нічого не було. Ходімо, сказав він. Хлопець теж кинув останній погляд на візок, а потім рушив за батьком у бік дороги.

* * *

Іти було навіть складніше, ніж він думав. За годину вони подолали лише із півтора кілометра. Він зупинився й озирнувся на хлопця. Хлопець теж спинився в очікуванні.

Гадаєш, ми помремо, так?

Не знаю.

Ми не помремо.

Добре.

Але ти мені не віриш.

Не знаю.

Чому ти думаєш, що ми помремо?

Не знаю.

Припини казати «не знаю».

Добре.

Чому ти думаєш, що ми помремо?

У нас немає їжі.

Ми щось знайдемо.

Добре.

Як думаєш, скільки людина може протриматися без їжі?

Не знаю.

Але все ж — скільки?

Напевне, кілька днів.

А що потім? Упадеш без духу?

Так.

Ні, не так. Це триває довше. У нас є вода. Це найважливіше. Без води довго не протягнеш.

Добре.

Але ти мені не віриш.

Не знаю.

Він уважно поглянув на хлопця. Той стояв, тримаючи руки в кишенях завеликого піджака в смужечку.

Гадаєш, я брешу?

Ні.

Але ти думаєш, я міг тобі збрехати про смерть.

Так.

Гаразд. Міг. Але ми не помремо.

Гаразд.

Він вдивлявся в небо. Траплялися дні, коли попеляста захмареність тоншала, і тоді дерева вздовж дороги відкидали на сніг ледь помітні тіні. Вони просувалися далі. Хлопець ледве йшов. Він зупинявся, перевіряв ступні, перев'язував поліетилен. Коли сніг почав танути, ноги постійно були мокрими. Вони часто спинялися перепочити. Сил нести сина він не мав. Сідали на наплічник і їли по кілька жмень брудного снігу. Опівдні той якраз починав танути. Вони проминули згорілий дім, від якого лишився лиш димар посеред подвір'я. Ішли весь день, поки було світло. Якихось кілька годин. Подолали, може, кілометрів зо п'ять.

Він думав, що ніхто не ризикне піти цією дорогою, але помилився. Вони отаборилися майже на дорозі й, повитягавши гілля зі снігу, розклали чимале багаття. Кидали гілки в полум'я, ті шипіли й парували. Але це не допомогло. Кілька ковдр, що лишилися, не зігрівали. Він намагався не засинати. Різко смикався, прокидався й мацав рукою біля себе в пошуках револьвера. Хлопець так схуд. Чоловік спостерігав за ним, поки той спав. Туго напнута шкіра обличчя, запалі очі. Дивна краса. Чоловік підводився й підкидав дров у вогонь.

Підійшли до дороги та зупинилися. На снігу — колії. Віз. Якийсь засіб пересування на колесах. Щось із гумовими вузькими шинами. Сліди підошов між коліями. Вночі хтось прямував цією дорогою на південь. Найпізніше — на передсвітанку. Пересуваються вночі. Чоловік стояв замислившись. Обережно обійшов сліди. Вони пройшли за п'ятнадцять метрів від багаття й навіть не сповільнилися, щоб поглянути. Чоловік озирнувся на дорогу, що лишилася позаду. Хлопець уважно спостерігав за ним.

Треба забиратися з дороги.

Навіщо, тату?

Хтось наближається.

Поганці?

Так. Боюся, вони.

А може, то хороші. Так же може бути?

Чоловік не відповів. За старою звичкою глянув на небо, але там не було на що дивитися.

Тату, що ми робитимемо?

Підемо.

Може, повернемося до багаття?

Ні. Ходімо. У нас, мабуть, небагато часу.

Я дуже голодний.

Знаю.

Що ж ми їстимемо?

Треба десь сховатися. Зійти з дороги.

Вони помітять наші сліди?

Так.

Що ж ми робитимемо?

Не знаю.

Вони зрозуміють, хто ми?

Що?

Якщо побачать наші сліди. Вони зрозуміють, хто ми?

Чоловік озирнувся на їхні глибокі круглясті сліди на снігу.

Вони розберуться, сказав він.

Потім зупинився.

Треба це обміркувати. Ходімо назад до багаття.

Йому спало на думку, що варто знайти місце на дорозі, де сніг повністю розтанув, але потім він зрозумів, що це не допоможе, бо їхніх слідів не буде з другого боку цієї ділянки. Вони закидали багаття снігом, покружляли між дерев і повернулися. Поспішали лишити лабіринт слідів, а потім вирушили лісом на північ, не спускаючи з ока дорогу.

Знайшли найвище місце на пагорбі, звідки могли бачити дорогу на північ й озирати пройдений шлях. Він розстелив брезент на вологому снігу й загорнув хлопця в ковдри. Ти змерзнеш, сказав він. Та, гадаю, ми надовго не затримаємося. Не минуло й години, як дорогою швидко пройшли чи навіть пробігли двоє чоловіків. Коли вони проминули, він підвівся, щоб за ними поспостерігати. Коли він випростався, вони зупинилися, й один із них поглянув назад. Він завмер. Його, загорнутого в сіру ковдру, важко побачити, але все можливо. Та, напевно, вони просто відчули запах диму. Стояли й розмовляли. Потім пішли далі. Він сів. Усе добре, сказав він. Просто треба перечекати. Але, гадаю, усе добре.

Вони мало спали й нічого не їли вже п'ять днів. У такому стані на околиці одного містечка натрапили на колись грандіозний дім, розташований на узвишші над дорогою. Хлопець стояв, тримаючи його за руку. На щебеневій дорозі й з південного боку полів і лісу сніг уже майже розтанув. Зупинилися. Поліетиленові пакети вже давно зносилися, їхні ноги промокли й змерзли. Перед ними був високий, величний дім із білими дорійськими колонами. Збоку крита в'їзна арка. Під'їзна алея з гравію вигиналася полем пожухлої трави. Вікна, як не дивно, цілі.

Тату, що це за місце?

Тсс. Просто постоїмо й послухаємо.

Нічого. Вітер шелестів у сухій придорожній папороті. Віддалений скрип. Двері чи віконниця.

Гадаю, варто глянути.

Тату, а може, не підемо?

Та все гаразд.

Я думаю, краще не йти.

Усе гаразд. Треба глянути.

Повільно йшли алеєю. Жодних слідів на випадкових плямах розталого снігу. Високий живопліт із сухої бирючини. У його темному плетиві — старе пташине гніздо. Постояли у дворі, роздивляючись цегляний фасад. Цегла виліплена вручну з глини, на якій він стояв. Відлущена фарба звисала довгими сухими розсуканими нитками на колонах і покорчених нижніх балках. Над головою — ліхтар на довгому ланцюгу. Хлопець чіплявся за чоловіка, поки вони підіймалися сходинками. З одного прочиненого вікна тягнувся мотузок і зникав у траві. Проходячи верандою, чоловік тримав хлопця за руку. Колись цими дошками ступали раби, що несли їжу і напої на срібних тацях. Чоловік із хлопцем підійшли до вікна і зазирнули всередину.

Тату, а якщо тут хтось є?

Тут нікого немає.

Ходімо звідси, тату.

Треба знайти якусь їжу. У нас немає вибору.

Можемо пошукати деінде.

Усе буде добре. Ходімо.

Витягнув з-за пояса револьвер і штовхнув двері на масивних латунних петлях. Ті повільно прочинилися. Вони стали, прислухаючись. Потім увійшли в просторий передпокій із викладеним на підлозі доміно чорно-білих мармурових плиток. Широкі сходи вели нагору. На стінах — обвислі вологі шпалери фірми Morris. Тиньк на стелі пішов пухирцями, а пожовкла зубчаста ліпнина на високих стінах вигнулась і потріскалася. Ліворуч, мабуть, розташована їдальня, бо крізь дверну пройму вони побачили в кімнаті величезний буфет із горіхового дерева. Дверцята й шухляди зникли, а основа виявилася завеликою, щоб забрати її на дрова. Вони стали у дверях. У кутку безладно навалено чималу купу одягу. Одяг і взуття. Ремені. Куртки. Ковдри та старі спальні мішки. Пізніше він ще матиме час усе це обміркувати. Хлопець повис у нього на руці. Він перелякався. Пройшли через передпокій до кімнати в протилежній частині будівлі й там зупинилися. Навіть не кімната, а велика зала зі стелею вдвічі вищою за двері. Камін із необпаленої цегли — це було видно у тих місцях, де відірвали і спалили дерев'яну поличку й раму. На підлозі перед вогнищем лежали матраци та постелі. Тату, прошепотів хлопець. Тсс, сказав той.

Попіл був холодний. На ньому стояли декілька почорнілих горщиків. Чоловік сів навпочіпки, підняв один і понюхав. Постояв і визирнув у вікно. Сіра витоптана трава. Сірий сніг. Шнур, що проходив крізь вікно, був прив'язаний до мідного дзвіночка, закріпленого в грубому дерев'яному затискачі, прицвяхованому до карниза. Чоловік узяв хлопця за руку, і вони пройшли вузьким заднім коридором на кухню. Усюди купи сміття. Проіржавіла раковина. Запах цвілі й лайна. Пройшли далі до прилеглої кімнатки, схожої на комірку.

На підлозі була ляда чи люк, замкнутий великим навісним замком із пресованих сталевих пластин. Чоловік зупинився, щоб роздивитися його.

Тату, сказав хлопець. Нам краще піти. Тату.

Раз замкнули, значить, була причина.

Хлопець потягнув його за руку. Він ледь не плакав. Тату? благав він.

Нам потрібна їжа.

Тату, я не голодний. Не голодний.

Треба знайти лом або щось подібне.

Крізь задні двері потрапили надвір, хлопець досі чіплявся за батька. Чоловік запхнув револьвер за пояс і став, роздивляючись подвір'я. Цегляна стежка й покручені, схожі на дроти залишки самшиту. Там же стояла зіперта на цегляні стовпи стара залізна борона, між поперечок якої хтось вклинив стоп'ятдесятилітровий чавунний казан, щоб витоплювати смалець. Під ним — попіл від багаття й обвуглені оцупки. Неподалік — візок із гумовими шинами. Він дивився на все це, але ніби не бачив. На протилежному боці двору стояли стара дерев'яна коптильня й сарай для інвентарю. Майже тягнучи за собою дитину, він перетнув подвір'я. Перебрав інструменти в бочці, яка стояла під дашком. Вибрав лопату з довгим держаком і зважив її в руці. Ходімо, сказав він.

У будинку спробував обрубати деревину довкола скоби і зрештою увігнав лезо під неї та підважив. Засув проходив крізь усю ляду, тож та не піддалася. Він глибше увігнав лезо під край дощок, заклинив його там і вийняв запальничку. Потім став на кінець держака, підважив край люка, нахилився і схопився за нього. Тату, прошепотів хлопець.

Він зупинився. Слухай, сказав він. Припини. Ми вмираємо з голоду. Ти розумієш? Потім підняв ляду, відкинув, і вона впала на підлогу.

Почекай тут, сказав він.

Я піду з тобою.

Я думав, ти боїшся.

Боюся.

Гаразд. Тоді не барися.

Спускався грубими дерев'яними сходинками. Нахилив голову, потім клацнув запальничкою і, схилившись, поводив туди-сюди полум'ям у темряві, ніби поштиво вітаючись. Холод і вогкість. І просто безбожний сморід. Хлопець вчепився за його куртку. Чоловік освітив частину муру. Глиняна долівка. Темний від плям старий матрац. Він нахилився і спустився ще на одну сходинку, витягнувши руку із запальничкою. До дальньої стіни тулилися голі люди, чоловіки та жінки, силкуючись сховатися й затуляючи руками обличчя. Унизу на матраці лежав чоловік: ноги відрізано до стегон, кукси — почорніли й обгоріли. Пахло жахливо.

Боже, прошепотів він.

Потім один за одним ті люди повернулися й закліпали очима на мізерне світло. Допоможіть нам, прошепотіли вони.

О Боже, сказав він. О Боже.

Він повернувся і схопив хлопця. Швидко, сказав він. Швидко.

Випустив запальничку. Немає часу шукати. Він підштовхнув хлопця вгору сходинками. Допоможіть нам, кликали вони.

Швидко.

Внизу біля сходів з'явилося бородате обличчя і закліпало. Будь ласка, попросив той чоловік. Будь ласка.

Швидше. Заради Бога, швидше.

Він виштовхнув хлопця в люк, і син заорав носом у підлогу. Чоловік випростався, схопився за ляду, затріснув її, а потім повернувся, щоб схопити хлопця, але той уже підвівся і витанцьовував від переляку. Та Боже ж мій, ходімо, прошипів чоловік. Однак хлопець вказував на вікно, і, глянувши туди, батько похолов від жаху. Полем до будинку наближалися чотири бородані й дві жінки. Він схопив хлопця за руку. Боже, сказав він. Біжи. Біжи.

Вони кинулися до вхідних дверей і далі — вниз по сходах. Пробігши половину під'їзної алеї, він потягнув хлопця в поле. Озирнувся. Їх частково затуляли залишки бирючини, але він знав, що вони мають хіба кілька хвилин. Добігли до краю поля, продерлися крізь сухе очеретиння на дорогу і, перетнувши її, заглибилися в ліс. Він ще міцніше стиснув зап'ясток сина. Біжи, прошепотів він. Треба бігти. Поглянув на будинок, але нічого не побачив. Якщо ті люди повернули на під'їзну алею, то могли бачити, як він із хлопцем біжить між деревами. Вирішальна мить. Вирішальна мить. Припав до землі й пригорнув до себе хлопця. Тсс, сказав він. Тсс.

Вони нас уб'ють? Тату?

Тсс.

Вони лежали на траві й попелі, серця калатали. Він ось-ось зайдеться кашлем. Затулив би рукою рота, але за одну міцно тримався хлопець, а в другій у нього був револьвер. Доводилося докладати зусиль, щоб придушити кашель і водночас прислуховуватися. Він розсунув листя підборіддям, силкуючись бодай щось побачити. Не підводь голови, прошепотів він.

Вони йдуть?

Ні.

Повільно проповзли листям у, як здавалося, низину. Він лежав, прислухаючись і пригортаючи хлопця. Чув, як розмовляють на дорозі. Жіночий голос. Потім почув кроки сухим листям. Він узяв хлопцеву руку і вклав у неї револьвер. Бери, прошепотів він. Бери. Хлопець перелякався. Обійняв його і пригорнув. Такий худенький. Не бійся, сказав він. Якщо вони тебе знайдуть, доведеться це зробити. Розумієш? Тсс. Не плакати. Чуєш? Ти знаєш, як це робити. Засунь до рота і спрямуй угору. Натискай швидко і сильно. Зрозумів? Не плач. Зрозумів?

Здається.

Ні, не так. Зрозумів?

Так.

Скажи: Так, я зрозумів, тату.

Так, я зрозумів, тату.

Подивився на хлопця. У того були нажахані очі. Забрав зброю. Ні, ти не зрозумів, сказав він.

Тату, я не знаю, що робити. Я не знаю, що робити. А де ти будеш?

Усе добре.

Я не знаю, що робити.

Тсс. Я тут. Я тебе не залишу.

Обіцяєш?

Так. Обіцяю. Я збирався пробігтися. Щоб спробувати відвести їх якомога далі. Але я тебе не залишу.

Тату?

Тсс. Не підводься.

Мені дуже страшно.

Тсс.

Вони лежали, прислухаючись. А ти точно зможеш? Коли час настане? Коли час настане, часу на це вже не буде. Тепер — саме вчасно. Прокляни Бога і помри. А якщо револьвер не вистрелить? Має вистрелити. А якщо не вистрелить? Зможеш розтрощити каменем коханий череп? Чи живе в тобі істота, про яку ти нічого не знаєш? Це можливо? Охопи його руками. Отак. Душа швидка. Притягни до себе. Поцілуй. Хутко.

Він чекав. Маленький нікельований револьвер у руці. Ось-ось закашляється. Зусиллям думки спробував придушити кашель. Дослухався, але нічого не чув. Я тебе не залишу, прошепотів він. Я ніколи тебе не залишу. Розумієш. Лежав у листі, обіймаючи тремтливу дитину. Стискав револьвер. Довгі сутінки, а потім прийшла ніч. Холодна та беззоряна. Благословенна. Він уже майже вірив, що в них є шанс. Треба просто чекати, прошепотів він. Дуже холодно. Силкувався думати, але думки плуталися. Він дуже заслаб. Про «побігти» — то лише балачки. Він не зможе бігти. Коли стало геть темно, він розстібнув лямки наплічника, витягнув ковдри, накрив ними хлопця, і невдовзі той уже спав.

Уночі з дому долинали жахливі зойки, чоловік намагався затуляти хлопцеві вуха, але згодом крики припинилися. Він лежав і прислухався. Біжучи до дороги крізь хащі очерету, він бачив ящик. Щось подібне на іграшковий дитячий будиночок. Усвідомив, що саме там вони й лежать, спостерігаючи за дорогою. Лежать і чекають, а потім смикають за мотузку, у домі лунає дзвіночок, і з'являються їхні спільники. Він задрімав, але невдовзі прокинувся. Хтось наближається? Кроки в листі. Ні. Просто вітер. Нічого. Він сів і поглянув у бік будинку, але в темряві нічого не побачив. Поторсав хлопця. Вставай, сказав він. Треба йти. Хлопець не відповів, але чоловік знав, що той прокинувся. Стягнув з нього ковдри та прив'язав їх до наплічника. Ходімо, прошепотів він.

Ішли темним лісом. З-за попелястих хмар прозирав місяць, і дерева ледь-ледь виднілися. Чоловік з хлопцем похитувалися, як п'яні. Тату, якщо вони нас знайдуть, то вб'ють?

Тсс. Досить розмов.

Уб'ють, тату?

Тсс. Так. Так, уб'ють.

* * *

Він не мав жодного уявлення, куди іти, і боявся, що вони покружляють і повернуться до того дому. Намагався пригадати: він про це знає чи то лише вигадки. Про те, куди повертають усі заблуди. Можливо, це залежить від півкуль твого мозку. Чи від того, правша ти чи шульга. Зрештою, припинив про це міркувати. Хіба тут щось виправиш. Розум його зраджував. Повільно прокидалися фантоми, що спали ціле тисячоліття. Аби це виправити. Хлопець ледве йшов. Просився на руки, затинався і белькотів. Чоловік таки взяв його на руки, і син миттєво заснув, поклавши голову йому на плече. Однак батько знав, що довго сина не пронесе.

Чоловік прокинувся в лісовій темряві на купі листя, несамовито тремтячи. Сів і навпомацки пошукав хлопця. Поклав руку на його тонкі ребра. Теплі, рухаються. Серце б'ється.

Коли він знову прокинувся, уже було досить світло. Відкинув ковдру, підвівся й ледве не впав. Відновивши рівновагу, спробував щось розгледіти в сірому лісі. Як далеко вони зайшли? Вийшов на узгір'я, сів навпочіпки й спостерігав, як починається новий день. Скупий світанок, холодний неясний світ. Удалині, здавалося, чорнів голий сосняк. Безбарвний світ колючого дроту і траурних пов'язок. Він повернувся, розбудив хлопця і змусив того сісти. Син не міг підвести голову й постійно завалювався вперед. Треба йти, сказав він. Треба йти.

* * *

Він ніс його через поле, зупиняючись на перепочинок що п'ятдесят кроків. Діставшись до сосен, став на коліна, поклав сина на жорстку порохню і, накривши ковдрами, сів, роздивляючись хлопця. Той був наче з концтабору. Змарнілий, виснажений, дуже наляканий. Він нахилився й поцілував його, потім підвівся і вийшов на узлісся пройтися по периметру й перевірити, чи вони в безпеці.

Південніше, за полем, розгледів обриси дому і стодоли. Вигин дороги за деревами. Довга під'їзна алея з мертвою травою. Сухий плющ уздовж муру, поштова скринька й огорожа при дорозі, а за нею — мертві дерева. Холодно й тихо. Усе оповите вугільним туманом. Пішов назад і сів біля хлопця. Відчай зробив його таким необережним, але тепер він знав, що це не повториться. Хай би що сталося.

Хлопець спав уже багато годин. А якби прокинувся, злякався б. Таке вже траплялося. Подумав, що треба його розбудити, але знав, що той нічого не пригадає. Він навчив його лежати в лісі тихо, як оленятко. Скільки це триватиме? Врешті-решт він витягнув револьвер з-за пояса, поклав його поруч із ним під ковдрами, підвівся й рушив.

* * *

Спустився до стодоли з пагорба, час від часу зупиняючись поспостерігати й прислухатися. Пробрався напівзруйнованим старим яблуневим садом, де лишилися самі чорні вузлуваті пеньки та суха трава по коліна. Став у воротах стодоли та прислухався. Крізь щілини лилося бліде світло. Пройшов запорошеними стійлами. Став посеред стодоли та прислухався, але нічого не почув. Драбиною поліз на горище, але відчув таку слабкість, що не був певен, чи долізе. Дійшов до дальнього кінця горища і з причілкового вікна оглянув місцевість: мертві й сірі квадрати землі, загорожа, дорога.

На підлозі горища лежали тюки пресованого сіна, чоловік присів навпочіпки, вибрав звідти жменю зерен і пожував їх. Шорсткі, сухі, запилені. Але ж мало в них бути бодай щось поживне. Підвівся і покотив два тюки, щоб скинути їх униз. Два глухі удари і хмара куряви. Повернувся до причілка й роздивився ту частину будинку, яку було видно з-за рогу стодоли. Потім зліз драбиною.

Скидалося на те, що по траві між домом і стодолою ніхто не ходив. Він дійшов до веранди. Москітна сітка згнила і відпала. Дитячий велосипед. Він пройшов верандою та став у прочинених дверях у кухню. Дешева фанера закрутилася від вологи, а десь узагалі відпала. Червоний пластмасовий стіл. Перетнув кімнату й відкрив холодильник. На одній із полиць сиділо щось сіре й хутряне. Грюкнув дверцятами. Усюди сміття. Взяв у кутку мітлу і поштрикав нею де-не-де. Потім виліз на стільницю і промацав пил на шафках. Мишоловка. Якийсь пакетик. Здув пил. Порошок для приготування виноградного напою. Поклав його у кишеню куртки.

Обійшов усі кімнати одна за одною. Нічого не знайшов. У приліжковій шафці була ложка. Теж поклав до кишені. Думав, що в комірці може бути одяг чи постеля, але марно. Вийшов з дому і пішов до гаража. Порився в інструментах. Граблі. Лопата. На полиці — банки з цвяхами та болтами. Канцелярський ніж. Підніс його до світла, глянув на іржаве лезо і поклав назад. Потім знову взяв. У банці з-під кави знайшов викрутку й розкрутив ручку. Усередині було чотири нових леза. Вийняв старе лезо, поклав на полицю, вставив нове, скрутив ручку, втягнув лезо і поклав ніж до кишені. Разом з ним і викрутку.

Повернувся до стодоли. Із собою взяв шматок тканини, куди збирався скласти зерно з тюків, але коли підійшов до споруди, спинився і прислухався до шуму вітру. Десь високо на даху рипіла бляха. У хліві досі пахло коровами, і він задумався про них, та зрештою усвідомив, що всі корови вимерли. Правда ж? Чи може десь тут бути корова, яку годували і за якою доглядали. І чим же годували? І для чого врятували? За прочиненими дверми сухо шелестіла на вітрі мертва трава. Він вийшов зі стодоли та став, озираючи поля і сосняк, у якому спав хлопець. Пройшовся садом і знову зупинився. На щось наступив. Позадкував, став на коліна і розсунув траву руками. Яблуко. Підняв його й підніс до світла. Тверде, брунатне і зморщене. Витер його ганчіркою і відкусив. Сухе і майже без смаку. Але яблуко. З'їв його повністю, з насінням. Потримав хвостик між великим і вказівним пальцями й викинув. Потім рушив, м'яко ступаючи по траві. Ноги були досі загорнуті в шматки піджака і клаптики брезенту, тож він сів, розв'язав усе це, запхав у кишеню і пішов уже босоніж. Дійшовши до кінця саду, мав уже чотири яблука. Поклав їх до кишені й пішов назад. Обійшов усе, ряд за рядом, витоптавши у траві заплутаний візерунок. Знайшов яблук більше, ніж міг донести. Він обмацував прогалини біля стовбурів, заповнив кишені вщерть, а потім накидав яблук у капюшон куртки та на руку, притиснуту до грудей. Висипав їх купою біля корівника, сів поруч і знову обгорнув обмотками задубілі ступні.

У комірці біля кухні помітив старий плетений кошик, повний слоїків. Витягнув кошик, виставив банки, тоді перевернув і вибив з нього бруд. А потім завмер. Що він бачив до цього? Ринву. Дерев'яні ґратки. Темна змійка мертвих лоз збігає донизу, ніби графік якогось підприємства. Він підвівся і через кухню вийшов у двір. Зупинився, роздивляючись дім. У вікнах відбивався сірий, невиразний день. Ринва спускалася кутом веранди. Він досі стискав у руках кошик, тож поставив його і знову піднявся сходами. Ринва, прокладена вздовж кутового стовпа, зникала в бетонному баку. Він прибрав з кришки сміття і згнилі шматки сітки. Повернувся на кухню по мітлу, підмів, поставив мітлу в кутку і підняв кришку бака. Усередині стояв піддон, наповнений вологим сірим багном з даху, перегноєм із мертвого листя та гілочок. Він витягнув піддон і поставив його на долівку. Під ним була біла галька. Відгорнув її рукою. Нижче — вугілля шматками, повністю випалені патички і гілки, від яких лишилися тільки вуглецеві образи дерев. Поставив піддон на місце. У підлозі помітив зелене латунне кільце. Потягнувся за мітлою і змів попіл. На дошках зауважив лінії розпилу. Начисто вимів дошки, став на коліна, зачепив пальцями кільце, підняв і відкинув люк. Унизу в темряві побачив водозбірник. Солодкавий запах води. Він ліг долічерева і потягнувся вниз. Зрештою таки зміг дотягнутися до води. Посунувся вперед, спробував знову і врешті зачерпнув пригорщу води, понюхав її, спробував, а потім випив. Довго так лежав і пив, зачерпуючи воду пригорщами. Не міг згадати, чи куштував колись щось смачніше.

* * *

Він знову сходив до комірки й повернувся з двома слоїками та блакитним емальованим ковшем. Витер його й зачерпнув води, сполоснув банки. Потім, дотягнувшись, занурив у воду скляну посудину і тримав її, доки та не заповнилася. А тоді витягнув слоїк — весь у краплях. Яка ж прозора вода. Підніс його до світла. Крихта осаду звивалася в банці, ніби на повільній гідравлічній осі. Нахилив банку і почав повільно пити, випив майже повністю. Живіт роздуло. Міг би ще випити, але не став цього робити. Сполоснув іншу банку залишками води, а потім наповнив обидві посудини й опустив дерев'яну ляду над водозбірником, підвівся і з двома банками та повними кишенями яблук рушив через поле до сосняку.

Його не було довше, ніж він передбачав, тож ішов якомога швидше, і вода гойдалася й булькала у його шлунку, звиклому до малих порцій. Він зупинився перепочити й потім рушив далі до лісу. Здавалося, хлопець за весь цей час і не поворухнувся. Чоловік укляк перед ним, обережно поставив банки на соснову порохню, витягнув з-під ковдр револьвер, застромив його за пояс, а потім сів, спостерігаючи за дитиною.

Увесь час до вечора вони просиділи в ковдрах, їли яблука і пили воду з банок. Чоловік дістав з кишені пакетик порошку, відкрив, висипав у скляну посудину, перемішав і дав хлопцю. Це ти добре зробив, тату, сказав той. Поки чоловік спав, хлопець пильнував, а ввечері вони взулися і сходили на ферму зібрати решту яблук. Наповнили три банки водою і щільно закрутили їх кришками, знайденими на полиці в комірці. Потім чоловік загорнув усе в ковдру, запакував її в наплічник, а зверху припасував інші ковдри. Закинув наплічник на плечі. Вони стояли у дверях, спостерігаючи за тим, як на заході гасне світло. Потім спустилися алеєю до дороги.

Хлопець чіплявся за його куртку, а він тримався узбіччя і силкувався намацати в темряві дорожнє покриття. Удалині чувся грім, і невдовзі попереду вони побачили приглушений спалах. Дістав з наплічника шмат поліетилену, але його заледве стало на двох. Незабаром задощило. Хитаючись, ішли пліч-о-пліч. Сховатися було ніде. Капюшони курток вимокли й обважніли від дощу. Чоловік зупинився на дорозі та спробував поправити брезент. Хлопця били дрижаки.

Холодно?

Так.

Якщо зупинимося, зовсім змерзнеш.

Я вже зовсім змерз.

Що робитимемо?

Можемо зупинитися?

Так. Гаразд. Можемо.

Це була найдовша ніч із тих, які запам'яталися чоловіку із низки подібних ночей. Вони влаштувалися поблизу дороги на вологій землі під ковдрами, дощ торохкотів по брезенту, чоловік пригортав до себе хлопця, і невдовзі той припинив тремтіти і заснув. Грім відкотився на північ і затихнув, але дощ не вщухав. Чоловік засинав і прокидався, дощ поступово слабшав, аж поки не вщух. Цікаво, чи вже за північ? Він закашлявся гірше, ніж зазвичай, і збудив дитину. До світанку ще далеко. Час від часу чоловік підводився і позирав на схід, і за деякий час зайнявся день.

Він почергово обгорнув їхні куртки довкола стовбура деревця і викрутив воду. Змусив хлопця роздягнутися, загорнув його в ковдру і, поки той стояв і тремтів, викрутив його одяг. Земля, на якій вони спали, була сухою, і вони сіли на неї, накрившись ковдрами. Їли яблука і пили воду. Потім знову попрямували по дорозі. Згорблені, в капюшонах, вони тремтіли у своєму лахмітті, наче ченці-жебраки, що шукають собі пожитку.

* * *

До вечора нарешті просохли. Вивчали фрагменти мапи, але чоловік дуже приблизно уявляв, де вони зараз. У сутінках він стояв на підйомі дороги, силкуючись зорієнтуватися. Залишили гірську дорогу і путівцем дійшли до мосту над сухим струмком. Сповзли до берега і притулились один до одного.

Розкладемо багаття? запитав хлопець.

У нас немає запальнички.

Хлопець відвернувся.

Вибач. Я її впустив. Не хотів тобі казати.

Усе добре.

Я знайду якийсь кремінь. Уже шукаю. І в нас досі є пляшечка бензину.

Добре.

Дуже змерз?

Усе гаразд.

Хлопець поклав голову чоловікові на коліна. Невдовзі запитав:

Вони ж збираються вбити тих людей?

Так.

Навіщо їм це робити?

Не знаю.

Вони збираються їх з'їсти?

Не знаю.

Вони ж збираються їх з'їсти?

Так.

А ми їм не могли допомогти, бо тоді вони й нас з'їли б.

Так.

Саме тому ми й не могли їм допомогти.

Так.

Гаразд.

* * *

Проминали міста, які застерігали людей написами, нашкрябаними на білбордах. Їх замазали тонким шаром фарби, щоб можна було знову щось написати, і крізь фарбу проступав блідий палімпсест реклами товарів, яких більше не існувало. Чоловік і дитина сиділи на узбіччі та доїдали яблука.

Що таке? запитав чоловік.

Нічого.

Ми знайдемо якусь їжу. Завжди ж знаходили.

Хлопець не відповів. Чоловік пильно на нього дивився.

Що не так?

Усе гаразд.

Розкажи мені.

Хлопець роздивлявся дорогу.

Я хочу, щоб ти мені сказав. Усе гаразд.

Він заперечно похитав головою.

Подивися на мене, сказав чоловік.

Хлопець повернувся й подивився. Видавалося, що він ось-ось заплаче.

Просто скажи.

Ми ж нікого не з'їмо?

Ні. Звісно, ні.

Навіть якщо ми вмиратимемо з голоду?

Ми вже вмираємо з голоду.

Ти сказав, що ми не вмираємо з голоду.

Я казав, що ми не вмираємо. Я не казав, що ми не вмираємо з голоду.

Але не помремо.

Ні. Не помремо.

Хай би що.

Так. Хай би що.

Бо ми хороші.

Так.

І ми несемо вогонь.

І ми несемо вогонь. Так.

Гаразд.

У рівчаку знайшов уламки кременю чи сланцю, але зрештою виявилося, що простіше гребнути плоскогубцями по каменюці, а поруч скласти купкою сушняк, облитий бензином. Минуло ще два дні. Потім три. Вони таки вмирали з голоду. Сплюндрована, розграбована і спустошена місцевість. Розграбована до останньої крихти. Ночі — сліпучо холодні, домовинно темні та сповнені жахливої тиші аж до далекосяжного ранку, що видавався світанком перед битвою. Воскова шкіра хлопця стала майже прозора. І великі пильні очі робили його подібним на іншопланетянина.

Він уже подумав, що смерть їх нарешті наздогнала і варто відшукати якийсь сховок, де їх не знайшли б. Траплялося, що, сидячи та спостерігаючи за хлопцем, він заходився нестримним плачем, але не через смерть. Не був певен, через що саме, але гадав, що через красу чи добро. Те, про що він узагалі більше не думав. Вони зупинились у похмурому лісі й присіли, щоб випити проціджену крізь ганчірку воду з рову. Уві сні побачив хлопця на дошці, куди раніше за традицією клали померлих, і прокинувся нажаханий. Наяву можна витримати те, на що вночі не стає сил. Він сів. Решту ночі не спав, оскільки боявся, що сон повториться.

Вони обшукували згарища, які раніше оминали. В одному будинку в чорній підвальній воді серед сміття й іржавих труб плавав труп. Потім чоловік зупинився в частково згорілій вітальні без даху. Перехняблені від води дошки стирчали аж надвір. Наскрізь промоклі томи в книжковій шафі. Взяв один, розгорнув і поставив на місце. Усе сире. І гниє. У шухляді знайшов свічку. Запалити нічим. Поклав до кишені. Вийшов із дому на сіре світло, постояв і на коротку мить осягнув абсолютну істину цього світу. Холодно й нещадно кружляє Земля, що померла, не лишивши заповіту. Невблаганна темрява. Біганина сліпих псів сонця. Нищівний чорний вакуум Всесвіту. І десь там тремтіли дві зацьковані тваринки, як земляні лиси в укритті. Позичений час, позичений світ і позичені очі, щоб сумувати.

На краю одного містечка вони сиділи в кабіні вантажівки й відпочивали, визираючи з вікна, вимитого нещодавніми дощами. Трохи притрушені попелом. Виснажені. На узбіччі стояв ще один знак «Небезпечно для життя», і за багато років літери на ньому виблякли. Чоловік ледь не всміхнувся. Прочитав оте? запитав він.

Так.

Не звертай уваги. Тут уже нікого немає.

Усі померли?

Гадаю, так.

Якби ж із нами був той хлопчик.

Час іти, сказав він.

З яскравих снів не хотілося прокидатися. Про вже незнане в цьому світі. Холод змусив його встати й підкинути дров у вогонь. Спогад про те, як рано-вранці вона біжить галявиною до будинку в тонкій рожевій сукні, що обтискає груди. Подумав, що кожен спогад — насильство над оригіналом. Як гра на вечірці. Скажи слово і передай далі. Тож будь ощадним. Той епізод, що змінюється щоразу у спогадах, — досі реальність, хай і неусвідомлена.

Ішли вулицею, загорнувшись у бруднющі ковдри. Однією рукою чоловік тримав на поясі револьвер, а другою — хлопцеву руку. На дальньому кінці міста угледіли самотній будинок у полі, дісталися до нього і пройшлися кімнатами. В одній із них побачили дзеркало, і чоловік ледь не звів револьвер. Це ми, тату, прошепотів хлопець. Це ми.

Чоловік стояв у задніх дверях і дивився на поля і дорогу за ними, яка пролягала похмурою місцевістю. У внутрішньому дворику стояло барбекю: бочка літрів на 200 розрізана вздовж автогеном і поставлена на зварену залізну раму. На подвір'ї — кілька мертвих дерев. Загорожа. Металевий сарай для інструментів. Чоловік скинув ковдру і загорнув у неї хлопця.

Почекай мене тут.

Я піду з тобою.

Я лише сходжу туди подивитися. Просто посидь тут. Ти весь час мене бачитимеш. Обіцяю.

Перетнув двір і штовхнув двері споруди, тримаючи в руці револьвер. Якийсь садовий сарайчик. Земляна долівка. Металеві полиці з пластиковими вазонами. Усе вкрите попелом. У кутку садовий інвентар. Газонокосарка. Дерев'яна лавка під вікном і металева шафа поруч. Відчинив її. Старі каталоги. Пакетики з насінням. Бегонія. Берізка. Усе поклав до кишені. Але нащо? На горішній полиці виявив дві банки моторної оливи, застромив револьвер за пояс, зняв їх звідти й поставив на лавку. Дуже старі картонні банки з металевими ковпачками. Картон просочений оливою, але самі банки, здавалося, досі повні. Чоловік позадкував і визирнув надвір. Хлопець, загорнувшись у ковдри, сидів на сходинках дому й пильнував за батьком. Повертаючись, зауважив каністру в кутку за дверима. Був певен, що вона порожня, але, перекинувши її ногою, почув тихий плескіт. Підняв, відніс до лавки й марно спробував відкрутити кришку. Дістав з кишені плоскогубці, розвів якнайширше й приклав до кришки. Якраз. Скрутив кришку, поклав її на лавку й понюхав посудину. Багаторічний сморід. Але це бензин, і він горітиме. Закрутив каністру і поклав плоскогубці в кишеню. Озирнувся, шукаючи якусь меншу посудину, але не знайшов. Не варто було викидати пляшку. Треба перевірити в будинку.

Ідучи по траві, він ледь не зомлів, тож довелося зупинитися. Цікаво, це через запах бензину? Хлопець спостерігав за ним. Скільки ще днів до смерті? Десять. Навряд більше. Він не міг зосередитися. Чому ж він зупинився? Озирнувся і поглянув на траву позаду. Пройшовся назад. Покопирсав землю ногами. Спинився і знову все оглянув. Пішов назад до сараю. Повернувся із садовою лопатою, і на тому місці, де зупинявся, увігнав лезо в ґрунт. Воно увійшло до половини й глухо вдарилося у щось дерев'яне. Чоловік взявся розгортати землю.

Справи просувалися повільно. Боже, як же він втомився. Зіперся на лопату. Підвів голову і поглянув на хлопця. Той сидів на тому ж місці. Чоловік знову нахилився до своєї роботи. Невдовзі він геть виснажився і був змушений робити перепочинок після кожного руху лопатою. Нарешті він дорив до шматка фанери, вкритого руберойдом. Розчистив біля країв. Ляда десь метр на два. На одному кінці скоба із замком, замотана целофановим пакетом. Він відпочив, зіпершись на держак лопати й схиливши чоло на зігнуту руку. Коли знову підвів очі, хлопець стояв уже за кілька метрів від нього. Дуже наляканий. Тату, не відкривай її, прошепотів він.

Та все гаразд.

Будь ласка, тату. Будь ласка.

Усе гаразд.

Ні, не гаразд.

Він притис кулаки до грудей і аж підскакував від страху. Чоловік кинув лопату та обійняв його.

Ходімо, сказав він. Просто посидимо на ґанку і трохи відпочинемо.

А потім підемо?

Посидимо трохи.

Добре.

Вони сиділи в ковдрах і дивилися на двір. Так тривало доволі довго. Він намагався пояснити хлопцю, що там не поховання, але син просто плакав. Згодом він уже й сам думав, що, можливо, син правий.

Просто посидимо, сказав він. Годі розмов.

Добре.

Вони знову пройшлися по дому. Чоловік знайшов пивну пляшку і клапоть старої фіранки, відірвав шматок тканини й гачком плічків запхав його в горлечко посудини. Це наша нова лампа, сказав він.

Як ми її запалимо?

Я знайшов бензин у сараї. Й оливу. Я тобі покажу.

Добре.

Ходімо, сказав чоловік. Усе буде добре. Обіцяю.

Однак коли він нахилився зазирнути в хлопцеве обличчя під капюшоном із ковдри, то дуже злякався. Зникло щось, чого вже не повернути.

* * *

Через двір попрямували до сараю. Чоловік поставив пляшку на лавку, взяв викрутку і в одній із банок з оливою проробив дірку, а потім ще одну, меншу, щоб краще текло. Далі витягнув із пляшки ґніт і наполовину заповнив її старою й повновагою оливою, густою, крижаною і бозна-колишньої дати розливу. Він відкрутив кришку з каністри, згорнув пакет із насінням у формі лійки й перелив бензин до пляшки, а потім заткнув великим пальцем горлечко і струснув її. Далі відлив трохи в глиняну миску, взяв ганчірку і викруткою знову запхав її у пляшку. Витягнув із кишені уламок кременю та плоскогубці й ударив кременем об зубчики інструмента. Спробував кілька разів, а потім долив бензину в миску. Оце може спалахнути, сказав він. Хлопець кивнув. Чоловік сипонув іскор у миску, і бензин із тихим шипінням загорівся. Потягнувся до пляшки, підніс її до вогню і, нахиливши, запалив гніт. Задув полум'я в мисці й передав кіптяву пляшку хлопцю. На, сказав він. Бери.

Що ми робитимемо?

Затули долонею вогонь. Не дай йому згаснути.

Чоловік підвівся й витягнув револьвер з-за пояса. Та ляда подібна до інших, сказав він. Але тільки подібна, не така ж. Я знаю, що тобі страшно. І це нормально. Я думаю, там має щось бути і треба туди зазирнути. Решту ми вже оглянули. Лишилося тільки це. Допоможи мені. Якщо не хочеш тримати лампу, потримай револьвер.

Я потримаю лампу.

Гаразд. Оце й роблять хороші люди. Не кидають справи. Не здаються.

Гаразд.

Повів хлопця надвір, лишаючи за собою чорний дим від лампи. Запхнув револьвер за пояс, підняв лопату і взявся вирубати скобу з фанери. Край штика увігнав під скобу, підважив її, потім став на коліна, схопився за замок і, викрутивши його, кинув на траву. Далі загнав лезо під ляду, просунув у щілину пальці, потім підвівся й підняв ляду. По дошках заторохкотіла земля. Він поглянув на хлопця. У тебе все добре? запитав. Хлопець мовчки кивнув, тримаючи перед собою лампу. Чоловік відкинув ляду на траву. У темряву вели грубі сходинки, збиті з дощок розміром п'ять на двадцять п'ять сантиметрів. Чоловік узяв лампу в хлопця. Почав спускатися, але потім обернувся, потягнувся до дитини й поцілував у чоло.

Стіни бункера складені з бетонних блоків. Забетоновану підлогу виклали плиткою. Біля кожної стіни стояло по залізному ліжку з голими пружинами, на яких лежали в ногах по-армійськи згорнуті матраци. Чоловік повернувся і подивився на хлопця, що присів навпочіпки над ним, кліпаючи від диму, який здіймався від лампи, тож батько спустився на долішні сходинки, сів і простягнув перед собою руку з лампою. О Боже, прошепотів він. О Боже.

Що таке, тату?

Спускайся. О Боже. Спускайся.

* * *

Коробка на коробці, повні консервів. Помідори, персики, боби, абрикоси. Консервована шинка. Солонина. Сотні літрів води в сорокап'ятилітрових пластикових каністрах. Паперові рушники й тарілки, туалетний папір. Поліетиленові мішки для сміття, набиті ковдрами. Чоловік схопився руками за голову. О Боже, сказав він. Озирнувся на хлопця. Усе гаразд, сказав він. Спускайся.

Тату?

Спускайся. Спускайся й побачиш.

Чоловік поставив лампу на сходинку, піднявся і взяв хлопця за руку. Ходімо, сказав він. Усе гаразд.

Що ти знайшов?

Я знайшов усе. Усе. Зажди, сам побачиш. Він повів хлопця сходинками, підняв сяйливу пляшку вище. Ти бачиш? запитав він. Бачиш?

Що це, тату?

Їжа. Зможеш прочитати?

Груші. Тут написано «груші».

Так. Саме так і написано. О, саме так.

Стоячи, він майже сягав головою стелі. Різко нахилився під зеленим металевим ліхтарем, що звисав на гаку зі стелі. Він тримав хлопця за руку, і разом вони пройшли повз ряди картонних коробок із трафаретними написами. Перець чилі, кукурудза, рагу, суп, соус для спагеті. Багатство зниклого світу. Чому це тут? запитав хлопець. Воно справжнє?

О так. Справжнісіньке.

Чоловік стягнув одну з коробок, роздер її й дістав банку персиків. Це тут, бо хтось думав, що воно знадобиться.

Але вони не змогли цим скористатися.

Ні. Не змогли.

Вони померли?

Так.

А нам можна щось звідси взяти?

Так. Можна. Вони хотіли б, щоб це взяли. І ми хотіли б, щоб вони взяли.

Вони були хороші?

Так. Хороші.

Як ми?

Як ми. Так.

Тоді все гаразд.

Так. Усе гаразд.

У пластмасовій коробці виявили ножі, пластиковий посуд, столове срібло та інше кухонне начиння. Консервний ніж. Несправні ліхтарики. Чоловік знайшов коробку з різними батарейками й узявся їх перебирати. Здебільшого липкі від кислоти, що роз'їла метал, але деякі видавалися цілком нормальними. Врешті-решт один ліхтарик запрацював, чоловік поставив його на стіл і задмухав лампу. Відірвав бортик від відкритої коробки й розігнав ним дим, а потім піднявся сходинками й опустив ляду, тоді повернувся і глянув на хлопця. Що ти хотів би на вечерю? запитав він.

Груші.

Прекрасний вибір. Хай будуть груші.

Зі стосу паперових мисок у поліетилені він узяв дві й поставив їх на стіл. Розіслав матраци на ліжках, відкрив картонну коробку з грушами, витягнув звідти банку, поставив на стіл, а тоді затиснув кришку ножичком і покрутив коліщатко. Глянув на хлопця. Той тихо сидів на ліжку, досі загорнутий у ковдру, і спостерігав. Чоловік подумав, що й сам не до кінця усвідомлює, що відбувається. А раптом насправді вони наступної миті прокинуться в темному вологому лісі. Це будуть найсмачніші груші у твоєму житті, сказав він. Найкращі. Ось побачиш.

Сіли поруч і з'їли банку груш. А тоді банку персиків. Облизали ложки та, нахиливши банки, випили солодющий сироп. Потім перезирнулися.

Ще одну?

Не хочу, щоб у тебе заболів живіт.

Не заболить.

Ти довго нічого не їв.

Знаю.

Гаразд.

Він уклав хлопця спати, погладив його брудне волосся, що розсипалося на подушці, й укрив ковдрами. Зійшов сходинками й підняв ляду, надворі вже майже стемніло. Він пішов у гараж, узяв наплічник, повернувся, ще раз роззирнувся й потім спустився сходинками, загрюкнув ляду й запхав ручки плоскогубців у важку внутрішню скобу. Ручний ліхтарик уже тьмянів. Чоловік передивився запаси та знайшов декілька ящиків з очищеним бензином у чотирилітрових каністрах. Дістав одну, поставив на стіл, відкрутив кришку і пробив викруткою фольгу. Потім зняв з гака ліхтар і наповнив його бензином. До цього саме знайшов пластмасову коробку із запальничками і тепер за допомогою однієї з них запалив ліхтар, відрегулював полум'я й повісив його на місце під стелю. І сів на ліжко.

Поки хлопець спав, він методично переглянув запаси. Білизна, светри, шкарпетки. Таз із неіржавної сталі, губки та бруски мила. Зубна паста та щітки. На дні великої пластмасової банки з болтами-гвинтами та різним залізяччям він знайшов дві пригорщі золотих південноафриканських крюгерандів у полотняному мішечку. Висипав їх на долоню, перемішав пальцем, роздивився, а потім згріб назад у банку до інших залізячок і поставив її на полицю.

Він передивився все, соваючи ящики та коробки з одного кінця кімнати в інший. Виявив сталеві дверцята, які вели в другу кімнату, де зберігалися пляшки з бензином. У кутку — біотуалет. У стінах — вентиляційні труби в дротяній сітці, а на підлозі — дренажні. У бункері потеплішало, і чоловік зняв куртку. Усе оглянув. Знайшов коробку з пістолетними патронами і три коробки з патронами для гвинтівки. От тільки самої зброї бракувало. Обдивився підлогу, підсвічуючи собі електричним ліхтариком, і перевірив, чи немає в стінах потайних ніш. Невдовзі вже сидів на ліжку і їв шоколадку. Зброї не було і вже не буде.

Прокинувся під тихе сичання гасової лампи угорі. Вона тьмяно освітлювала ящики, коробки, стіни бункера. Не розумів, де він. Лежав, укрившись курткою. Потім сів і поглянув на хлопця, що спав на іншому ліжку. Спав без взуття, хоч не пам'ятав, як його знімав. Дістав черевики з-під ліжка, взувся, зійшов сходинками, витягнув плоскогубці зі скоби, підняв ляду і визирнув на подвір'я. Ранок. Поглянув на дім, а потім на дорогу, і коли вже збирався опустити ляду, завмер. Туманне сіре світло на заході. Тобто вони проспали всю ніч і наступний день. Опустив ляду, міцно закріпив плоскогубці, спустився й сів на ліжко. Поглянув на харчі. Раніше чоловік готувався до смерті, а тепер уже не збирався помирати, і це треба було обміркувати. Будь-хто може побачити ляду надворі й одразу здогадатися, що це. Треба вирішити, що робити далі. Це не в лісі ховатися. Геть інше. Урешті він підвівся, пішов до столу, встановив на нього маленьку газову плиту з двома конфорками, запалив її, витягнув сковорідку та чайник і відкрив пластикову коробку з кухонним начинням.

* * *

Розбудив хлопця, перемелюючи кавові зерна в маленькій ручній кавомолці. Син сів на ліжку й роззирнувся. Тату? запитально гукнув він.

Привіт. Зголоднів?

Мені треба в туалет. Хочу пісяти.

Чоловік лопаткою вказав йому на низькі сталеві дверцята. Він не знав, як користуватися біотуалетом, але це їх усе одно не зупинить. Надовго вони тут не затримаються, та він збирався відкривати й закривати ляду тільки в разі потреби. Хлопець зі сплутаним від поту волоссям пройшов повз нього. Що це? запитав він.

Кава. Шинка. Печиво.

Ого, сказав хлопець.

Він перетягнув рундук у простір між ліжками, накрив його рушником і розставив тарілки, чашки та пластикове начиння. А ще — миску з печивом, накриту серветкою, тарілку з маслом і банку згущеного молока. Сіль і перець. Подивився на хлопця. Той стояв ніби задурманений. Чоловік приніс із плити сковорідку і виделкою поклав шматок підрум'яненої шинки хлопцю на тарілку, а також омлет і кілька ложок тушкованих бобів, а потім налив каву в чашки. Хлопець поглянув на нього.

Уперед, сказав чоловік. Бо охолоне.

А що їсти першим?

Що хочеш.

Це кава?

Так. Ось. Намасти маслом печиво. Отак.

Добре.

У тебе все гаразд?

Не знаю.

Почуваєшся добре?

Так.

Що тоді?

Як гадаєш, нам варто подякувати цим людям?

Цим людям?

Людям, які дали нам усе це.

Ну. Так, гадаю, можна подякувати.

Ти подякуєш?

Чому б тобі не спробувати?

Я не знаю як.

Знаєш. Ти знаєш, як сказати «дякую».

Хлопець сидів, утупивши погляд у тарілку. Здавалося, розгубився. Чоловік уже збирався сказати сам, коли почув сина: Шановні люди, дякуємо вам за всю цю їжу й решту. Ми знаємо, що ви зберігали це для себе, і якби ви тут були, ми нічого не їли б, хай які голодні були б, і нам шкода, що ви не змогли цього з'їсти, і ми сподіваємося, що тепер ви в безпеці на небі з Богом.

Хлопець підвів очі. Так добре? запитав він.

Так. Гадаю, так добре.

Він не хотів лишатися в бункері на самоті. Сновигав за чоловіком подвір'ям, поки той носив пластикові каністри з водою до лазнички в задній частині будинку. Вони прихопили також газову плиту та кілька каструль. Чоловік нагрів воду і вилив у ванну, додавши туди ще води з каністр. На це пішло багато часу, але він хотів, щоб вода була справді теплою. Коли ванна була майже повна, хлопець роздягнувся і, тремтячи, ступив у воду та сів. Кощавий, бруднющий, голий. Охопив руками плечі. Кімнату освітлювало лише блакитне зубате кільце конфорки. Що скажеш? запитав чоловік.

Тепло достоту.

Тепло достоту?

Так.

Звідки ти взяв це слово — «достоту»?

Не знаю.

Добре. Тепло достоту.

Він вимив його брудне сплутане волосся, а тіло намилив губкою. Злив бруднющу воду, у якій сидів хлопець, і вилив на нього свіжу й теплу з каструлі, далі обгорнув тремтячого сина спочатку рушником, а потім ковдрою. Розчесав йому волосся й поглянув на результат. Пара навколо хлопця скидалася на дим. Усе гаразд? запитав він.

Ноги змерзли.

Почекай мене.

Поквапся.

Батько викупався, виліз із ванни й налив туди мийного засобу, а потім вантузом втопив у ванні їхні смердючі джинси. Готовий? запитав він хлопця.

Так.

Чоловік зменшував вогонь під конфоркою, аж поки той пирхнув і згас, а потім увімкнув ліхтарик і поклав його на підлогу. Вони сіли на край ванни й взулися, він передав хлопцю каструлю й мило, а сам узяв плиту, пляшечку бензину й револьвер, і обидва, загорнувшись у ковдри, попрямували через двір до бункера.

Сиділи на ліжку в нових светрах і шкарпетках, загорнувшись у нові ковдри, і між ними лежала шахова дошка. Чоловік увімкнув маленький газовий нагрівач, і вони пили кока-колу з пластикових чашок, а згодом він сходив у будинок, викрутив джинси, приніс їх у бункер і повісив сушитися.

Скільки ми тут пробудемо, тату?

Недовго.

А скільки це «недовго»?

Не знаю. День. Чи два.

Бо це небезпечно?

Так.

Думаєш, вони нас знайдуть?

Ні. Не знайдуть.

Але можуть.

Ні, не можуть. Вони нас не знайдуть.

Пізніше, коли хлопець заснув, він сходив у дім і витягнув на подвір'я деякі меблі. Потім стягнув матрац і поклав його біля ляди. Спускаючись, підтягнув його просто на фанеру та обережно опустив ляду, так що матрац повністю прикривав вхід. Невибагливі хитрощі, але краще, ніж нічого. Поки хлопець спав, він сидів на ліжку й ножем при світлі ліхтарика вистругував дерев'яні фальшиві кулі, дбайливо підганяючи їх під порожні комірки барабана. Ножем вигострив кінчики, відшліфував їх сіллю, а потім пофарбував сажею, надавши кулям свинцевого кольору. Виготовивши всі п'ять, вставив їх у комірки, заклацнув барабан, а тоді повернув і оглянув револьвер. Навіть зблизька зброя видавалася зарядженою. Він поклав її поруч і підвівся, щоб помацати холоші джинсів, що парували над обігрівачем.

Колись у нього була жменька порожніх гільз, але їх втрачено разом з іншими речами. Треба було тримати їх у кишені. Навіть останню десь загубив. Гадав, що зміг би перезарядити їх гільзами 45-го калібру. Капсулі, мабуть, підійдуть, якщо їх витягнути, не зіпсувавши. Канцелярським ножем сточив би кулі до потрібного розміру. Підвівся і востаннє перебрав запаси. Потім прикрутив лампу, поки вона не згасла, поцілував хлопця, прокрався до свого ліжка і влаштувався під чистими ковдрами. Ще раз поглянув на цей крихітний рай, осяяний тремтливим помаранчевим світлом обігрівача, і нарешті заснув.

Місто залишили багато років тому, але вони все одно обережно пересувалися засміченими вулицями, і хлопець тримав його за руку. Проминули металевий сміттєбак, де хтось намагався спалити тіла. Вони б і не зауважили невиразне обгоріле м'ясо й кістки під вологим попелом, якби не обриси черепів. А так — жодного запаху. У крамниці наприкінці однієї вулиці у проході, заваленому порожніми ящиками, знайшли три металеві продуктові візки. Чоловік оглянув їх, вивільнив один з-під завали, а тоді сів навпочіпки, прокрутив колеса й покатав візок туди-сюди.

Можемо взяти два, сказав хлопець.

Ні.

Я теж можу котити один.

Ти розвідник. Ти маєш пильнувати.

А що ми з усім цим робитимемо?

Візьмемо, що зможемо.

Думаєш, хтось сюди прийде?

Так. Рано чи пізно.

Ти ж казав, що ніхто не прийде.

Я не мав на увазі, що взагалі не прийде.

Я хотів би тут пожити.

Знаю.

Ми могли б пильнувати.

І так пильнуємо.

А якщо прийдуть хороші люди?

Ну, не думаю, що на дорозі ми зустрінемо хороших людей.

Ми ж на дорозі.

Знаю.

Якщо хтось постійно пильнує, значить, він постійно боїться?

Ну, гадаю, щоб стати пильним, треба спочатку злякатися. Стати обережним. Сторожким.

А решту часу не боятися?

Решту часу?

Ага.

Не знаю. Можливо, варто завжди пильнувати. Якщо проблема виникає, коли її найменше очікуєш, то, певно, варто завжди на неї очікувати.

Ти завжди на неї очікуєш? Тату?

Завжди. Але інколи забуваю пильнувати.

Він посадовив хлопця на рундук під гасову лампу, дістав пластиковий гребінець та ножиці й узявся його стригти. Старався, тому на це пішло багато часу. Коли закінчив, огорнув синові плечі рушником, зібрав золотаве волосся з підлоги, витер йому обличчя і плечі вологою ганчіркою і приніс люстерко.

Вийшло гарно, тату.

Чудово.

Я дуже худий.

Ти справді дуже худий.

Чоловік і сам підстригся, але вже не так гарно. Ножицями обрізав бороду, поки в каструлі грілася вода, а потім поголився безпечним пластмасовим станком. Хлопець уважно за ним спостерігав. Закінчивши, чоловік роздивився себе в люстерку. Видавалося, що в нього немає підборіддя. Повернувся до хлопця. Як я тобі? Син підвів голову. Не знаю, сказав він. Ти не змерзнеш?

Вони розкішно повечеряли при свічках. Шинка, стручкова квасоля й картопляне пюре із галетами і підливою. Чоловік знайшов чотири літрові пляшки марочного віскі, досі в паперових пакетах із крамниці, налив трохи віскі в склянку й додав води. Відчув запаморочення, навіть не допивши, тож більше не наливав. На десерт їли персики та печиво з вершками й пили каву. Паперові тарілки та пластиковий посуд викинули в мішок для сміття. Потім пограли в шашки, і він вклав хлопця спати.

Уночі чоловік прокинувся від приглушеного стуку крапель по матрацу, що прикривав ляду. Подумав, що ллє як з відра, якщо йому тут чути. Встав із ліжка, узяв ліхтарик, піднявся сходинками, підняв ляду й освітив подвір'я. Двір уже затопило, з неба репіжив дощ. Зачинив ляду. Вода просочилася всередину і крапала по сходинках, але він вирішив, що бункер майже не пропускає дощу. Пішов поглянути на хлопця. Той був вологий від поту. Чоловік стягнув із нього одну з ковдр, обвіяв обличчя, а потім вимкнув обігрівач і ліг спати.

Коли знову прокинувся, подумав, що дощ ущух. Але не це його збудило. Йому наснилися створіння, яких він ніколи не бачив. Мовчазні істоти. Гадав, вони присіли біля його ліжка, поки він спав, а потім забилися кудись, коли прокинувся. Він повернувся і поглянув на хлопця. І, мабуть, уперше зрозумів, що він сам був для хлопця таким собі іншопланетянином. Істотою з планети, якої більше не існувало. Навіть оповіді про неї видаються підозрілими. Він не зміг відтворити загубленого світу, щоб задовольнити хлопчика, не відтворивши його втрати. І вирішив, що дитина, певно, знає це краще за нього. Намагався згадати сон, але не міг. Лишилося тільки саме відчуття. Подумав, що створіння, імовірно, прийшли, щоб його попередити. Про що? Що він не міг запалити дитячого серця тим, що перетворилося на попіл у його власному серці. Навіть зараз якась його частина бажала, щоб вони ніколи не знаходили цього сховища. Якась його частина завжди бажала, щоб усе завершилося.

Перевіривши, чи закручено вентиль газового балона, він розвернув плиту й поставив її на рундук. Розкрутив нижню панель, зняв блок конфорок і маленьким розвідним ключем від'єднав дві з них. Витягнув пластмасову банку із залізячками, виловив потрібний гвинт, вставив його в муфту і вкрутив. Потім під'єднав шланг від балона і зважив у руці цей невеликий чавунний пальник. Легкий. Поклав його на рундук, металевий каркас викинув у сміття й піднявся надвір глянути, яка погода. Матрац так просякнув водою, що відкрити ляду було непросто. Він стояв, тримаючи її на плечах й оглядаючи двір. Легка мряка. І невідь-яка година дня. Він поглянув на дім, на мокрі околиці, врешті опустив ляду, спустився сходинками й заходився готувати сніданок.

* * *

Цілий день вони їли та спали. Він планував рушити далі, але дощ став переконливим виправданням затримки. Продуктовий візок стояв у сараї. Навряд чи такого дня хтось мандруватиме дорогою. Вони перебрали запаси й те, що варто взяти, виклали акуратним кубом у кутку укриття. День видався такий короткий, що й на день не схожий. Коли настала темрява, дощ ущух, вони підняли ляду, піднялися на мокре подвір'я і взялися переносити коробки, пакунки, поліетиленові пакети і складати їх у візок. Слабко освітлена ляда серед темного двору зяяла, наче могила в Судний день на якійсь старій апокаліптичній картині. Коли навантажили у візок усе, що той міг витримати, чоловік накрив його поліетиленовим брезентом і перев'язав короткими еластичними шнурами, просмикнувши їх у кільця, міцно прикріпив вантаж до дротяного кошика, а тоді вони відійшли та, підсвітивши ліхтариком, обдивилися зроблене. Чоловік запізніло подумав, що варто було узяти декілька додаткових комплектів коліс з інших магазинних візків. І варто було б ще зберегти мотоциклетне дзеркальце зі старого візка. Повечеряли та проспали до ранку, а потім знову помилися в лазничці, потерли тіло губками й вимили волосся в тазиках із теплою водою. Поснідали й на світанку вже вирушили в дорогу в нових масках, вирізаних із простирадл. Хлопець ішов попереду, розчищаючи мітлою шлях від патичків і гілок, а чоловік схилився над ручкою візка і вдивлявся в дорогу, що простяглася перед ними.

Перевантажений візок було б складно штовхати вологим лісом, тож вони пополуднали просто посеред дороги: заварили чаю, доїли останню консервовану шинку з крекерами та гірчицею, а наостанок було яблучне пюре. Сиділи спинами один до одного і спостерігали за дорогою. Тату, ти знаєш, де ми? запитав хлопець.

Приблизно.

Тобто «приблизно»?

Ну, гадаю, до узбережжя кілометрів 320. Це якщо навпростець.

Як це «навпростець»?

Ну, тобто якщо рухатися просто напрямки, як ото ворона летіла б.

Ворона?

Так, тобто якщо провести пряму лінію.

А ми скоро туди потрапимо?

Не дуже скоро. Але доволі скоро. Ми ж не летимо навпростець, як ворона.

Бо воронам не доводиться рухатися дорогою?

Так.

І вони летять, куди хочуть.

Саме так.

Як думаєш, ворони ще десь лишилися?

Не знаю.

Але як ти думаєш?

Думаю, навряд чи.

А вони можуть полетіти на Марс чи ще кудись?

Ні. Не можуть.

Бо це задалеко?

Так.

Навіть якби захотіли?

Навіть якби захотіли.

А якщо вони постараються і пролетять половину відстані чи десь так, а потім дуже втомляться, то впадуть?

Ну, насправді вони не зможуть пролетіти половини відстані, бо тоді опиняться в космосі, а там немає повітря, тож вони не зможуть летіти, і, крім того, там дуже холодно, вони замерзнуть.

Еге.

І вони все одно не знають, де Марс.

А ми знаємо, де Марс?

Приблизно.

Якби в нас був космічний корабель, можна було б туди полетіти?

Ну, якби це був справді хороший космічний корабель, а ще були б люди, які нам допомагали б, гадаю, ми могли б туди полетіти.

А там була б їжа і все таке, якби ми туди долетіли?

Ні. Там нічого немає.

Ет.

Так вони сиділи доволі довго. Влаштувалися на складених ковдрах і спостерігали за дорогою в обох напрямках. Навіть вітру не було. Нічого. Згодом хлопець сказав: Немає жодних ворон. Чи є?

Немає.

Лише в книжках.

Так. Лише там.

Я й не думав, що воно так.

Готовий?

Так.

Підвелися, прибрали чашки та залишки крекерів. Чоловік поклав ковдри зверху на візок і закріпив брезент, а тоді став і подивився на хлопця. Що? спитав той.

Я знаю, ти думав, що ми помремо.

Ага.

Але ми не померли.

Ага.

Добре.

Можна дещо запитати?

Звичайно.

Якби ти був вороною, піднявся б так високо, щоб побачити сонце?

Так.

Я так і думав. Це було б класно.

Так і є. Готовий?

Так.

Чоловік зупинився. Що сталося із твоєю сопілкою?

Я її викинув.

Викинув?

Так.

Гаразд.

Гаразд.

У довгих сірих сутінках вони переходили річку й зупинилися подивитися з бетонної балюстради на повільну мертву воду під мостом. Крізь саван сажі нижче за течією виднівся обрис спаленого міста, ніби чорна паперова витинанка. Вони знову побачили його, тільки вже в темряві, коли виштовхували важкий візок на довгий пагорб і зупинилися перепочити. Чоловік повернув візок боком, щоб той не скотився. Їхні маски вже посіріли біля рота, а навколо очей сформувалися чорні кола. Вони сіли в попіл на узбіччі та поглянули на схід. Обрис міста все темнішав разом із наближенням ночі. Ніде немає жодного вогника.

Тату, як думаєш, там хтось є?

Не знаю.

Коли ми вже зупинимося?

Можемо зараз.

На пагорбі?

Можна скотити візок до отих скель і прикидати його гіллям.

А це гарне місце для спочинку?

Ну, людям не подобається зупинятися на пагорбах. А нам не подобається, коли люди біля нас зупиняються.

Тож для нас це гарне місце.

Думаю, так.

Бо ми розумні.

Ну, аби не стати зарозумілими.

Добре.

Готовий?

Так.

Хлопець підвівся, взяв мітлу й поклав на плече. Потім глянув на батька. Які наші довгострокові цілі? спитав він.

Що?

Наші довгострокові цілі.

Де ти таке почув?

Не знаю.

І все ж?

Ти таке казав.

Коли?

Давним-давно.

І яка була відповідь?

Не знаю.

Ну, і я не знаю. Ходімо. А то темніє.

* * *

Ближче до ночі наступного дня на повороті хлопець зупинився і поклав руку на візок. Тату, прошепотів він. Чоловік підвів очі. Попереду вдалині по дорозі човгала маленька зігнута постать. Чоловік завмер, зіпершись на ручку продуктового візка. Ну, сказав він. І хто це?

Тату, що нам робити?

Це може бути пастка.

Що робитимемо?

Просто будемо за ним іти. Побачимо, чи він обернеться.

Добре.

Мандрівник був не з тих, хто озирається. Вони йшли за ним доволі довго, а потім врешті наздогнали. Невисокий і зігнутий старигань. Він ніс старий армійський наплічник із прив'язаною зверху згорнутою ковдрою. Ішов собі, вистукуючи шлях обдертою галузкою, що слугувала йому за ціпок. Побачивши їх, він різко зійшов до узбіччя, повернувся до них обличчям і нашорошився. Щелепа перев'язана бруднющим рушником, ніби в нього боліли зуби. Від нього страшенно тхнуло навіть за нормами нового світу.

У мене нічого немає, сказав він. Можете перевірити, якщо хочете.

Ми не грабіжники.

Він повернувся до них другим вухом і перепитав: Що?

Ми не грабіжники, кажу.

А хто ви?

Відповіді на це запитання не було. Старигань витер носа тильним боком зап'ястка і стояв, чекаючи. Взуття не мав взагалі, а ноги обгорнув ганчір'ям і картоном, обв'язавши все це зеленим шпагатом, крізь надриви й дірки виднілися незліченні шари огидної тканини. Раптом здалося, що він ще більше знітився. Схилився на ціпок і опустився на дорогу, сів у попіл, тримаючись рукою за голову. Скидався на купу лахміття, що впала з візка. Вони підійшли ближче й зупинилися, дивлячись на нього. Сер? запитав чоловік. Сер?

Хлопець присів навпочіпки й поклав руку стариганю на плече. Йому страшно, тату. Він злякався.

Батько обдивився дорогу в обох напрямках. Якщо це засідка, піде першим, сказав він.

Він просто злякався, тату.

Скажи йому, що ми його не образимо.

Старигань похитав головою, зчепивши пальці в бруднющому волоссі. Хлопець звів погляд на батька.

Може, він вважає, що ми несправжні.

І ким він нас вважає?

Не знаю.

Не можна тут лишатися. Треба йти.

Він наляканий, тату.

Краще його не торкайся.

А може, ми дамо йому якусь їжу?

Батько стояв, позираючи на дорогу. Чорт, прошепотів він. Глянув униз на старого. Може, він перетвориться на бога, а вони — на дерева. Добре, сказав він.

Він розв'язав і відкинув брезент, перебрав консерви й видобув банку з фруктовим коктейлем, дістав ножик із кишені, відкрив, відігнув кришку, а тоді підійшов до стариганя, присів навпочіпки й віддав бляшанку хлопцю.

А ложку?

Ложки не дам.

Хлопець узяв банку й передав її стариганю. Візьміть, прошепотів він. Ось.

Старигань підвів очі й подивився на хлопця. Той подав йому консерву. Видавалося, наче хтось на дорозі намагається нагодувати збитого стерв'ятника. Усе добре, сказав хлопець.

Старий опустив руку. Закліпав сіро-блакитними очима, що майже сховалися в тонких зморшках, забитих сажею.

Беріть, сказав хлопець.

Старигань узяв бляшанку худющими, кістлявими пальцями та притиснув до грудей. Пийте, сказав хлопець. Воно смачне. Він жестами показав, як його пити. Старий опустив погляд на банку. Схопив її міцніше й підняв, наморщивши носа. Його довгі жовті нігті зашкрябали по металу. Потім він нахилив банку і відпив. Сік стікав по бруднющій бороді. Він опустив бляшанку й із зусиллям прожував. Коли ковтав, посмикував головою. Дивися, тату, прошепотів хлопець.

Бачу, відповів чоловік.

Хлопець повернувся й поглянув на нього.

Я знаю, про що ти хочеш запитати, сказав чоловік. Відповідь «ні».

І що я хотів запитати?

Чи можемо ми взяти його із собою. Не можемо.

Знаю.

Знаєш?

Ага.

Це добре.

Можна йому ще щось дати?

Подивимося, чи він хоч це доїсть.

Дивилися, як він їсть. Закінчивши, старий сидів, тримаючи порожню банку й заглядаючи всередину, наче в ній мало ще щось з'явитися.

Що ти хочеш йому дати?

Як думаєш, що б йому дати?

Думаю, нічого. А ти що хочеш йому дати?

Можемо приготувати щось на плиті. Поїв би з нами.

Хочеш, щоб ми тут зупинилися? На ніч?

Ага.

Він глянув на стариганя, а потім на дорогу. Добре, сказав він. Але завтра ми рушимо далі.

Хлопець не відповів.

Це найбільше, що я можу тобі запропонувати.

Добре.

Добре — це «добре і все». І це не значить, що завтра ми будемо торгуватися щодо іншої угоди.

Що таке «торгуватися»?

Тобто ми не будемо обговорювати й придумувати іншу угоду. Іншої угоди не буде. Крапка.

Добре.

Добре.

Вони допомогли стариганю звестися на ноги й подали йому ціпок. Дід не важив і п'ятдесяти кілограмів. Стояв і непевно розглядався. Чоловік забрав у нього банку і викинув у ліс. Старигань силкувався передати йому ціпок, але чоловік його відштовхнув. Коли ти востаннє їв? запитав чоловік.

Не знаю.

Не пам'ятаєш?

Щойно.

Хочеш поїсти з нами?

Не знаю.

Не знаєш?

А що поїсти?

Ну, наприклад, тушковану яловичину. З крекерами. І каву.

Що я маю для цього зробити?

Розповісти, куди подівся світ.

Що?

Нічого не треба робити. Сам можеш іти?

Можу.

Поглянув на хлопця. Ти маленький хлопчик? запитав він.

Син поглянув на батька.

А на кого ще він схожий? запитав чоловік.

Не знаю. Я погано бачу.

Мене бачиш?

Бачу, що хтось є.

Це добре. Треба йти. Поглянув на хлопця. Не бери його за руку, сказав він.

Він же не бачить.

Не бери його за руку. Ходімо.

Куди ви йдете? запитав старигань.

Ідемо їсти.

Він кивнув, дотягнувся до ціпка й невпевнено постукав ним по дорозі.

Скільки тобі років?

Дев'яносто.

Та ні.

Гаразд.

Усім людям це кажеш?

Яким людям?

Будь-яким.

Гадаю, так.

Щоб вони тебе не ображали?

Так.

Допомагає?

Ні.

Що в тебе в наплічнику?

Нічого. Можеш глянути.

Знаю, що можу. Що там?

Нічого. Просто трохи речей.

Їжі немає?

Ні.

Як тебе звуть?

Ілай.

Ілай… а далі як?

Ілая мало?

Ні. Ходімо.

Вони стали біваком у лісі набагато ближче до дороги, ніж хотілося б. Чоловікові довелося тягнути візок, а хлопець підштовхував його ззаду. Вони розпалили вогонь, щоб старий зігрівся, хоча батько був від цього не в захваті. Вони їли, і старигань сидів у своєму єдиному коці, міцно тримаючи ложку, як дитина. Чашок було тільки дві, тому він пив каву з миски, із якої їв до того. Учепився великими пальцями за краєчок посудини. Сидів, вдивляючись у вуглини, ніби виголоднілий пошарпаний Будда.

Ти ж знаєш, що не можеш з нами піти, сказав чоловік.

Старий кивнув.

Ти довго в дорозі?

Завжди. Не можна лишатися на одному місці.

І як ти живеш?

Просто йду собі. Я знав, що це станеться.

Ти знав, що це станеться?

Ага. Це або щось схоже. Завжди в це вірив.

А ти намагався до цього підготуватися?

Ні. А як би ти готувався?

Не знаю.

Люди завжди готувалися до завтрашнього дня. Я ж у нього не вірив. Завтра не було готове до людей. Воно навіть не знало про їхнє існування.

Так і є.

Навіть якщо ти раніше знав, що робити, нині не знаєш. Не знатимеш, хочеш ти це робити чи ні. А якщо припустити, що ти остання людина на Землі? Якщо припустити, що ти сам це зробив?

Хотів би померти?

Ні. Але міг би пошкодувати, що раніше не вмер. Поки живий, у тебе це ще попереду.

Або міг би пошкодувати, що взагалі народився.

Ну, прохачі не перебирають.

Гадаєш, це означало б просити забагато?

Що зроблено, те зроблено. Хай там як, просити якихось розкошів у такі часи — дурня.

І я так думаю.

Ніхто не хоче тут лишатися, і ніхто не хоче піти. Старигань підвів голову і крізь багаття подивився на хлопчика. Потім поглянув на чоловіка. Той зміг роздивитися маленькі очі, що спостерігали за ним у світлі вогню. Лише Богу відомо, що бачили ці очі. Підвівся, щоб підкинути дров у вогонь, і згріб вугілля із сухого листя. Червоні іскри шугнули вгору і, здригнувшись, згасли в чорноті. Старигань допив каву, поставив миску перед собою й нахилився до багаття, виставивши вперед руки. Чоловік спостерігав за ним. А як дізнатися, що ти остання людина на Землі? запитав він.

Не думаю, що ти про це дізнаєшся. Просто будеш останнім.

Ніхто й не дізнається.

А яка різниця? Коли помираєш, інші теж наче вмирають.

Гадаю, Бог знав би. Так?

Бога немає.

Немає?

Бога немає, і ми — пророки його.

Не розумію, як ти вижив. Що ти їси?

Не знаю.

Не знаєш?

Люди щось дають.

Люди щось дають?

Так.

Поїсти.

Поїсти. Так.

Ні, не дають.

Ви ж дали.

Не я, а хлопець.

На дорозі є й інші люди. Ви не єдині.

А ти сам-один?

Старигань зиркнув нашорошено. Що ти маєш на увазі? запитав він.

З тобою є інші люди?

Які люди?

Будь-які.

Немає жодних людей. Ти про що?

Я про тебе. Про те, чим ти, можливо, займаєшся.

Старий не відповів.

Гадаю, ти хотів би піти з нами.

Піти з вами?

Так.

Ви ж мене із собою не візьмете.

Ти сам не хочеш іти.

Якби не голод, я так далеко не зайшов би.

Люди, які дають тобі їжу. Де вони?

Немає ніяких людей. Я все вигадав.

Що ще ти вигадав?

Я просто йду дорогою, як і ви. Жодної різниці.

Тебе справді звуть Ілай?

Ні.

Не хочеш назвати своє ім'я?

Не хочу.

Чому?

Бо не можу його вам довірити. Бо ви щось із цим зробите. Не хочу, щоб про мене говорили. Де й коли був, що казав. Тобто, можливо, ти міг би про мене розповісти. Але ніхто не доведе, що то про мене. То може бути будь-хто. Гадаю, у такі часи що менше скажеш, то краще. Якби щось сталося і ми вижили б і зустрілися на дорозі, то мали б про що поговорити. Але це не про нас. Тож не будемо цього обговорювати.

Може, й про нас.

Ти просто не хочеш цього казати, бо хлопець чує.

А ти не працюєш на тих розбійників з великої дороги?

Я ніхто. Я піду, якщо хочеш. Дорогу сам знайду.

Не треба.

Просто я довгий час не бачив вогнища. Живу, наче якась тварина. Краще тобі не знати, що я їв. Побачивши хлопця, я вирішив, що помер.

Ти подумав, що він янгол?

Я не знав, хто він. Я й не думав, що колись знову побачу дитину. Не знав, що це станеться.

А якби я сказав, що він бог?

Старигань похитав головою. Я уже відкинув усе це. Багато років тому. Коли люди не здатні вижити, справи богів не кращі. Побачиш. Краще бути самому. Сподіваюся, твої слова неправдиві, бо йти дорогою з останнім богом — жахливо, тож надіюся, що це неправда. Справи поліпшаться, коли всі згинуть.

Поліпшаться?

Певна річ, поліпшаться.

Для кого?

Для всіх.

Для всіх?

Певна річ. Нам усім стане ліпше. Легше буде дихати.

Радий чути.

Так і є. Коли ми всі нарешті згинемо, не буде нікого, тільки смерть, і тоді їй уже недовго лишиться. Стане вона на дорозі — і нічого робити, і ні з ким. І скаже тоді: А куди це всі поділися? Отак воно й буде. І що в цьому поганого?

Уранці на дорозі чоловік із хлопцем сперечалися, що дати старому. Зрештою, тому перепало небагато. Кілька банок з овочами та фруктами. Наприкінці суперечки хлопець просто відійшов на узбіччя й сів у попіл. Старигань поклав консерви в наплічник і затягнув лямки. Знаєш, маєш йому подякувати, сказав чоловік. Я тобі нічого не дав би.

Може, і маю, а може, й ні.

Чому ні?

Я б йому свого не віддав.

І тобі байдуже, що ти його образиш?

А він образиться?

Ні. Він не тому це зробив.

А чому?

Чоловік глянув на хлопця, а потім на старого. Ти не зрозумієш, сказав він. Не певен, що сам розумію.

Можливо, він вірить у Бога.

Не знаю, у що він вірить.

Переросте.

Не переросте.

Старигань не відповів. Роззирався на день, що настав.

А удачі ти нам теж не побажаєш? запитав чоловік.

Не знаю, що це означає. На що вона схожа? Хто її звідав?

Потім вони розійшлися. Коли чоловік озирнувся, старий уже йшов, вистукуючи перед собою ціпком, повільно маліючи на дорозі, наче якийсь вуличний торговець із давніх казок, темний, зігнутий і худий, як павук, що незабаром зникне назавжди. Хлопець так жодного разу й не озирнувся на стариганя.

Опівдні розстелили брезент на дорозі, сіли та з'їли холодний обід. Чоловік спостерігав за хлопцем. Знову не розмовляєш зі мною? запитав він.

Розмовляю.

Але ти незадоволений?

Усе добре.

Коли їжа закінчиться, матимеш більше часу на роздуми.

Хлопець не відповів. Мовчки їли. Син озирнувся на пройдений відрізок дороги. Невдовзі сказав: Знаю. Але я не згадуватиму цього так, як ти.

Напевно.

Я не сказав, що ти був неправий.

Навіть якщо подумав так.

Та все гаразд.

Ага, сказав чоловік. Ну, на дорозі не дуже багато гарних новин. У такі-то часи.

Не варто з нього глузувати.

Добре.

Він скоро помре.

Знаю.

Вже можна йти далі?

Ага, сказав чоловік. Можна.

* * *

Уночі чоловік прокинувся в холодній темряві від нападу кашлю. Кашляв, доки не заболіло у грудях. Схилився до багаття, подув на вуглини, підкинув гілок, встав і відійшов від місця ночівлі, наскільки давало змогу світло вогнища. Загорнутий у ковдру, став на коліна в сухе листя й попіл, і невдовзі кашель почав заспокоюватися. Він подумав про стариганя, який був десь там. Крізь частокіл дерев озирнувся на їхню ночівлю. Сподівався, що хлопець знову заснув. Тихо хрипів, стоячи навколішки, поклавши руки на коліна. Я скоро помру, сказав він. Підкажи мені, як це зробити.

Наступного дня вони йшли майже до настання темряви. Чоловік не зміг знайти захищеного місця, щоб розкласти багаття. Коли діставав газовий балон із візка, зауважив, що той якийсь легкий. Сів, покрутив вентиль, але той уже був відкручений. Повернув маленьку ручку на пальнику. Нічого. Нахилився і прислухався. Покрутив обидва вентилі одночасно й по черзі. Балон порожній. Присів навпочіпки, зчепивши руки біля чола й заплющивши очі. Невдовзі підвів голову і просто сидів, вдивляючись у холодний стемнілий ліс.

На вечерю з'їли холодні боби, консервовані сосиски та кукурудзяний хліб. Хлопець спитав, як балон міг так швидко спорожніти, але чоловік відповів, що так буває.

Ти казав, що його вистачить на багато тижнів.

Знаю.

А минуло лише кілька днів.

Я помилявся.

Їли мовчки. Невдовзі хлопець спитав: Це я забув закрутити вентиль?

Ти не винен. Я мав перевірити.

Хлопець поставив тарілку на брезент. Відвів погляд.

Ти не винен. Треба закручувати обидва вентилі. А різьбу треба герметизувати тефлоновою стрічкою, інакше газ виходитиме. А я цього не зробив. Я винен. Я тобі не сказав.

Але ж у нас не було тефлонової стрічки?

Ти не винен.

Чвалали далі, худі та бруднющі, як бездомні наркомани. Сховавшись від холоду під ковдрами, видихали густий пар, човгаючи по чорних блискучих наносах. Перетинали широку прибережну рівнину. Одвічні вітри гнали їх уперед у ревнивих хмарах попелу, змушували шукати бодай якогось прихистку. У домах, стодолах чи за насипом біля рівчака на узбіччі з ковдрами, натягнутими на голови. Полудневе небо чорніло, ніби підвал пекла. Пригорнув промерзлого до кісток хлопця до себе. Не втрачай надії, сказав він. У нас усе буде добре.

Поорана ярами, звітріла й безплідна земля. У вимивинах лежали кістки мертвих істот. Купи невизначеного сміття. Фермерські будинки в полях, фарба давно злізла зі стін, вагонка пощерблена, знята з кріплень. Жодних тіней і жодних особливостей. Дорога спускалася крізь джунглі мертвої пуерарії. Мертвий очерет лежав на воді. За полями над однотонними небом і землею висіла похмура мла. Ближче до вечора засніжило, і вони йшли, розтягнувши над собою брезент, а вологий сніг шурхотів по поліетилену.

Кілька тижнів поспіль він мало спав. Якось прокинувся вранці, а хлопця поруч немає. Чоловік сів із револьвером у руці, потім підвівся й роззирнувся, шукаючи сина, але ніде не побачив. Взувся й пішов до краю лісу. На сході займався похмурий світанок. Чуже сонце рушало у свою холодну дорогу. Аж побачив, як полем до нього біжить хлопець. Тату, гукнув він. Там у лісі поїзд.

Поїзд?

Так.

Справжній?

Так. Ходімо.

Ти ж до нього не підходив?

Ні. Лише трошки. Ходімо.

Там нікого немає?

Ні. Наче немає. Я повернувся по тебе.

А локомотив є?

Так. Великий, дизельний.

Вони перетнули поле й на його протилежному боці ввійшли в ліс. Рейки спускалися з насипу і вели в хащі. Теплотяг з електричною передачею і вісім пасажирських вагонів з іржостійкої сталі. Чоловік узяв хлопця за руку. Сядьмо й поспостерігаймо, сказав він.

Сиділи на насипі й чекали. Жодного руху. Він простягнув револьвер хлопцю. Тату, візьми його із собою, сказав хлопець.

Ні. Ми так не домовлялися. Тримай.

Хлопець узяв револьвер і поклав його на коліна, а чоловік зійшов на смугу відчуження й зупинився, роздивляючись поїзд. Перетнув рейки й рушив уздовж вагонів. Дійшовши до останнього, махнув з-за нього хлопцю, підкликаючи, син підвівся й застромив револьвер за пояс.

Усе вкрите попелом. Проходи засмічені. На сидіннях — відкриті валізи, давним-давно зняті з горішніх полиць і розкрадені. У вагоні-ресторані знайшов лише стос паперових тарілок, здув із них пил і запхав під куртку.

Тату, як він сюди потрапив?

Не знаю. Певно, хтось їхав ним на схід. Група людей. І тут, мабуть, у них закінчилося пальне.

А він тут давно стоїть?

Так. Гадаю, дуже давно.

* * *

Пройшли останній вагон, а потім уздовж колії повернулися до локомотива й залізли на вузенький місток. Іржа та облущена фарба. Протиснися в кабіну. Чоловік здув попіл із сидіння машиніста й посадив хлопця за прилади управління. Усе доволі просто. Досить було трохи натиснути на важіль. Чоловік зімітував звук поїзда й гудок локомотива, але не знав, чи це щось скаже хлопцеві. Невдовзі вони просто визирали крізь брудне, ніби замулене скло на рейки, які, вигинаючись, губилися серед забур'яненого пустиря. Можливо, вони й бачили різні світи, але розуміли їх однаково. Цей поїзд стоятиме тут цілу вічність, повільно розпадаючись, і жоден інший тут ніколи не ходитиме.

Може, підемо, тату?

Так. Звичайно, ходімо.

Час від часу натрапляли на пірамідки з каміння на узбіччі. Знаки своєрідної кочової мови, загублені позначки. Уперше він побачив їх, ці безнадійні повідомлення коханим, загубленим і померлим, на півночі, доволі давно, коли проминав сплюндровані й спустошені міста. Натоді всі запаси їжі вже вичерпалися, і всюди ширилися вбивства. Невдовзі світ заселили люди, що могли б з'їсти ваших дітей на ваших очах, а міста захопили ватаги чорних від бруду грабіжників, які вирили в руїнах тунелі й виповзали із завалів, блискаючи зубами й білками, тягнучи обгорілі невиразні консервні банки в нейлонових сітках, ніби закупники, що побували на складі в пеклі. М'який чорний тальк літав вулицями, наче чорнила кальмара, що розкручуються на океанському дні, опускався холод, рано наставала ніч, і сміттярі зі смолоскипами сходили з крутих каньйонів, протоптуючи в нанесеному попелі блискучі дірки, що нечутно щезали за ними, ніби заплющувались очі. На дорогах блукачі грузнули, падали й помирали, а похмура й оповита покривалом Земля котилася своїм шляхом повз Сонце і знову поверталася така ж безслідна й непомічена, як і будь-який безіменний, схожий на наш світ у прадавній космічній темряві.

Їхні запаси закінчилися ще задовго до того, як вони дійшли до узбережжя. Місцевість розграбували та сплюндрували ще багато років тому, тож вони нічого не знайшли в будинках і будівлях на узбіччі. Чоловік натрапив на телефонний довідник на автозаправці й олівцем написав назву міста на берегах їхньої мапи. Сиділи на бордюрі перед спорудою, їли крекери й шукали назву на мапі, але не могли знайти. Чоловік перебрав шматки мапи й знову проглянув їх. Нарешті знайшов і показав хлопцю. Вони перебували на вісімдесят кілометрів західніше від місця, де він сподівався бути. Намалював на мапі дві схематичні фігурки. Це ми, сказав він. Хлопець пальцем провів шлях до океану. Скільки нам туди йти? запитав він.

Два тижні. Або три.

А він синій?

Океан? Не знаю. Колись був.

Хлопець кивнув. Сидів і вдивлявся в мапу. Чоловік спостерігав за ним. Здається, він розумів, у чому річ. Сам у дитинстві зосереджено вивчав мапи, тримаючи палець на своєму місті. Так само шукав свою родину в телефонній книзі. Вони були в списку серед інших імен, усі на своїх місцях. Обґрунтоване існування у світі. Ходімо, сказав він. Маємо йти.

Ближче до вечора задощило. Зійшли з дороги та попрямували ґрунтовим шляхом по полю, а потім заночували в сараї. Бетонна підлога, у дальньому кутку — кілька порожніх сталевих бочок. Чоловік підпер ними двері, на підлозі розклав багаття, а місце для сну облаштував із декількох розплющених картонних коробок. Цілу ніч по сталевому даху барабанив дощ. Коли чоловік прокинувся, багаття вже прогоріло і було дуже холодно. Хлопець сидів, загорнувшись у ковдру.

Що таке?

Нічого. Поганий сон.

Про що?

Ні про що.

Усе добре.

Чоловік обійняв його й міцно пригорнув. Усе добре, сказав він.

Я плакав. Але ти не прокинувся.

Вибач. Просто я дуже втомився.

Я плакав уві сні.

Коли він прокинувся вранці, уже не дощило. Чув лише мляве крапання. Посовався на твердому бетоні й крізь дошки поглянув на сіру місцевість. Хлопець досі спав. Від крапель на підлозі утворилися калюжі. На них з'являлися, ковзали та зникали бульбашки. В одному передгірному місті вони спали в подібному місці й теж слухали дощ. Старомодний аптекарський магазин із чорним мармуровим прилавком і хромованими стільцями з обідраними пластиковими сидіннями, заклеєними ізострічкою. Прилавок із ліками розграбували, але сам магазин лишився, як не дивно, цілим. Дороге електронне обладнання стояло на полицях неушкодженим. Чоловік стояв, оглядаючи приміщення. Усяка всячина. Галантерея. А це що? Він схопив хлопця за руку й потягнув звідти, але той усе ж устиг побачити. Голова під скляним ковпаком у самому кінці прилавка. Відрізана. У бейсболці. Сумні запалі висохлі очі. Це тобі наснилося? Ні. Чоловік підвівся, роздмухав вуглини, підтягнув обгорілі кінці дощок і розпалив вогонь.

Є й інші хороші люди. Ти сам казав.

Так.

І де ж вони?

Ховаються.

Від кого?

Одне від одного.

А таких багато?

Ми не знаємо.

Але декілька є.

Декілька. Так.

Правда?

Так. Правда.

Але, може, і неправда.

Я думаю, що правда.

Добре.

Не віриш?

Вірю.

Добре.

Я завжди тобі вірю.

Не думаю.

Так, вірю. Маю вірити.

Вони побрели по багнюці назад до шосе. Дощовий запах землі та вологого попелу. Темна вода в придорожньому рівчаку. Вода цідила в калюжу із залізної дренажної труби. У дворі стояв пластмасовий олень. Ввечері наступного дня вони дісталися до околиці містечка. З-за вантажівки назустріч вийшло троє чоловіків і зупинилося перед ними на дорозі. Виснажені постаті в лахмітті. Зі шматками труб. Що у тебе у візку? Він навів на них револьвер. Ті лишилися на місці. Хлопець учепився за батькову куртку. Усі мовчали. Чоловік знову поштовхав візок уперед, і постаті відійшли на узбіччя. Наказав хлопцю штовхати візок, а сам задкував, навівши на тих людей зброю. Намагався поводитися як звичайний мандрівний убивця, але серце калатало і він ось-ось мав закашлятися. Трійця знову вийшла на дорогу і стояла спостерігаючи. Чоловік застромив револьвер за пояс, повернувся і взявся за візок. Нагорі, озирнувшись, побачив, що постаті досі на тому ж місці. Наказав хлопцю йти з візком уперед, а сам пройшов через двір і дістався до місця, звідки міг бачити дорогу, але тієї трійці там уже не було. Хлопець дуже налякався. Чоловік поклав револьвер зверху на брезент, взявся за візок, і вони попрямували далі.

* * *

Лежали в полі, поки не споночіло, спостерігаючи за дорогою, але ніхто не прийшов. Було дуже холодно. Коли стемніло так, що годі було щось розгледіти, витягнули візок і, спотикаючись, повернулися на дорогу. Чоловік дістав ковдри, вони загорнулися в них і попрямували далі, намацуючи ногами асфальт. Одне колесо на візку тепер час від часу скрипіло, але його вже не відремонтувати. Вони брели ще кілька годин, а потім продерлися крізь придорожній хмизняк, виснажені, тремтячи, лягли на холодну землю і проспали до ранку. Прокинувшись, чоловік зрозумів, що захворів.

У нього була гарячка, і вони лежали в лісі, як втікачі. Розпалити багаття ніде. Усюди небезпечно. Хлопець сидів на опалому листі та спостерігав за батьком. У його очах бриніли сльози. Ти вмреш, тату? питав він. Ти вмреш?

Ні. Я просто захворів.

Мені дуже страшно.

Знаю. Усе гаразд. Мені стане краще. От побачиш.

Його сни прояснилися. Повернувся зниклий світ. Явилася давно померла рідня і скоса приречено поглядала на нього. Ніхто не говорив. Він розмірковував про своє життя. Це було так давно. Сірий день у чужому місті. Він стояв біля вікна й дивився вниз на вулицю. За ним на дерев'яному столі горіла маленька лампа. На столі лежали книги й папери. Задощило, і кіт на розі вулиці повернув, перетнув тротуар і всівся під навісом кав'ярні. За столиком сиділа жінка, підперши голову руками. Багато років по тому він стояв в обгорілих руїнах бібліотеки, де в калюжах лежали почорнілі книжки. Перекинуті полиці. І тоді він розлютився на ті тисячі рядів брехні. Підняв одну з книжок і погортав її важкі, набряклі сторінки. Він не міг і подумати, наскільки цінними будуть найменші дрібниці, які віщували, що настане такий світ. Здивувався. Що простір, який займали ці дрібнички, сам собою був очікуванням. Кинув книгу, востаннє роззирнувся і вийшов на холодне сіре світло.

Три дні. Чотири. Кепсько спав. Прокинувся через нестерпний кашель. Хрипко втягнув повітря. Вибач, сказав він у безжальну темряву. Усе гаразд, озвався хлопець.

Чоловік запалив невеличку олійну лампу, поставив її на камінь, підвівся і, загорнувшись у ковдру, почовгав по листю. Хлопець пошепки попросив його не йти. Трошки пройдуся, сказав він. Недалеко. Я почую, якщо покличеш. Якщо лампу задує вітер, йому не знайти дороги назад. Сидів у листі на вершині пагорба і вдивлявся в чорноту. Дивитися немає на що. Безвітряно. Раніше він іноді бачив світло, коли так виходив, сідав і оглядав місцевість, обриси якої було ледь видно внизу, де заблукалий місяць прокладав собі шлях їдкою пусткою. Тьмяне й туманне світло в темряві. За річкою чи в глибині почорнілих квадрантів спаленого міста. Часом уранці він повертався з біноклем і роздивлявся околиці, шукаючи будь-якого натяку на дим, але жодного разу його не побачив.

* * *

Стояв на краю зимового поля серед суворих чоловіків. Йому було стільки ж, скільки зараз хлопцю. Чи трохи більше. Спостерігав, як чоловіки киркою і мотикою відривали на кам'янистому схилі клубок, у якому, мабуть, була сотня змій. Змії тулилися одна до одної, щоб зігрітися. Матові трубки їхніх тіл мляво ворушилися на холодному різкому світлі. Наче виставлені на світло кишки якогось великого звіра. Чоловіки облили їх бензином і підпалили живцем, не маючи інших засобів боротьби проти зла, крім знищення того, що, на їхню думку, його уособлює. Охоплені вогнем змії жахливо скручувалися, а деякі, палаючи, повзли дном грота, висвітлюючи його найтемніші заглиблення. Від німих істот не було чути криків болю, чоловіки також мовчки спостерігали, як змії горять, корчаться й чорніють. І так само тихо всі, заглиблені у власні думки, розходяться в зимових сутінках по домівках на вечерю.

Однієї ночі хлопець прокинувся зі сну й не захотів розповісти його батькові.

Можеш мені не розповідати, сказав чоловік. Усе гаразд.

Мені страшно.

Усе гаразд.

Ні, не гаразд.

Це просто сон.

Мені дуже страшно.

Знаю.

Хлопець відвернувся. Чоловік обійняв його. Послухай мене, сказав він.

Що?

Якщо ти бачиш сни про світ, якого не було чи ніколи не буде, і ти знову щасливий, це означає, що ти здасися. Розумієш? А тобі не можна здаватися. Я тобі не дозволю.

Коли вони знову попрямували далі, чоловік був дуже слабкий і, попри всі свої слова, ще більше занепав духом. Бруднющий від проносу, стояв, схилившись на ручку продуктового візка. Дивився на хлопця запалими змученими очима. Вони віддалилися. Відчував це. За два дні дійшли до місцевості, де вогняні бурі лишили по собі багато кілометрів випаленої землі. Візок важко котився проїжджою частиною, вкритою запеченою кількасантиметровою кіркою попелу. Асфальт під нею вигнувся від жару, а потім просів. Чоловік зіперся на ручку й поглянув на довгу пряму дорогу. Тонкі деревця обабіч. Сірий намул у воді. Почорніла жалюгідна земля.

Минувши роздоріжжя, у глушині вони почали натрапляти на майно мандрівників, кинуте на дорозі багато років тому. Коробки та торби. Розплавлені та чорні. Старі пластикові валізи, які від жару втратили форму. Деінде — відбитки речей, видерті зі смоли сміттярами. Ще за півтора кілометра почали знаходити мертвих. Напівзагрузлі в асфальт постаті з роззявленими ротами стискали одне одного. Чоловік поклав руку на хлопцеве плече. Тримайся за мене, сказав він. Не думаю, що тобі варто це бачити.

Усе, що вкладаєш собі в голову, лишається там назавжди?

Так.

Усе гаразд, тату.

Усе гаразд?

Вони вже там.

Я не хочу, щоб ти дивився.

Усе одно вони будуть там.

Чоловік зупинився й зіперся на візок. Спочатку поглянув назад на дорогу, а потім на хлопця. Такий навдивовижу безтурботний.

Чому б нам просто не піти далі, запропонував хлопець.

Так. Гаразд.

Тату, вони намагалися втекти?

Так. Намагалися.

Чому вони не зійшли з дороги?

Не могли. Усе палало.

Ішли, обходячи муміфіковані тіла. Чорна шкіра напнулася на кістках, шкіра на обличчі розійшлась і зморщилася на черепах. Наче жертви якогось моторошного пилосмока. Мовчазно проминали їх, ідучи тихим коридором у заносах попелу, де ті постаті вічно борсалися в холодній гущі дороги.

Пройшли повз спалене дощенту придорожнє селище. Якісь металеві цистерни, декілька димарів із почорнілої цегли. У рівчаках застоялися сірі шлакові калюжі розтопленого скла, а вздовж дороги багато кілометрів тяглися іржаві мотки оголених електричних дротів. Чоловік безупинно кашляв. Бачив, що хлопець за ним пильнує. Думає про нього. А чи варто?

Сіли на дорозі та доїли залишки смажених хлібців, твердих, як галети, й останню банку тунця. Чоловік відкрив консервований чорнослив, і вони передавали бляшанку один одному. Хлопець перехилив банку й допив сік, а тоді, тримаючи її на колінах, провів по стінках вказівним пальцем і запхав його до рота.

Не поріж пальця, сказав чоловік.

Завжди так кажеш.

Знаю.

Дивився, як син облизує кришку. Дуже обережно. Як кіт, що лиже своє відбиття в склі. Не дивися на мене, сказав хлопець.

Добре.

Він загнув кришку й поставив банку перед собою на дорозі.

Що? запитав хлопець. Що таке?

Нічого.

Кажи.

Я думаю, що нас хтось переслідує.

Я так і думав.

Ти так і думав?

Так. Я так і думав, що ти це скажеш. Що робитимемо?

Не знаю.

І що думаєш?

Просто будемо йти. Але варто прибирати за собою сміття.

Бо вони подумають, що в нас багато їжі.

Так.

І намагатимуться нас убити.

Вони нас не вб'ють.

Але можуть спробувати.

Нам нічого не загрожує.

Це добре.

Думаю, нам варто залягти в бур'яні й почекати їх. Побачити, хто це.

І скільки їх.

І скільки їх. Так.

Добре.

Якщо перейдемо струмок, зможемо видертися на оті урвиська і звідти бачитимемо дорогу.

Гаразд.

Знайдемо місце.

Підвелися і склали ковдри. Забери бляшанку, сказав чоловік.

Вже коли запали довгі сутінки, дорогу перетнув струмок. Перекотили візок через міст і заштовхали в ліс, шукаючи, де б його сховати. Стояли, оглядаючи присмеркову дорогу.

А якщо залишити візок під мостом? запитав хлопець.

А якщо вони спустяться туди по воду?

Наскільки вони далеко?

Не знаю.

Темнішає.

Знаю.

А якщо вони прийдуть у темряві?

Просто знайдімо місце, звідки будемо спостерігати. Поки ще не темно.

Сховали візок і піднялися схилом між скель, несучи ковдри, влаштувалися там, звідки крізь дерева можна було бачити десь із вісімсот метрів пройденого шляху. Знайшовши місце, де не дує, загорнулися в ковдри й навперемінки чергували, але невдовзі хлопець заснув. Чоловік і сам майже заснув, коли побачив постать на узгір'ї посеред дороги. Потім ще дві. І тоді четверту. Вони постояли разом, а потім попрямували далі. Чоловік ледве розрізняв їхні фігури в глибокому присмерку. Думав, що вони невдовзі зупиняться й що їм із сином варто було б пошукати місце трохи далі від дороги. Їх чекає холодна довга ніч, якщо ті постаті зупиняться на мосту. Вони пройшли по дорозі далі й перетнули міст. Три чоловіки й жінка. Ішла перевальцем, а коли наблизилася, він побачив, що вона вагітна. Чоловіки мали наплічники, а жінка несла тканинну валізку. Вигляд вони мали такий жалюгідний, що годі й описати. Слабка пара від дихання. Перетнули міст і пішли далі по дорозі, по черзі зникаючи у вичікувальній темряві.

Ніч усе одно видалася довгою. Коли вже заясніло, чоловік узувся, підвівся, загорнувся в ковдру, відійшов і став, вдивляючись у дорогу внизу. Голий сталевобарвний ліс і поля за ним. Ледь видно гофровані силуети старих западистих борін. Напевно, для бавовни. Хлопець спав, і чоловік спустився до візка, видобув мапу, пляшку води й консервовані фрукти з їхніх скромних запасів, а тоді повернувся, сів на ковдри і взявся вивчати мапу.

Ти завжди думаєш, що ми зайшли далі, аніж насправді.

Він посунув палець. Отут.

Далі.

Тут.

Добре.

Він склав м'які запліснявілі сторінки. Гаразд, сказав він.

Потім сиділи й крізь дерева розглядали дорогу.

Гадаєш, батьки спостерігають? Зважують на вазі й записують у Книгу? Із чим порівнюватимуть? Немає жодних книг, а твої батьки лежать мертві в землі.

Місцевість змінилася, і тепер, крім сосен, ще траплявся вічнозелений дуб. І магнолії. Звісно, мертві. Він підняв один важкий лист, розтер у порошок і просіяв крізь пальці.

Рано-вранці наступного дня вже прямували дорогою. Встигли пройти зовсім небагато, коли хлопець потягнув його за рукав, і вони зупинилися. Попереду з лісу здіймалася тонка цівка диму. Стояли та спостерігали.

Тату, що робитимемо?

Мабуть, треба глянути.

А може, просто підемо далі?

А якщо вони йдуть туди ж, куди й ми?

І що? запитав хлопець.

Таж вони йтимуть за нами. Хотілось би знати, хто це.

А якщо це армія?

Там же просто невелике багаття.

Чому б нам просто не почекати?

Не можна чекати. Їжа майже закінчилася. А нам треба йти далі.

Залишили візок у лісі, і чоловік перевірив, чи добре патрони обертаються в барабані. І дерев'яні, і справжній. Стояли та прислухалися. У нерухомому повітрі дим здіймався вертикально. Жодних звуків. Через нещодавні дощі листя під ногами розм'якло й не шурхотіло. Обернувся і глянув на хлопця. Маленьке брудне обличчя, здавалося, розтягнулося від страху. Обійшли вогнище на віддалі, хлопець тримав його за руку. Чоловік присів навпочіпки й обійняв його, і вони тривалий час просто слухали. Гадаю, вони пішли, сказав він.

Що?

Гадаю, вони пішли. У них, напевно, був спостерігач.

Тату, це може бути пастка.

Гаразд. Трохи почекаємо.

Так і зробили. Між деревами бачили дим. Здійнявся вітер, і цівка диму викривилася, а потім до них долинули запахи. Запахи їжі. Обійдемо ще раз? запропонував чоловік.

Можна тримати тебе за руку?

Так. Звісно.

Від лісу лишилися самі спалені стовбури. Нікого не видно. Гадаю, вони нас побачили, сказав чоловік. Думаю, вони нас побачили та втекли. Побачили, що в нас зброя.

Лишили приготовану їжу.

Так.

Глянемо?

Мені дуже страшно, тату.

Там нікого немає. Усе гаразд.

Дісталися до галявинки, хлопець і далі стискав його руку. Ті люди забрали із собою все, крім якоїсь чорної штуки, насадженої на шампур над вуглинами. Чоловік стояв, перевіряючи периметр, але раптом хлопець відвернувся й зарився обличчям у його куртку. Він швидко озирнувся перевірити, що сталося. Що таке? запитав він. Що таке? Хлопець хитав головою. Ой, тату, сказав він. Чоловік повернувся, знову роздивився й тоді все зрозумів. Хлопець побачив, що на рожні було обгоріле немовля, безголове і випатране. Чоловік нахилився, підняв хлопця й рушив із ним до дороги, міцно його пригортаючи. Вибач, прошепотів він. Вибач.

Не знав, чи хлопець колись знову з ним розмовлятиме. Отаборилися біля річки, і чоловік сів коло вогню, слухаючи, як у темряві тече вода. Місце було небезпечне, бо шум річки заглушав решту звуків, але він сподівався, що це трохи підбадьорить хлопця. Доїли решту продуктів, і чоловік сів вивчати мапу. Виміряв дорогу шматком шнурка, вдивлявся й переміряв. До узбережжя ще досить далеко. І він не знав, що вони там знайдуть. Перетасував частинки мапи, поклав їх назад у поліетиленовий пакет і сів, вдивляючись у жарини.

Наступного дня вони перетнули річку по вузькому залізному мосту й увійшли до старого фабричного містечка. Обшукали дерев'яні будинки, але нічого не знайшли. На одному ґанку побачили мерця в комбінезоні, вочевидь, він там сидів уже багато років. Скидався на солом'яне опудало, виставлене, щоб оголошувати про якесь свято. Пройшлися вздовж темної фабричної стіни із замурованими вікнами. Попереду вітер ганяв вулицями дрібну чорну сажу.

На узбіччі розкидано дивні предмети. Електроприлади, меблі. Інструменти. Пілігрими давним-давно залишили ці речі на шляху до самотньої чи колективної смерті. Ще рік тому хлопець міг іноді взяти щось із цього й деякий час нести, але більше так не робив. Сіли відпочити, допили залишки чистої води й поставили пластикову каністру на дорозі. Хлопець сказав: Якби в нас була та маленька дитина, вона могла б піти з нами.

Так. Могла б.

Де вони її знайшли?

Чоловік не відповів.

А десь ще можуть бути діти?

Не знаю. Можливо.

Мені шкода, що я таке сказав про тих людей.

Яких?

Які там згоріли. Тих, що застрягли в дорозі та згоріли.

Не пам'ятаю, щоб ти казав про них щось погане.

Поганого я не казав. Тепер уже можемо йти?

Добре. Хочеш поїхати у візку?

Ні, і так добре.

Чому ти не хочеш трохи проїхатися?

Не хочу. Усе добре.

На рівній місцевості вода сповільнилася. Заплавні низовини біля дороги нерухомі й сірі. Прибережні рівнинні річки свинцевим серпантином в'ються по спустошених угіддях. Ішли далі. Попереду побачили заглиблення й зарості очерету. Гадаю, там міст, сказав чоловік. Можливо, струмок.

А ту воду можна пити?

У нас немає вибору.

Не захворіємо?

Не думаю. Може, там узагалі сухо.

Можна я першим гляну?

Так. Звичайно.

Хлопець гайнув по дорозі. Чоловік уже давно не бачив, як він бігає. Лікті виставив, на ногах шльопають завеликі кеди. Батько зупинився і дивився, кусаючи губу.

* * *

Від струмка лишилося дрібне джерельце. Чоловік спостерігав, як потічок ледве плине, спускаючись у бетонну трубу під дорогою. Плюнув у струмок, щоб перевірити, чи вода проточна. Узяв ганчірку з візка і пластмасову банку, повернувся, обернув ганчіркою горлечко банки, занурив її у воду й дивився, як банка наповнюється. Підняв її, всю в краплях, і підніс до світла. На вигляд не така й кепська. Зняв ганчірку й передав банку хлопцю. Пий, сказав він.

Той випив і передав назад.

Ще попий.

Ти попий, тату.

Добре.

Вони сіли й профільтрували воду від попелу. Пили, скільки могли. Потім хлопець відкинувся на траву.

Треба йти.

Я дуже втомився.

Знаю.

Сидів і дивився на нього. Вони не їли вже два дні. Ще два, і почнуть слабнути. Чоловік виліз крізь очерет на насип, щоб поглянути на дорогу. Темна, чорна й невторована там, де перетинає відкриту місцевість. Вітри змітали попіл і пил із дорожньої поверхні. Колись це був родючий край. Ніде немає жодних ознак життя. Цієї частини країни він уже не знав. Назв міст і річок. Ходімо, сказав він. Маємо йти.

Спали дедалі більше. Уже не раз прокидалися розпластані посеред дороги, як жертви ДТП. Сон смерті. Чоловік сідав і тягнувся до револьвера. Одного свинцевого вечора стояв, зіпершись ліктями на ручку візка, і дивився на дім у полі десь за півтора кілометра від них. Першим його помітив хлопець. Дім то виринав, то зникав у завісі сажі, ніби в якомусь непевному сні. Чоловік сперся на візок і дивився на сина. Дійти туди буде непросто. Треба взяти ковдри. Візок сховати десь біля дороги. Можна було б дістатися туди до темряви, але назад повернутися вже не вийде.

Треба глянути, що там. Вибір невеликий.

Я не хочу.

Ми не їли кілька днів.

Я не голодний.

Ні, ти вмираєш з голоду.

Тату, я не хочу туди йти.

Там нікого немає. Обіцяю.

Звідки ти знаєш?

Просто знаю.

Вони можуть там бути.

Ні, не можуть. Усе буде добре.

Загорнувшись у ковдри, вони попрямували полем, маючи при собі лише револьвер і пляшку води. Колись давно поле встигли зорати, із землі стирчала стерня і проглядався слабкий слід диска борони, що вів зі сходу на захід. Нещодавно дощило, і від цього земля під ногами м'яко вгиналася, чоловік не зводив із неї очей і незабаром зупинився підняти наконечник стріли. Плюнув на нього, витер об холошу й передав хлопцю. Білий кварц, наконечник ідеально зберігся, ніби сьогодні виготовлений. Тут ще є, сказав чоловік. Шукай на землі, побачиш. Він знайшов ще два. Сірий кремінь. А потім відшукав монету. Чи ґудзик. Майже повністю вкритий патиною. Відколупнув її нігтем великого пальця. Монета. Узяв ніж і обережно зчистив патину. Надпис іспанською. Хотів було гукнути хлопця, який брів попереду, але глянув на сіре оточення і сіре небо, викинув монету й кинувся наздоганяти сина.

Стояли й роздивлялися будинок. Під'їзна алея з гравію, вигинаючись, вела на південь. Цегляна лоджія. Сходи обабіч неї підіймалися до портика з колонами. Позаду будинку — цегляна прибудова, імовірно, колишня кухня. За нею стояв зруб. Чоловік рушив було по сходах, але хлопець потягнув його за рукав.

Може, трохи почекаємо?

Гаразд. Але вже темнішає.

Знаю.

Гаразд.

Сидячи на сходинках, вони дивилися на краєвид.

Тут нікого немає, сказав чоловік.

Добре.

Тобі досі страшно?

Так.

З нами все буде гаразд.

Добре.

* * *

Піднялися сходами на широку веранду, обкладену цеглою. Пофарбовані чорним двері прочинені й підперті шлакоблоком. Усередину надуло сухого листя й бур'янів. Хлопець стиснув батькову руку. Тату, чому двері відчинені?

Просто так. І, мабуть, уже багато років. Можливо, люди підперли їх, коли виносили речі.

Може, почекаємо до завтра?

Ходімо. Швиденько глянемо. Поки не дуже стемніло. Як перевіримо територію, тоді, може, розпалимо багаття.

Але ж у будинку не будемо лишатися?

Нам не обов'язково там лишатися.

Добре.

Хочеш пити?

Так.

Він витягнув пляшку з бічної кишені куртки, відкрутив кришку й дивився, як хлопець п'є. Потім випив сам, закрутив пляшку, взяв хлопця за руку, і вони ввійшли в затемнений вестибюль. Висока стеля. Закордонна люстра. Останні промені, проходячи крізь високе палладіанське вікно на сходовому майданчику між поверхами, утворювали на стіні видовжений ледь видний силует.

Нам же не треба нагору? прошепотів хлопець.

Ні. Може, завтра.

Після того, як перевіримо територію.

Так.

Добре.

Увійшли до вітальні. Під мулистим попелом — ледь видимий обрис килима. Закутані в чохли меблі. На стінах — бліді квадрати від зниклих картин. У кімнаті навпроти передпокою стояв рояль. У тонкому водянистому склі вікна вони побачили власні розрізані силуети. Увійшли та зупинилися, прислухаючись. Поблукали кімнатами, як скептичні покупці нерухомості. Постояли, визираючи з високих вікон: надворі темнішало.

У кухні знайшли ножі, набір каструль і англійську порцеляну. У коморі за ними м'яко зачинилися двері. Кахляна підлога й ряди полиць із десятками літрових слоїків. Чоловік перетнув кімнату, взяв одну з банок і здув пил. Стручкова квасоля. Серед акуратних рядів побачив банки зі скибочками червоного перцю. Помідори. Кукурудза. Молода картопля. Їстівна бамія. Хлопець спостерігав за батьком. Той витирав пил із кришок і натискав на них. Швидко запали сутінки. Чоловік підніс дві банки до вікна й перевернув їх. Глянув на хлопця. Цим можна й отруїтися, сказав він. Треба буде як слід проварити. Домовилися?

Не знаю.

А ти як хочеш?

Вирішуй сам.

Разом вирішимо.

Думаєш, це їстівне?

Думаю, якщо довго проварити, то буде.

Гаразд. Як думаєш, чому його ніхто не з'їв?

Бо ніхто не знайшов. З дороги дім не видно.

Ми ж побачили.

Ти побачив.

Хлопець уважно роздивлявся банки.

Що думаєш?

Думаю, у нас немає вибору.

Твоя правда. Треба зібрати дров, поки ще не стемніло.

Піднявшись чорними сходами, пройшли через кухню в їдальню, несучи оберемки сухого гілля. Потім поламали його і вщерть набили камін. Чоловік підпалив гілля, і дим заклубочився над пофарбованою дерев'яною поперечиною, здійнявся до стелі, а потім знов опустився. Батько, махаючи журналом, роздмухав полум'я, і незабаром тяга в димарі покращала і в кімнаті заревів вогонь, освітлюючи стіни, стелю й міріади граней кришталевої люстри. Полум'я освітило затемнене вікно, поруч із яким виднівся силует хлопця в капюшоні. Скидався на троля, який прийшов з ночі. Тепло, здавалося, приголомшило дитину. Чоловік стягнув чохол із довгого столу в стилі ампір у центрі кімнати, струсив і зробив із нього лежанку біля вогнища. Всадив туди хлопця і стягнув із нього взуття та брудні ганчірки, намотані на ступні. Усе гаразд, прошепотів чоловік. Усе гаразд.

У шухляді на кухні знайшов свічки, запалив дві, накрапав на стільницю розтопленого воску і приліпив їх до поверхні. Вийшов з дому і приніс дров, склав їх біля вогнища. Хлопець не ворушився. На кухні були горщики та каструлі, чоловік взяв одну каструлю, обтерши, поставив її на стіл, а тоді марно спробував відкрити одну з банок. Переніс банки з квасолею і картоплею до вхідних дверей, при світлі свічки в склянці став навколішки, поклав банку між дверима й одвірком та потягнув на себе двері. Потім присів навпочіпки у передпокої, зачепив ногою двері та притиснув ними кришку. Почав повертати саму банку. Рифлена кришка провернулася, здираючи фарбу з дерева. Тоді чоловік міцніше схопився за скло, щільніше притиснув двері та спробував знову. Кришка ковзнула по дереву, а потім спинилася. Тоді чоловік повільно прокрутив банку, витягнув її, скрутив металеве кільце з кришки та поставив банку на підлогу. Так само відкрив і другу, а тоді підвівся і відніс їх на кухню, тримаючи в руці склянку, у якій крутилася та шипіла свічка. Спробував підчепити кришки великими пальцями, але ті були закручені міцно. Вирішив, що це гарний знак. Приставив край кришки до стільниці та вдарив кулаком по банці згори, кришка зіскочила і впала на підлогу. Чоловік підніс банку до носа і понюхав. Пахло смачно. Вилив картоплю і квасолю в каструлю і відніс її в їдальню, де поставив на вогонь.

Вони повільно їли з тонких порцелянових мисок, сидячи один навпроти одного, і між ними горіла свічка. Поруч із чоловіком лежав револьвер, ніби ще один предмет столового начиння. Зігрітий дім скрипів і стогнав. Неначе прокидався від довгої сплячки. Хлопець, засинаючи, клював носом у миску, і зрештою його ложка з гуркотом впала на підлогу. Батько підвівся, обійшов стіл і відніс сина ближче до вогнища, поклав на простирадла й укрив ковдрами. Потім чоловік, вочевидь, повернувся до столу: вночі прокинувся біля нього, лежачи обличчям на схрещених руках. Кімната захолола, надворі віяв вітер. Вікна тихенько брязкали в рамах. Свічка догоріла, а від багаття лишилися самі вуглини. Чоловік підвівся і знову розпалив вогонь, сів біля хлопця, підсмикнув ковдру й рукою відкинув його бруднюще волосся. Гадаю, вони спостерігають, сказав він. Вичікують того, чому навіть смерть не може запобігти, а якщо не побачать цього, відвернуться і більше ніколи не повернуться до нас.

Хлопець не хотів, щоби чоловік підіймався на другий поверх. Батько намагався його вмовити. Там можуть бути ковдри, казав він. Треба глянути.

Я не хочу, щоб ти йшов нагору.

Там нікого немає.

Може, є.

Там нікого немає. Гадаєш, вони дотепер не спустилися б?

Може, вони налякані.

Я скажу їм, що ми їх не образимо.

Може, вони мертві.

Тоді вони не будуть проти, щоб ми взяли деякі речі. Слухай, що б там нагорі не було, нам краще знати про це, аніж не знати.

Чому?

Чому. Ну, бо ми не любимо несподіванок. Несподіванки лякають. А ми не любимо лякатися. І нагорі може бути те, що нам треба. Маємо глянути.

Гаразд.

Гаразд? Отак просто?

Ну, ти не хочеш мене слухати.

Я завжди тебе слухаю.

Ну, не зовсім.

Тут нікого немає. Тут нікого немає вже багато років. У попелі немає слідів. Усе ціле. Меблі не спалили в каміні. Тут є їжа.

У попелі не лишається слідів. Сам казав. Їх здуває вітер.

Я йду нагору.

Вони пробули в домі чотири дні, багато їли та спали. Він знайшов ковдри на другому поверсі, і вони притягнули величезну купу дров, склавши їх у кутку кімнати, щоб підсохли. Чоловік знайшов старовинну лучкову пилу з дерева та дроту й розпиляв нею сухі гілки. Зубці були іржаві та тупі, і він сидів перед вогнищем і силкувався загострити їх надфілем, але без особливого успіху. Метрів за сто від дому протікав струмок, він натягав незліченну кількість відер по стерні та багну, вони гріли воду й купалися у ванні, що була поруч зі спальнею на першому поверсі в задній частині будинку, а ще батько підстриг сина й себе і поголився. Принесли одяг, ковдри та подушки з горішніх кімнат і перевдягнися в нове, хоч синові штани довелося обрізати ножем до потрібної довжини. Чоловік облаштував для них гніздище перед каміном. Щоб утримати тепло, замість узголів'я використав перевернутий високий комод. Повсякчас дощило. На кожному розі будинку він поставив під водостічні труби відра, щоб збирати свіжу воду, яка стікала зі старої залізної покрівлі зі стоячими фальцями, і вночі чув, як дощ барабанить у горішніх приміщеннях і як крапає по всьому дому.

Обнишпорили всі надвірні будівлі в пошуках чогось корисного. Чоловік знайшов тачку, витягнув її й перекинув, повільно покрутив колесо, оглядаючи шину. Гума була лиса і потріскана, але повітря, як він вирішив, триматиме, переглянув вміст старих коробок та мішанку різних інструментів і знайшов велосипедний насос, і тоді прикрутив кінець шланга до клапана шини й почав качати. Повітря виходило біля обода, але він перевернув колесо, попросив хлопця притиснути шину й так зміг її надути. Потім відкрутив шланг, поставив тачку на колесо й покатав її по підлозі. А тоді виштовхнув надвір, щоб її обмив дощ. Коли за два дні залишали дім, вияснилося, і вони попрямували багнистою дорогою, штовхаючи тачку з новими ковдрами та консервними банками, обгорнутими запасним одягом. До цього чоловік знайшов пару робочих черевиків, а хлопця взув у сині кеди, заповнивши ганчірками вільний простір у носаках, а ще вони зробили собі нові маски. Дійшли до асфальту і мали по дорозі повернутися по візок, до якого було недалеко, менш як півтора кілометра. Хлопець ішов, поклавши руку на тачку. Тату, а гарно ж у нас вийшло, так? запитав він. Так, гарно.

Їжі їм вистачало, але до узбережжя досі було далеко. Чоловік розумів, що для надії немає підстав. Сподівався, що буде світліше, знаючи тільки те, що світ щодня стає темнішим. Колись у фотомагазині він знайшов експонометр і думав, що зможе декілька місяців використовувати цей прилад, щоб виміряти середній показник світлового потоку. Доволі довго носив його всюди, марно думаючи відшукати для нього якісь батарейки. Уночі, прокидаючись від кашлю, чоловік сідав, витягуючи руку над головою супроти чорноти. Як людина, яка прокинулася в могилі. Як ті відкопані мерці, побачені ним у дитинстві, що їх переносили, аби прокласти шосе. Багато померло від епідемії холери, і їх похапцем ховали в дерев'яних скринях, які потім гнили та розвалювалися. Померлі являлися на світ, лежачи на боку, підібгавши ноги, а деякі — долічерева. Тьмяно-зелені антикварні мідяки повипадали з грошових скринь-очниць на поплямоване й зігниле дно домовин.

В одному містечку в продуктовому магазині на стіні висіла оленяча голова. Хлопець став і доволі довго на неї дивився. На підлозі було бите скло, тож чоловік сказав сину почекати у дверях, поки, ступаючи в робочих черевиках, розчищав собі шлях у смітті, але, зрештою, так там нічого і не знайшов. Біля магазину на забетонованій ділянці побачили дві бензоколонки. Сіли й на мотузці спустили маленьку консервну банку в підземний резервуар, а потім витягнули й перелили видобуту чашку бензину в пластикову каністру та знову її опустили. Прив'язали шматок труби до бляшанки як грузило і цілу годину схилялися над резервуаром, як мавпочки, які патичком рибалять у мурашнику, поки не наповнили каністру. Потім закрутили кришку, поставили каністру на нижню решітку візка і попрямували далі.

Довгі дні. Відкрита місцевість, де вітер носив попіл по дорозі. Уночі хлопець сидів біля вогню, розклавши на колінах шматки мапи. Запам'ятовував назви міст і річок і щодня вимірював, скільки вони пройшли.

Тепер їли економніше. Уже майже нічого не лишилося. Хлопець стояв на дорозі, тримаючи мапу. Вони прислухалися, але нічого не чули. На сході досі був відкритий простір, але повітря змінилося. Зрештою, за поворотом натрапили на те, до чого йшли, і зупинилися, а коли відкинули капюшони курток, щоб послухати, солоний вітер розвіяв їхнє волосся. Попереду широчів сірий пляж, на який накочувалися повільні тьмяно-свинцеві хвилі з гребінцями, і чувся віддалений гул. Ніби згорьований звук чужого океану, що розбивався об береги світу, про який ніхто не чув. На віддалі на припливній мілині лежав на боці танкер. За ним важко ворушилася океанська холодна просторінь, ніби повільно здіймався чан зі шлаком, а далі пролягала сіра шквальна смуга попелу. Чоловік поглянув на хлопця. Помітив розчарування на його обличчі. Вибач, що він не синій, сказав він. Усе гаразд, відповів хлопець.

* * *

За годину вони вже сиділи на пляжі та вдивлялися у стіну смогу за обрієм. Зарившись п'ятками в пісок, спостерігали, як похмурий океан омиває їхні ноги. Холодний. Пустельний. Без птахів. Візок залишили в папороті за дюнами, а із собою прихопили ковдри, заховавшись від вітру в тіні великої колоди, викинутої на берег. Так просиділи доволі довго. Уздовж берега невеличкої затоки тягнулися вали уламків кісточок з водоростями. Далі від води — вибілені сіллю ребра того, що колись було худобою. Сіра солона паморозь на скелях. Вітер розносив по піску якісь сухі стручки, потім ущухав і знову здіймався.

Як думаєш, там можуть бути кораблі?

Навряд чи.

Вони далеко не побачать.

Так. Не зможуть.

А що на тому боці?

Нічого.

Але ж щось має бути.

Можливо, там батько і хлопчик сидять на пляжі.

Було б добре.

Так. Було б добре.

І вони теж можуть нести вогонь?

Можуть. Так.

Але ми цього не знаємо.

Не знаємо.

І тому маємо пильнувати.

Пильнувати. Так.

Ми тут надовго?

Не знаю. У нас мало їжі.

Знаю.

Тобі тут подобається.

Ага.

Мені теж.

Можна я поплаваю?

Поплаваєш?

Так.

Відморозиш собі дупу.

Знаю.

Буде дуже холодно. Гірше, ніж ти думаєш.

Хай так.

Не хочу потім по тебе лізти.

Думаєш, не варто йти?

Можеш піти.

Але ти думаєш, що не варто?

Ні. Думаю, варто.

Справді?

Так. Справді.

Добре.

Хлопець підвівся, скинув ковдру на пісок, а потім зняв куртку, взуття й решту одягу. І став голий, обхопивши себе руками, витанцьовуючи на піску. Потім побіг по пляжу. Такий білий. Хребці випинаються. Леза лопаток пиляють бліду шкіру. Так і забіг голий, стрибаючи та волаючи, у повільні хвилі прибою.

Виходив з води вже весь синій від холоду, зуби цокотять. Чоловік пішов йому назустріч з ковдрою, огорнув і обіймав сина, доки хлопець не перестав важко дихати. Коли поглянув на нього, той плакав. Що таке? запитав чоловік. Нічого. Ні, скажи мені. Нічого. Уже нічого.

Коли стемніло, розклали вогнище за колодою і повечеряли бамією, квасолею й залишками консервованої картоплі. Фрукти давно закінчилися. Випили чаю, сіли біля багаття та заснули просто на піску, слухаючи шум прибою в затоці. Хвилі, здригаючись, наростали й падали. Прокинувся вночі й пішов на пляж, деякий час простояв, загорнувшись у ковдри. Довкола надто темно, аби щось розгледіти. Присмак солі на губах. Чекає. Чекає. А потім — повільний гуркіт падіння на берег. Клекітливе шипіння вод, що омивають пляж і знову ринуть назад. Подумав, що там досі можуть десь дрейфувати кораблі смерті з обвислими клаптями вітрил. Або, може, життя триває на глибині. Величезні кальмари в холодній темряві відштовхуються від океанського дна. Гасають, як поїзди, з очима завбільшки з блюдця. І, можливо, за тими валами, оповитими туманами, по мертвому сірому піску таки ходить інший чоловік з іншою дитиною. Сплять, але по той бік океану, на іншому пляжі серед гіркого попелу світу, або стоять у лахмітті, загублені, під таким самим байдужим сонцем.

* * *

Пригадав, що колись схожої ночі прокинувся від того, що краби брязкали в каструлі, де після вечері лишилися кістки від стейків. На прибережному вітрі вглибині багаття, розкладеного з викинутих на берег гілок, пульсував слабкий жар. І міріади зірок угорі. І чорний обрій океану. Підвівся, відійшов босоніж по піску і став, дивлячись, як блідий прибій вздовж усього берега накочується, розбивається і знову темніє. Повернувся до вогню, став навколішки й погладив її волосся, поки вона спить. Сказав собі: якби він був Богом, створив би світ саме таким і не інакшим.

Коли повернувся, хлопець уже прокинувся і був наляканий. Він гукав його, але неголосно, тож чоловік не почув. Батько обійняв сина. Я тебе не чув, сказав він. Я тебе не чув через прибій. Чоловік підкинув гілок у вогонь і роздмухав його, а тоді вони лягли, загорнувшись у ковдри, і дивилися, як полум'я звивається на вітрі, а потім заснули.

Уранці чоловік знову розклав багаття, вони їли та спостерігали за берегом. Холодний дощовий краєвид не дуже відрізнявся від морських пейзажів півночі. Жодних чайок чи куликів. Обвуглені безглузді предмети розкидані на береговій лінії або накочуються з прибоєм. Вони назбирали дерев'яччя, склали все разом і накрили брезентом, а потім попрямували пляжем. Ми пляжочоси, сказав він.

Що це?

Люди, що прочісують пляжі в пошуках цінних речей, які може винести море.

І що це за речі?

Будь-що. Усе, чим можна скористатися.

Думаєш, ми щось знайдемо?

Не знаю. Глянемо.

Глянемо, погодився хлопець.

Стояли на кам'яному молі й дивилися в південному напрямку. У припливній затоці повільно тягнулася і звивалася сіра соляна слина. Далі — довгий вигин пляжу. Сірий, як лава, пісок. Вітер, прилітаючи з океану, відгонив йодом. На скелях — залишки темного ірландського моху. Перейшли мол і попрямували далі. На краю пляжу їхній шлях перепинив мис, тож вони звернули на стару стежку між дюн, де височіли зарості засохлої уніоли, і так дісталися до невисокого виступу. Під ними вигиналася земля, оповита темними рваними хмарами, прибитими до берега, а далі маячив завалений корпус напівзатонулого вітрильника. Сіли на сухі жмутки трави та спостерігали за кораблем. Що будемо робити? запитав хлопець.

Просто посидимо й подивимося.

Мені холодно.

Знаю. Треба сісти трохи нижче. Сховатися від вітру.

Посадив хлопця перед собою. Тихо хльоскала мертва трава. А за нею — суцільна сіра пустка. Нескінченне ворушіння океану. Скільки ми тут будемо сидіти? запитав хлопець.

Недовго.

Як думаєш, тату, на кораблі є люди?

Навряд чи.

Бо тоді вони з нього попадали б?

Точно. Ти не бачиш отам ніяких слідів?

Ні.

Ще трохи почекаємо.

Мені холодно.

Вони прогулялися вздовж напівкруглої ділянки пляжу, намагаючись іти нижче лінії із припливним мотлохом, по твердішому піску. Зупинялися, і їхній одяг тихо плескав на вітрі. Вкриті сірою кіркою скляні буйки. Кістки морських птахів. На лінії припливу — сплетений килимок з водоростей і мільйонів риб'ячих скелетів, що тягнеться берегом, скільки сягає око, ніби якась ізокліна смерті. Один неосяжний солоний склеп. Безглуздо. Безглуздо.

Від кінця намивної коси до корабля було, напевно, метрів тридцять відкритого моря. Чоловік із хлопцем стояли й дивилися на вітрильник. Менш як двадцять метрів завдовжки, палуба оголена й занурена під воду метри на три чи три з половиною. Колись на ньому було дві щогли, але тепер вони відламалися біля основи і лишилося лише декілька латунних кнаг і кілька леєрних стійок на краю. Оце і ще сталевий обід стерна, що стирчав у задній частині кокпіта. Чоловік повернувся, уважно обдивився пляж і дюни за ним. Потім віддав хлопцеві револьвер, сів на пісок і взявся розшнуровувати взуття.

Тату, що ти збираєшся робити?

Оглянути.

Можна і мені?

Ні. Я хочу, щоб ти лишився тут.

Я хочу з тобою.

Треба постояти на сторожі. І, крім того, там глибоко.

Я зможу тебе побачити?

Так. Я буду періодично поглядати, як ти. Аби переконатися, що все гаразд.

Я хочу з тобою.

Батько зупинився. Не можна, сказав він. Наш одяг здує. Хтось має подбати про речі.

Він склав усе в купу. Боже, а таки холодно. Нахилився й поцілував хлопця в чоло. Не хвилюйся, сказав. Просто пильнуй. Зайшов голим у воду, постояв і трохи обмився. Потім попрямував глибше, розбризкуючи воду, і стрімголов пірнув.

Проплив уздовж усього сталевого корпусу, повернувся і деякий час тримався на місці вертикально, важко дихаючи від холоду. Буртик на міделі ледь виступав з води. Він підтягнувся до транця. Сіра сталь була роз'їдена сіллю, але чоловік зміг розібрати потерті позолочені літери: «Pajaro de Esperanza» — «Птах сподівання». Тенерифе. Пара порожніх кранів, до яких кріпилися рятувальні шлюпки. Він схопився за поруччя, підтягнувся й заліз на борт, потім повернувся й на напівзігнутих ногах поліз, тремтячи, по нахиленій дерев'яній палубі. Декілька відірваних шматків плетеної мотузки в талрепах. Розкришені отвори в дереві, звідки видерли залізяччя. Якась страшна сила змела з палуби все. Махнув хлопцеві, але той не відповів.

* * *

Невисока каюта зі склепінчастим дахом й ілюмінаторами збоку. Присівши навпочіпки, стер зі скла сіру сіль і зазирнув усередину, але нічого не розгледів. Спробував штовхнути низькі тикові двері, але ті виявилися зачиненими. Натиснув кістлявим плечем. Роззирнувся у пошуках, чим їх виламати. Він нестримно тремтів, зуби сильно цокотіли. Подумував вибити двері ногою, але вирішив, що це не дуже гарна ідея. Обхопив рукою лікоть другої і знову вдарив у двері. Відчув, що вони зсунулися. Зовсім трохи. Вдарив ще і ще. Врешті одвірок розколовся і двері подалися, тоді він широко їх прочинив і трапом спустився у каюту.

У застійній трюмній воді вздовж нижньої перебірки чимало мокрого паперу і сміття. Від усього відгонить кислим. Вогким і холодним. Думав, що корабель розграбували, але все це зробив океан. Посеред кают-компанії стояв стіл із червоного дерева з відкидною штормовою сіткою. Дверцята шафок розчахнуті, мідь тьмяно позеленіла. Пройшов до передніх кают. Минув камбуз. Борошно і кава на підлозі, консерви частково розчавлені й іржаві. У гальюні унітаз з неіржавної сталі та раковина. Слабке морське світло падало крізь верхній ряд ілюмінаторів. Усюди розкидано спорядження. У великій калюжі плаває надувний рятувальний жилет.

* * *

Він майже очікував, що побачить щось жахливе, але нічого не виявив. Наматрацники в каютах скинуті на підлогу, а постільна білизна й одяг купою звалені біля стіни. Усе мокре. На носі — шафка з розчахнутими дверима, але світла замало, аби побачити її вміст. Пригнув голову, зробив крок уперед і взявся обшукувати човен навпомацки. Глибокі скрині з дерев'яними відкидними лядами. На підлозі — купи морського спорядження. Він усе витягнув і склав на похилене ліжко. Ковдри, одяг для штормової погоди. Знайшов вологий светр і одразу натягнув його на себе. Видобув жовті гумові чоботи й нейлонову куртку, яку тут же надягнув, застібнувши блискавку, а потім одягнув нееластичні жовті штани зі штормового комплекту, великими пальцями накинув лямки на плечі, а тоді вже взувся. Потім знову піднявся на палубу. Хлопець сидів там, де він його і залишив, спостерігаючи за кораблем. Коли той стривожено підхопився, чоловік зрозумів, що в новому одязі має незвичний вигляд. Це я, гукнув він, але хлопець стояв на місці, тож чоловік махнув йому і поліз назад.

У другій офіцерській каюті під ліжком збереглися ящики. Він витягнув їх і підняв. Інструкції й папери іспанською. Бруски мила. Папери були й у чорному шкіряному саквояжі, вкритому цвіллю. Поклав мило в кишеню і став роздивляючись. На ліжку розкидані іспанські книжки, розмоклі та безформні. Один том вклинився в стелаж, зіпертий на носову перебірку.

* * *

Уже в чоботях і зі знайденим прогумованим полотняним мішком чоловік обійшов решту корабля, відштовхуючись від перебірок там, де був нахил. Жовті непромокальні штани скрипіли на холоді. Накидав у мішок різного одягу. Узяв жіночі кросівки, які могли підійти хлопцю. Складаний ніж з дерев'яною ручкою. Сонцезахисні окуляри. І все ж його пошуки були якісь ненормальні. Як коли виснажливо шукаєш загублені речі спочатку в найменш імовірних місцях. Нарешті він зайшов у камбуз. Увімкнув і вимкнув плиту.

Відсунув засув і підняв люк над машинним відділенням. Напівзатоплено, непроглядна темрява. Жодного запаху бензину чи оливи. Зачинив люк. Переглянув вміст шафок під лавками на кокпіті. Там тримали подушки, парусину й рибальське знаряддя. У шафці за штурвальною тумбою виявив мотки нейлонової мотузки, сталеві балони з газом і ящик для інструментів зі скловолокна. Сів на підлогу кокпіта і перебрав інструменти. Іржаві, але справні. Плоскогубці, викрутки, ключі. Зачинив ящик, підвівся і пошукав поглядом хлопця. Побачив, що той заснув, скрутившись калачиком на піску і поклавши голову на купу одягу.

Переніс ящик і один балон з газом у камбуз, а тоді востаннє оглянув каюти. Потім перерив шафки в кают-компанії, передивився теки й папери в пластикових коробках, намагаючись знайти бортовий журнал. У дерев'яному ящику з декоративною стружкою знайшов запакований і невикористаний набір порцелянового посуду. Переважно потрісканого. На вісім персон, з назвою судна. Подарунок, подумав він. Дістав чайну чашку, покрутив на долоні й поклав назад. Насамкінець знайшов квадратну дубову скриню з мідною пластиною на кришці, стінки з'єднано «ластівчиним хвостом». Спочатку подумав, що це г'юмідор, але форма відрізнялася, та, піднявши скриньку і зваживши у руці, здогадався, що це. Відклацнув роз'їдені защіпки й відкинув кришку. Усередині лежав мідний секстант, імовірно, сторічний. Дістав його з підігнаного заглиблення і потримав у руці. Вражений його красою. Мідь потьмяніла, на місці руки, що колись його тримала, з'явилися зелені плями, але все інше було в ідеальному стані. Витер патину з пластини на підставці. «Геззаніт», Лондон. Приклав його до ока й повернув коліщатко. Перша річ за довгий час, яка його так розбурхала. Згодом поклав секстант назад на синю байкову підкладку футляра, опустив кришку, заклацнув защіпки, поставив назад у шафку й зачинив дверцята.

Коли чоловік знову повернувся на палубу поглянути на берег, хлопця там не побачив. Миттєво запанікував, аж угледів, що син, опустивши голову, гуляє з пістолетом у руці вздовж пляжу. Тоді ж чоловік відчув, що корпус корабля здіймається і ковзає. Злегка. Наближався приплив. Плескав по скелях уздовж молу. Чоловік повернувся і спустився в каюту.

* * *

Приніс два мотки мотузки з шафки, виміряв діаметр мотка, приклавши долоню, помножив на три, а потім порахував кількість кілець у мотку. П'ятнадцять метрів. Повісив мотузку на кнагу на сірій тиковій палубі й знову спустився в каюту. Зібрав усе потрібне й поклав біля столу. Знайшов декілька пластикових каністр з водою в камбузній шафці, але всі, крім однієї, порожні. Підняв одну й побачив, що вода витекла, бо пластик тріснув, здогадався, що каністри замерзали під час безцільних корабельних мандрів. Можливо, неодноразово. Чоловік узяв напівпорожню каністру, поставив на стіл, відкрутив кришку, понюхав воду, потім підняв посудину двома руками й випив. І потім ще раз.

Бляшанки на підлозі камбуза всім своїм виглядом натякали, що вони непридатні, і навіть ті, що були у шафці, сильно проіржавіли або зловісно здулися. Етикетки давно повідривалися, а вміст було написано збоку на металі чорним маркером, іспанською. Не всі написи він зрозумів. Порився у них, струшуючи та стискаючи. Склав на стільниці над холодильничком. Думав, що десь мають стояти запаковані ящики з харчами, але не був певен, чи вони досі їстівні. У будь-якому разі візок має свої обмеження. Усвідомив, що сприйняв як належне це щастя, що так несподівано звалилося йому на голову. Проте і далі повторював уже сказане. Удача — це не завжди щастя. Лише декілька ночей, лежачи у темряві, він не заздрив мертвим.

Знайшов банку оливкової олії та декілька бляшанок молока. А ще чай в іржавій металевій коробці з кришкою. І пластиковий контейнер з якоюсь невпізнаваною їжею. Напівпорожню банку кави. Чоловік методично перебрав вміст поличок у шафці, відбираючи, що брати, а що лишити. Коли відніс усе потрібне в кают-компанію і поклав біля трапа, повернувся на камбуз, відкрив ящик з інструментами та заходився відкручувати пальник із пічечки на карданному підвісі. Від'єднав обплетений гнучкий шланг, зняв із пальників алюмінієві розсікачі й один із них поклав у кишеню куртки. Гайковим ключем розкрутив латунні фітинги й вивільнив пальники. Потім розчепив їх і прикріпив один кінець шланга до єднальної трубки, а другий — до газового балона, і відніс усе в кают-компанію. Наостанок зробив клунок з поліетиленового брезенту, склав у нього банки з соком, фруктами й овочами та перев'язав клунок шнуром. Потім скинув свій одяг і доклав його до іншого добра, а тоді голий піднявся на палубу і з брезентом зіслизнув до поруччя, переліз через нього і стрибнув у сірий крижаний океан.

До берега доплив уже в останніх променях світла, скинув клунок, долонями струсив воду з рук і грудей і пішов до свого одягу. Хлопець рушив за ним. Він декілька разів запитав про його плече, синє і бліде через те, що він бився у двері. Усе гаразд, сказав чоловік. Воно не болить. І у нас тепер багато всього. Зажди — побачиш.

Вони квапливо йшли пляжем назустріч сонцю. А якщо корабель змиє? запитав хлопець.

Не змиє.

Але ж може.

Ні. Ходімо. Зголоднів?

Так.

Сьогодні ми добре поїмо. Але треба поспішати.

Я поспішаю, тату.

Бо може піти дощ.

Звідки ти знаєш?

Відчуваю його запах.

І як він пахне?

Вологим попелом. Ходімо.

Потім батько зупинився і запитав: А де револьвер?

Хлопець заціпенів від переляку.

Боже, сказав чоловік. Озирнувся на пляж. Човна уже не було видно. Глянув на хлопця. Той схопився за голову і майже плакав. Вибач, сказав він. Вибач мені.

Чоловік поставив клунок з консервами. Треба повертатися.

Вибач, тату.

Усе гаразд. Нікуди він не пропаде.

Хлопець стояв, опустивши плечі. І вже злегка схлипував. Чоловік став навколішки та обійняв його. Усе гаразд, сказав він. То я мав пильнувати за револьвером, але не зробив цього. Забув.

Вибач, тату.

Ходімо. У нас усе гаразд. Усе гаразд.

Револьвер лежав там, де його і залишили. Чоловік підняв зброю, струсив, витягнув вісь барабана й віддав її хлопцю. Потримай, сказав він.

Із ним усе гаразд, тату?

Само собою.

Викотив барабан на долоню, видув із нього пісок і передав хлопцю, продув ствол і здув пісок із рамки, тоді забрав у сина деталі й усе зібрав, звів і опустив курок, а потім знову звів. Повернув барабан так, щоб у ствол заходив справжній патрон, опустив курок, поклав револьвер у куртку і підвівся. Усе гаразд, сказав він. Ходімо.

І ніч нас не заскочить у дорозі?

Не знаю.

Так і буде?

Ходімо. Треба поквапитися.

І ніч таки заскочила їх у дорозі. Коли дійшли до стежки, яка вела на мис, темрява вже заслала їм зір. Стояли на солоному вітрі, хлопець стискав батькову руку, а довкола сичала трава. Треба просто йти далі, сказав чоловік. Ходімо.

Я нічого не бачу.

Знаю. Ступатимемо крок за кроком.

Добре.

Не відпускай мене.

Добре.

Що б не сталося.

Що б не сталося.

Ішли в цілковитій темряві, як сліпці. Батько витягнув перед собою руку, хоча на цьому солоному пустищі нема на що наштовхуватися. Прибій уже лунав стишено, але чоловік орієнтувався ще й за вітром, і, проблукавши хиткою ходою добру годину, вони вийшли з трави й уніоли і знову опинилися на сухому піску верхнього пляжу. Вітер тут був холодніший. Чоловік прикрив хлопця від вітру своїм тілом, аж раптом пляж вихопило з темряви тремтливе світло, а потім він знову зник.

Що це, тату?

Усе гаразд. Це блискавка. Ходімо.

Перекинув клунок з консервами через плече, взяв хлопця за руку, і вони попрямували далі по піску, піднімаючи ноги високо, як коні на параді, щоб не перечепитися об якийсь винесений на берег корч чи сміття. Чудернацьке сіре світло знову спалахнуло над пляжем. Удалині ледь чутно прогуркотів грім і заглух у мороці. Здається, я бачу наші сліди, сказав чоловік.

Отже, ми йдемо у правильному напрямку.

Так. У правильному.

Тату, мені дуже холодно.

Знаю. Молися про блискавки.

* * *

Ішли далі. Під час наступного спалаху чоловік побачив, що хлопець нахилився і щось шепоче. Батько марно шукав їхні сліди, що вказали б на шлях до пляжу. Вітер ще посилився, і чоловік чекав, що ось-ось задощить. Якщо шторм заскочить їх на пляжі, буде непереливки. Відверталися від вітру, притримуючи капюшони курток. Пісок репіжив об їхні ноги та відлітав у темряву, а грім тріщав уже біля берега. Сильний скісний дощ прийшов з океану й жалив їхні обличчя, тож чоловік пригорнув хлопця до себе.

Стояли під зливою. Іти ще далеко? Чоловік чекав на блискавку, але їх стало менше, і коли вдарила наступна, а потім ще одна, він уже зрозумів, що шторм знищив їхні сліди. Вони попленталися по піску до верхнього краю пляжу, сподіваючись побачити обрис колоди, біля якої отаборилися. Невдовзі блискавок уже майже не було. Коли вітер змінився, батько почув, ніби щось слабко ляпотить на віддалі. Чоловік зупинився. Слухай, сказав він.

Що це?

Слухай.

Я нічого не чую.

Слухай.

Що це, тату?

Брезент. Це дощ тарабанить по брезенту.

* * *

Вони йшли далі, шпортаючись у піску і смітті на лінії прибою. Майже одразу натрапили на свій брезент, і чоловік став на коліна, скинув клунок та навпомацки пошукав камені, що ними його було притиснуто, а коли знайшов, заштовхнув їх під нього. Підняв брезент і натягнув його над ними, а потім використав каміння, щоб ізсередини притиснути краї. Зняв із хлопця мокру куртку і натягнув на них ковдри. Дощ стукотів по поліетилену. Потім сам скинув куртку, міцно пригорнув хлопця, і незабаром вони вже спали.

Уночі дощ ущух, чоловік прокинувся і лежав, прислухаючись. Коли вітер стих, стало чути важкий хлюпіт і глухі удари прибою. Щойно зайнялося на світ, батько підвівся і вийшов на пляж. Шторм засмітив берег, і чоловік пішов по припливній лінії, шукаючи бодай щось корисне. На мілководді за хвилерізом у купі нанесеної деревині гойдався давній труп. Хотів було сховати його від хлопця, але той мав рацію: що тут уже ховати? Коли повернувся, хлопець не спав і сидів на піску, спостерігаючи за батьком. Сам загорнувся в ковдри, а їхній мокрий одяг розстелив сохнути на мертвих водоростях. Чоловік підійшов і повільно опустився поруч, і так вони сиділи, стежачи за тим, як свинцевий океан зводиться й опадає за бурунами.

Значну частину ранку розвантажували корабель. Чоловік увесь час підтримував вогонь і, вийшовши на берег голим, тремтів, кидав галівний трос і стояв, гріючись у теплі полум'я, поки хлопець тягнув прогумований мішок по ледачих хвилях і волік його пляжем. Спорожнювали мішок, а потім розстеляли ковдри й одяг сушитися на теплому піску коло вогню. Харчів на кораблі було більше, ніж вони могли взяти, тож чоловік думав лишитися на пляжі на кілька днів і з'їсти, скільки влізе, проте це було небезпечно. Тієї ночі спали на піску серед розкиданих трофеїв, і багаття захищало від холоду. Чоловік прокинувся, кашляючи, підвівся, випив води та натягав у полум'я дров, цілі колоди, від яких здійнявся каскад іскор. Просолена деревина горіла помаранчево-синім полум'ям, і чоловік сидів, задивившись на нього. Пізніше пройшовся пляжем, і його довга тінь рухалася по піску перед ним, граючи у вогні з вітром. Кашляв. Кашляв. Схилився, тримаючись за коліна. Смак крові. Повільний прибій накочувався і клекотів у темряві, і чоловік задумався про своє життя, але думати було ні про що і згодом він пішов назад. Дістав із мішка банку з персиками, відкрив її, сів перед вогнем і повільно їв фрукти ложкою, поки хлопець спав. Вогонь палахкотів на вітрі, й іскри гасали по піску. Поставив порожню бляшанку між ніг. Кожен день — брехня, сказав він. Але ти вмираєш. І це не брехня.

Свої нові запаси, зав'язані в брезент чи ковдри, відносили на пляж і складали у візок. Хлопець силкувався нести забагато, і коли вони спинилися перепочити, чоловік забрав у того частину ноші й переклав собі. Під час шторму корабель дещо зсунувся. І чоловік став, задивившись на нього. Хлопець спостерігав за батьком. Хочеш туди повернутися? запитав він.

Та оце думаю. Оглянути востаннє.

Я якось боюся.

Усе гаразд. Просто пильнуй.

Ми вже маємо більше, ніж можемо взяти.

Знаю. Але хочу просто глянути.

Знову обійшов корабель від носа до корми. Зупинися. Подумай. Сів на підлогу кают-компанії, вперши ноги в гумових чоботях в опору столу. Уже сутеніло. Намагався пригадати, що він знає про вітрильники. Підвівся і знову вийшов на палубу. Глянув на хлопця, що сидів біля вогню. Потім чоловік спустився до кокпіта й усівся на лавці, зіпершись на перебірку й закинувши ноги на стіл майже на рівень очей. На ньому був лише светр і непромокальний плащ, які майже не гріли, тож він безупинно тремтів. Уже ладнався знову підвестися, коли зрозумів, що дивиться на застібки в перебірці навпроти. Чотири штуки. Неіржавна сталь. Колись на лавках лежали подушки, від яких у кутках лишилися самі зав'язки. У нижній частині перебірки, якраз над сидінням, стирчав нейлоновий ремінець зі складеним удвоє прошитим кінчиком. Знову поглянув на застібки. Поворотні клямки з лапками для великих пальців. Підвівся, став на лавку навколішки і повернув усі чотири ліворуч до межі. Вони були на пружинах, і коли він усі відкрив та потягнув за ремінець унизу дошки, вона зіслизнула й відпала. У палубі виявився отвір, де лежали згорнуті вітрила і щось подібне на двомісний надувний човен, скручений і перев'язаний еластичними шнурами. Пара невеликих пластикових весел. Коробка сигнальних ракет. За ними лежав фанерний ящик для інструментів зі щілиною в кришці, заліпленою чорною ізострічкою. Чоловік витягнув його, знайшов кінчик стрічки, відклеїв її, відклацнув хромовані кнопки-застібки та відкрив ящик. Усередині лежали жовтий пластиковий ліхтарик, проблисковий маячок на батарейках і аптечка. Жовтий пластиковий аварійний радіобуйок. І чорний пластиковий футляр завбільшки з книгу. Підняв його, відклацнув застібки та відкрив. Усередині був старий 37-міліметровий бронзовий сигнальний пістолет. Дістав його з футляра обома руками, покрутив і роздивився. Відтиснув важіль і переламав ствол. Барабан порожній, але в пластиковому контейнері було вісім сигнальних ракет, коротких, товстеньких, невикористаних. Вклав пістолет у футляр, опустив і заклацнув кришку.

Чоловік вийшов на берег, тремтячи та кашляючи, обгорнувся ковдрою і сів на теплий пісок перед вогнем, поклавши ящики поруч. Хлопець присів навпочіпки та спробував його обійняти, через що батько всміхнувся. Тату, що ти знайшов? запитав він.

Аптечку. І сигнальний пістолет.

Що це?

Я тобі покажу. Це щоб подати сигнал.

Це те, що ти шукав?

Так.

Звідки ти знав, що воно там є?

Ну, я сподівався, що воно там. А насправді мені пощастило.

Він відкрив футляр і повернув його так, щоб хлопець побачив.

Це зброя.

Ракетниця. Вистрілює ракети в небо, і ті дають багато світла.

Можна подивитися?

Звісно.

Хлопець дістав пістолет з футляра і роздивлявся. А з нього можна в когось вистрелити? запитав він.

Можна.

І це їх уб'є?

Ні. Але може підпалити.

І тому ти його і взяв?

Так.

Бо подавати сигнал нікому, правда?

Нікому.

Я хотів би це побачити.

Тобто вистрелити?

Так.

Можна це зробити.

По-справжньому?

Само собою.

У темряві?

Так. У темряві.

Буде як святкування.

Як свято. Так.

І можемо сьогодні вистрелити?

Чому ні?

А він заряджений?

Ні. Але можемо зарядити.

Хлопець стояв, тримаючи зброю. Навів її на океан. Ого, сказав він.

Чоловік одягнувся, і вони попрямували пляжем з останньою здобиччю. Тату, як думаєш, а куди пішли ті люди?

Ті, що були на кораблі?

Так.

Не знаю.

Гадаєш, вони померли?

Не знаю.

Але шанси не на їхню користь.

Чоловік усміхнувся. Шанси не на їхню користь?

Так? Чи ні?

Так. Імовірно, так.

Думаю, вони померли.

Можливо, так.

Гадаю, це з ними і сталося.

Вони можуть бути живі десь, сказав чоловік. Цілком можливо. Хлопець не відповів. Попрямували далі. Обмотали ступні парусиною й перев'язали її, зробивши такі собі сині поліетиленові пампуті[1], вирізані з брезенту. Тепер, ідучи, вони лишали дивні сліди. Чоловік подумав про хлопця і його тривоги та зрештою сказав: Ти, мабуть, правий. Думаю, вони таки мертві.

Бо якщо вони живі, тоді ми — крадії їхніх речей.

Ми не крадемо їхніх речей.

Знаю.

Гаразд.

Як думаєш, скільки всього тепер живих людей?

У світі?

У світі. Так.

Не знаю. Зупинимося перепочити.

Добре.

Ти мене виснажив.

Гаразд.

Сіли серед своїх клунків.

Тату, скільки ми можемо тут лишатися?

Ти вже питав.

Знаю.

Побачимо.

Тобто не дуже довго.

Напевно.

Хлопець робив дірки в піску, поки не утворилося коло. Чоловік спостерігав за ним. Я не знаю, скільки людей залишилося, сказав він. Не думаю, що дуже багато.

Знаю. Підсмикнув ковдру на плечах і задивився на голий сірий пляж.

Що таке? запитав чоловік.

Нічого.

Ні. Розповідай.

Ну, десь же ще можуть бути живі люди.

Деінде?

Не знаю. Де завгодно.

Тобто не на Землі?

Так.

Не думаю. Вони ніде там не змогли б жити.

Навіть якби вдалося туди дістатися?

Так.

Хлопець відвів очі.

Що? сказав чоловік.

Син похитав головою. Тоді я не знаю, що ми робимо, сказав він.

Чоловік хотів було відповісти. Але передумав. Згодом сказав: Люди є. Вони є, і ми їх знайдемо. Побачиш.

Приготував вечерю, поки хлопець грався у піску. Син зробив лопатку зі сплюснутої консервної банки і за допомогою неї побудував маленьке селище. Накреслив сітку вулиць. Чоловік підійшов, присів навпочіпки й роздивився. Хлопець звів очі. Океан же сюди дістане? запитав він.

Так.

Це добре.

А можеш написати абетку?

Можу.

Ми більше не робимо з тобою уроків.

Знаю.

А можеш щось написати на піску?

Може, напишемо листа хорошим людям? Аби вони, коли будуть тут проходити, дізналися, що ми тут були. Можна написати вище, щоб не змило.

А якщо напис побачать поганці?

Угу.

Не треба було мені цього казати. Ми могли б написати їм листа.

Хлопець похитав головою. Усе гаразд, сказав він.

* * *

Чоловік зарядив сигнальний пістолет, і, щойно стемніло, вони пішли пляжем якомога далі від вогню, і він запитав хлопця, чи той хотів би вистрелити.

Стріляй ти, тату. Ти знаєш, як це робити.

Гаразд.

Чоловік звів зброю й націлив її над затокою, а тоді натиснув на курок. Ракета із довгим шипінням дугою злетіла в морок, розірвалася десь біля води в захмареному світлі та зависла там. Гарячі вусики магнію повільно падали в темряву, і хвилі блідого припливу, набігаючи на берег, засліпливо блищали й повагом згасали. Чоловік глянув на звернене вгору обличчя сина.

Тату, вони ж не зможуть її здалеку побачити?

Хто?

Будь-хто.

Ні. Тільки не дуже здалеку.

Якби ми хотіли показати, де перебуваємо.

Ти про хороших людей?

Так. Або про когось, кому хотілося б повідомити, де ми.

Наприклад, кому?

Не знаю.

Богу, наприклад?

Ага. Може, комусь такому.

Уранці розпалив багаття і, поки хлопець спав, вийшов на пляж. Не встиг відійти далеко, як відчув якийсь дивний неспокій, і, повернувшись, побачив, що хлопець у ковдрі стоїть на пляжі та чекає на нього. Він піддав ходу. Коли дійшов, хлопець уже сів.

Що таке? запитав він. Що таке?

Мені щось недобре, тату.

Чоловік поклав руку хлопцеві на чоло. Той просто палав. Підняв сина і поніс до вогню. Усе добре, сказав він. Усе буде добре.

Я думаю, мене зараз знудить.

Усе гаразд.

Сів поруч із ним на піску і притримував його за лоб, поки той нахилився і блював. Потім рукою витер хлопцеві рота. Вибач, сказав той. Тсс. Ти не зробив нічого поганого.

Відніс його до місця ночівлі й накрив ковдрами. Спробував дати йому попити. Підкинув дров у багаття й укляк, поклавши руку хлопцеві на чоло. Усе буде гаразд, сказав він. Хоч сам був переляканий. Не йди, попросив хлопець.

Звичайно, я нікуди не піду.

Навіть ненадовго.

Ні. Я тут.

Добре. Добре, тату.

Пригортав до себе сина всю ніч, вряди-годи засинаючи та нажахано прокидаючись, і щоразу промацував його пульс. Уранці хлопцеві не стало краще. Спробував дати йому соку, але хлопець не схотів. Чоловік притискав руку до його чола, ніби прикликаючи прохолоду, що ніяк не наставала. Поки хлопець спав, він витирав його побілілі вуста. Я виконаю обіцянку, шепотів він. Що б не сталося. Я не відправлю тебе самого в темряву.

Порився в корабельній аптечці, але не знайшов нічого корисного. Аспірин. Пластирі та дезінфікувальні засоби. Декілька прострочених антибіотиків. Оце й усе, тож він лише допоміг хлопцю попити й поклав одну з пігулок йому на язик. Син вимок від поту як хлющ. Раніше чоловік стягнув з нього ковдри, а тепер розстібнув йому куртку, зняв решту одягу й відніс його трохи далі від вогню. Хлопець звів на нього очі. Мені дуже холодно, сказав він.

Я знаю. Але в тебе дуже висока температура і треба трохи її збити.

Можеш дати мені ще ковдру?

Так. Звісно.

Не йди.

Ні. Нікуди не піду.

Відніс до океану бруднющий одяг хлопця і виправ його, хлюпаючи ним вгору-вниз і викручуючи, стояв голим нижче пояса і тремтів у холодній солоній воді. Потім розтягнув його біля вогню на патичках, встромлених під кутом у пісок, підкинув гілок у багаття, а тоді підійшов до хлопця й сів поруч, пестячи його сплутане волосся. Увечері відкрив банку із супом і поставив на вугілля, а потім їв і дивився, як западає темрява. Прокинувся на піску, тремтячи від холоду, бо жар майже згас, і довкола була глупа ніч. Різко сів і потягнувся до хлопця. Так, прошепотів він. Так.

Знову розпалив вогнище, змочив ганчірку й поклав хлопцеві на чоло. Світало, було вітряно, і коли досить розвиднілося, він пішов у ліс за дюни й притягнув звідти цілу волокушу сухого гілля та гілок і заходився їх ламати та складати біля вогнища. Розкришив у чашку аспірин, розчинив його у воді, додав цукру, сів біля хлопця із чашкою і притримував йому голову, поки той пив.

Згорбившись і кашляючи, пройшовся пляжем. Стояв, дивлячись на темні вали. Хитався від утоми. Повернувся й сів біля хлопця, згорнув ганчірку, витер йому обличчя і знову поклав її синові на чоло. Маєш лишатися поруч, сказав він. Маєш діяти швидко. Щоб бути з ним. Тримай його міцно. Останній день Землі.

Хлопець спав цілий день. Чоловік час від часу будив його, щоб той випив солодкої води. Хлопець ковтав уривчасто й конвульсивно. Ти маєш пити, сказав він. Добре, прохрипів хлопець. Чоловік із силою вкрутив чашку в пісок перед собою, підклав згорнуту ковдру під спітнілу голову сина й закутав його. Тобі холодно? запитав він. Але хлопець уже спав.

* * *

Намагався не спати всю ніч, але не зміг. Постійно засинав і прокидався, давав собі ляпаса чи підводився, щоб підкинути дров у багаття. Обіймав хлопця й нахилявся, щоб почути його утруднене дихання. Тримав руку на його тонких і драбинчастих ребрах. Вийшов на пляж, куди сягало світло, і став, притуливши стиснуті кулаки до голови, а потім упав на коліна, схлипуючи від люті.

Уночі пройшов короткочасний дощ, легкий стукіт по брезенту. Натягнув брезент над ними, повернувся і лежав, пригортаючи дитину, дивлячись крізь поліетилен на блакитні вогники. І тоді заснув сном без сновидінь.

Коли знову прокинувся, насилу зрозумів, де він. Вогонь згас, і дощ ущух. Він відкинув брезент і звівся на ліктях. Сіра днина. Хлопець спостерігав за ним. Тату, сказав він.

Так. Я тут.

Можна мені води?

Так. Так, звісно. Як почуваєшся?

Якось дивно.

Голодний?

Просто дуже хочу пити.

Зараз принесу води.

Відкинув ковдри, підвівся і пройшов повз згасле вогнище, аби взяти хлопцеву чашку, наповнив її з пластикової каністри, повернувся, став на коліна і простягнув йому воду. Усе буде добре, сказав він. Хлопець випив. Кивнув і глянув на батька. Потім допив і сказав: Ще.

Чоловік розпалив багаття, розвісив мокрий одяг хлопця і приніс йому банку яблучного соку. Ти щось пам'ятаєш? запитав він.

Про що?

Про хворобу.

Пам'ятаю, як стріляли із сигнального пістолета.

А те, як діставали речі з корабля?

Хлопець сидів, попиваючи сік. Звів очі та сказав: Я ж не розумово відсталий.

Я знаю.

Я бачив дивні сни.

Про що?

Не хочу тобі розповідати.

Добре. Я хочу, щоб ти почистив зуби.

Справжньою зубною пастою?

Так.

Добре.

Батько перевірив усі банки з їжею, але не виявив нічого підозрілого. Надто заіржавілі викинув. Увечері сіли біля вогню, хлопець їв гарячий суп, а чоловік перевернув його одяг, що парував на кілках, і сів, задивившись на сина, аж поки той зніяковіло сказав: Перестань на мене дивитися, тату.

Добре.

Але не перестав.

Минуло два дні, і вони вирішили прогулятися пляжем аж до мису, попленталися туди у своєму поліетиленовому взутті. Їли великими порціями. Аби захиститися від вітру, чоловік поставив парусину, прикріпивши її мотузками до кілків. Вони скоротили свої запаси до того обсягу, що вміщався у візок, і чоловік вирішив, що за два дні можна вирушати. Пізно повертаючись до табору, батько побачив на піску відбитки черевиків. Спинився, озираючи пляж. О Господи, сказав він. О Господи.

Що таке, тату?

Витягнув револьвер з-за пояса. Ходімо, сказав він. Швидше.

Брезент зник. І ковдри. І пляшка з водою, й усі запаси їжі. Вітер завіяв парусину в дюни. Черевики теж пропали. Побіг до низини, де в уніолі сховав візок, але і його не було. Прихопили все. Яке ж ти дурило, сказав він сам собі. Дурило.

Хлопець стояв, широко розплющивши очі. Тату, що сталося?

Вони все забрали. Ходімо.

Хлопець звів очі. Мало не плакав.

Тримайся поруч, сказав чоловік. Тримайся біля мене.

* * *

Він угледів колію від візка на пухкому піску. Відбитки черевиків. Скільки їх? Загубив слід на твердішій землі за папороттю, а потім знову на нього набрів. І коли підійшли до дороги, рукою зупинив хлопця. Вітер з океану здув з дороги попіл, за винятком кількох клаптиків асфальту. Не ставай на дорогу, сказав він. І припини плакати. Треба обтрусити з ніг пісок. Ось. Сідай.

Він розв'язав усі обмотки, витрусив їх і знову зав'язав. Маєш мені допомогти, сказав він. Ми шукаємо пісок. Пісок на дорозі. Навіть дрібку. Щоб побачити, куди вони пішли. Допоможеш?

Так.

Вони попрямували в протилежних напрямках. Не встиг чоловік далеко відійти, як хлопець його покликав. Ось воно, тату. Вони пішли сюди. Підійшов до хлопця, який укляк на дорозі. Отут, сказав він. І вказав на пів ложки піску, що, вочевидь, висипалася із нижньої частини продуктового візка. Чоловік стояв і дивився на дорогу. Гарна робота, сказав він. Ходімо.

Крокували швидко. Гадав, що зможе тримати такий темп, але марно. Довелося спинитися, нахилитися і прокашлятися. Поглянув угору на хлопця і прохрипів: Підемо повільніше. Якщо вони нас почують, то сховаються на узбіччі. Ходімо.

А скільки їх, тату?

Не знаю. Може, лише один.

І ми його вб'ємо?

Не знаю.

Пішли далі. Значно пізніше, десь за годину, коли запали глибокі довгі сутінки, наздогнали злодія, який, схилившись, котив перед собою навантажений візок. Коли грабіжник озирнувся й побачив їх, то спробував втекти з награбованим, але марно, тож зрештою зупинився і став за візком, тримаючи в руці різницький ніж. Побачивши револьвер, позадкував, але ножа не кинув.

Відійди від візка, наказав йому чоловік.

Крадій подивився на нього. Потім на хлопця. Напевно, вигнали з комуни, пальці на правиці відрізані. Намагався сховати руку за спиною. Не рука, а така собі лопатка із плоті. Візок переповнений. Усе забрав.

Відійди від візка і кинь ніж.

Грабіжник роззирнувся. Ніби сподівався на чиюсь допомогу. Сухорлявий, дивиться спідлоба, бородатий, бруднющий. Старий дощовик склеєний скотчем. Револьвер у чоловіка був самозвідний, але він усе одно звів курок. Двічі голосно клацнуло. Крім цього звуку в тиші солоного болотяного пустища було чути лише їхнє дихання. Лахміття того злодія сильно смерділо. Поклади ніж і відійди від візка, а то виб'ю тобі мізки. Крадій глянув на дитину, і побачене його дуже протверезило. Він поклав ніж зверху на ковдри, позадкував і став.

Назад. Ще відійди.

Той відійшов ще на кілька кроків.

Тату? покликав його хлопець.

Тихо.

Чоловік не зводив очей зі злодія. Хай тобі чорт, сказав він.

Тату, будь ласка, не вбивай його.

Очі злодія різко розширилися. Хлопець заплакав.

Ну, чоловіче. Я зробив те, що ти сказав. Послухай хлопця.

Роздягайся.

Що?

Знімай усе. Усе, бляха, до останньої нитки.

Припини. Не чини так зі мною.

Уб'ю на місці.

Не чини так, чоловіче.

Більше не повторюватиму.

Гаразд. Гаразд. Спокійніше.

Він повільно роздягнувся і склав своє гидке лахміття на дорозі.

Взуття.

Ну, чоловіче.

Взуття.

Крадій глянув на хлопця. Той відвернувся й долонями затулив вуха. Добре, сказав злодій. Добре. Сів голим на дорогу і взявся розв'язувати напівзогнилі шматки шкіри, прив'язані до ніг. Потім підвівся, тримаючи те шмаття в руці. Поклади на візок.

Крадій ступив уперед, поставив взуття на ковдри й відійшов. І стояв там обдертий, голий, бруднющий і виголоднілий. Прикривався рукою. Уже тремтів.

Одяг поклади туди ж.

Нагнувся, згріб ганчір'я і склав його на взуття. І став, обхопивши себе руками. Чоловіче, не роби цього.

Ти ж зробив це із нами.

Благаю.

Тату, покликав його хлопець.

Ну. Послухай пацана.

Ти намагався нас убити.

Чоловіче, я вмираю з голоду. Ти б теж так зробив.

Ти все у нас забрав.

Ну, чоловіче. Я ж помру.

Я залишу тебе так, як ти лишив нас.

Ну. Благаю.

Батько смикнув візок до себе, розвернув його, поклав револьвер зверху на речі та глянув на хлопця. Ходімо, сказав він. І вони попрямували по дорозі на південь, хлопець плакав і озирався на оголену й суху як тріска істоту, яка лишилася стояти на дорозі, тремтячи й обіймаючи себе. Ой тату, схлипував син.

Припини.

Не можу.

Як думаєш, що з нами сталося б, якби ми його не спіймали? Тому припини.

Я намагаюся.

Коли дійшли до повороту, крадій досі стояв на тому ж місці. Іти йому було нікуди. Хлопець постійно озирався, а коли вже не бачив його, просто зупинився й сів на дорогу, схлипуючи. Чоловік зупинив візок і став, дивлячись на сина. Потім вирив їхнє взуття з купи на візку, сів і взявся знімати обмотки з хлопцевих ніг. Ти маєш припинити плакати, сказав він.

Не можу.

Чоловік узувся, випростався і пройшовся по дорозі назад, але грабіжника не побачив. Повернувся до хлопця і став над ним. Він пішов, сказав він. Ходімо.

Він не пішов, заперечив хлопець. Звів очі на чоловіка. Посмужене сажею обличчя. Не пішов.

Що ти хочеш зробити?

Просто допомогти йому, тату. Просто допомогти.

Чоловік озирнувся на дорогу.

Він просто голодний, тату. Він же помре.

Він і так помре.

Йому дуже страшно, тату.

Чоловік присів навпочіпки й подивився на сина. Мені самому страшно, сказав він. Розумієш. Мені страшно.

Хлопець не відповів. Просто сидів, схиливши голову, і схлипував.

Ти не маєш про всіх і все турбуватися.

Син щось сказав, але він не розчув. Що? перепитав чоловік.

Хлопець звів на нього мокре й замазурене обличчя. Маю, сказав хлопець. Саме я і маю.

Вони покотили хиткий візок назад і стали у холодній, усе густішій темряві, кличучи чоловіка, але ніхто не явився.

Тату, він боїться відповідати.

Він тут стояв?

Не знаю. Здається.

Пройшлися по дорозі в протилежний бік, гукаючи в порожні сутінки, їхні голоси губились у все темнішому надбережжі. Стали і, приклавши долоні рупором до рота, безтямно гукали в пустку. Зрештою чоловік склав купкою взуття й одяг крадія на дорозі. І згори притиснув каменем. Нам треба йти, сказав він. Треба йти.

Отаборилися по-дикунськи, не розклавши багаття. Чоловік відібрав банки на вечерю й підігрів їх на газовій конфорці. Поки вони їли, хлопець не промовив ані слова. У синьому світлі пальника чоловік намагався роздивитися обличчя сина. Я не збирався його вбивати, сказав він. Але хлопець не відповів. Лежали в темряві, закутані в ковдри. Чоловік думав, що чує океан, але, імовірно, то був просто вітер. З того, як хлопець дихав, він знав, що той не спить, і за деякий час чоловік почув його голос: Але ми таки його вбили.

Уранці вони поїли та пішли далі. Перевантажений візок було важко штовхати, і невдовзі одне колесо почало виходити з ладу. Дорога вигиналася вздовж узбережжя, і обабіч на схилах стирчали сухі жмутки солончакової трави. Десь далеко ворушиться свинцевий океан. Тиша. Коли тієї ночі він прокинувся, тьмяно-вугільний місяць, перепливаючи небо, вихоплював з мороку обриси дерев. Чоловік повернувся на бік і закашлявся. Пахло дощем. Хлопець не спав. Ти маєш зі мною поговорити, сказав чоловік.

Я намагаюся.

Вибач, що розбудив.

Усе гаразд.

Чоловік підвівся і пройшовся до дороги. Її чорний обрис то виринав з темряви, то поринав у неї. Потім чоловік почув віддалений низький гуркіт. Але не грім. Відчув його під ногами. Звук ні з чим не споріднений, а тому описати його неможливо. Щось нез'ясовне пересувалось у темряві. Саму землю судомило від холоду. І більше він його не чув. Яка зараз пора року? Скільки років дитині? Вийшов на дорогу й зупинився. Тиша. Salitter[2] висушувався із землі. Поплямовані обриси затоплених міст, схожих на кораблі, спалені по саму ватерлінію. На перехрестях — великі насипи дольменів, під якими лежали й перетворювалися на порох ворожильні кістки оракулів. Жодних звуків, крім вітру. Що скажеш? Ці рядки промовила жива людина? Ножичком заточила перо й написала чорнилами з терну або лампової кіптяви? У якусь зважену й підсилену мить? Він іде закрити мені очі. Забити мені рота землею.

Знову перебрав банки одну за одною, беручи їх та стискаючи, як перевіряють стиглість плодів у фруктовій ятці. Відібрав дві, які видалися сумнівними, а решту запакував у візок, і вони знову попрямували по дорозі. За три дні дісталися до портового містечка, де в гаражі за одним будинком сховали візок і накидали на нього старі коробки, а самі засіли в домі й спостерігали, чи ніхто не йтиме. Нікого. Чоловік порився у шафках, але нічого не знайшов. Хлопцю треба вітамін D, інакше він захворіє на рахіт. Чоловік стояв біля раковини й визирав на під'їзну алею. У брудних шибках застигало світло кольору мильної спіненої води. Хлопець сидів, згорбившись і опустивши голову на руки.

Пройшлися містечком до корабельні. Нікого. У кишені куртки був револьвер, а в руці чоловік тримав сигнальний пістолет. Вийшли на пристань, грубі дошки, прибиті до балок унизу шпинями, потемніли від смоли. Дерев'яні причальні тумби. Із затоки долинав слабкий запах солі та креозоту. На дальньому березі виднівся ряд складів і обрис іржаво-червоного танкера. На тлі похмурого неба — козловий кран. Тут нікого немає, сказав чоловік. Хлопець не відповів.

Котили візок завулками, перетинали залізничні колії та врешті на іншому кінці міста знову повернулися на головну дорогу. Коли проминали останні сумні дерев'яні будівлі, над головою чоловіка щось просвистіло, проторохтіло по асфальту і вдарилося об стіну житлового будинку на протилежному боці вулиці. Чоловік згріб хлопця і повалився на нього, а потім схопив і спробував підтягнути до них візок. Той нахилився і впав, на дорогу вивалилися брезент і ковдри. У горішньому вікні будинку побачив чоловіка, який цілився у них із лука. Батько притиснув голову сина до дороги та спробував прикрити його своїм тілом. Почув глухий звук натягнутої тятиви й відчув гострий гарячий біль у нозі. Ах ти ж сука, сказав він. Сука. Відгріб ковдри вбік, кинувся і схопив сигнальний пістолет, підняв і звів його, зіпершись рукою на візок. Хлопець чіплявся за батька. Коли людина з луком знову з'явилася у віконній проймі, натягуючи тятиву, чоловік вистрелив. Ракета довгою білою дугою залетіла у вікно, і звідти почувся крик. Чоловік згріб хлопця, притиснув його до дороги і накидав згори ковдр. Не рухайся, сказав він. Не рухайся й не дивися. Попорпався в решті ковдр, шукаючи коробку з ракетами. Зрештою коробка вислизнула з візка, він підхопив її, відкрив, вийняв патрони, перезарядив пістолет, клацнув затвором, а решту набоїв поклав у кишеню. Так і лежи, прошепотів він. Поплескав по ковдрах, під якими лежав хлопець, підвівся і, накульгуючи, побіг через вулицю.

Увійшов у дім через задні двері, тримаючи сигнальний пістолет на рівні пояса. Усередині будинок був обдертий до каркаса. Чоловік пройшов до вітальні та став перед сходами. Прислухався до руху в горішніх кімнатах. Визирнув у вікно на вулицю, де лежав візок, а потім рушив нагору.

У кутку кімнати сиділа жінка, притискаючи до себе якогось чоловіка. Прикрила того своїм пальтом. Побачивши чужинця, одразу почала сипати прокльонами. Ракета згоріла на підлозі, лишивши по собі латку білого попелу і слабкий запах паленого дерева. Він перетнув кімнату й визирнув у вікно. Жінка стежила за ним очима. Сухорлява, пряме сиве волосся.

Тут ще хтось є?

Вона не відповіла. Пройшов повз неї й оглянув інші кімнати. Нога сильно кривавила. Відчував, як штани прилипають до шкіри. Повернувся в першу кімнату. Де лук? запитав він.

У мене його нема.

Де він?

Не знаю.

Вони вас тут залишили, так?

Я сама себе тут залишила.

Він повернувся, кульгаючи, спустився сходами і, задкуючи та не зводячи очей із будинку, вийшов через вхідні двері на вулицю. Дійшовши до візка, ривком підняв його і склав їхні речі. Іди поруч, прошепотів він. Поруч.

Зупинилися на ніч у крамниці на околиці міста. Чоловік закотив візок до підсобки, зачинив двері й підпер їх заваленим набік візком. Порився у речах і дістав газовий балон та пальник, запалив його й поставив на підлогу, а потім розстібнув пасок і зняв закривавлені штани. Хлопець спостерігав за ним. Від стріли лишився поріз завдовжки сантиметрів вісім трохи вище коліна. Поріз досі кривавив, стегно побіліло, видно, що рана глибока. Саморобний наконечник із якоїсь залізячки, старої ложки чи бозна-чого. Він подивився на хлопця. Глянь, де там аптечка, сказав чоловік.

Хлопець не поворухнувся.

Неси аптечку, чорт забирай. Чого сидиш?

Син підхопився й побіг до дверей, почав ритися під брезентом у ковдрах, що лежали на візку. Згодом повернувся з аптечкою і віддав чоловікові. Той мовчки взяв її, поставив перед собою на бетонну підлогу і відкрив, відклацнувши клямки. Дотягнувся до пальника і збільшив полум'я, щоб стало світліше. Принеси мені пляшку з водою, сказав чоловік. Коли син приніс, відкрутив кришку, промив водою рану й затиснув її пальцями, поки витирав кров. Продезінфікував поріз, а потім зубами відкрив пластиковий пакет із невеличкою вигнутою хірургічною голкою і мотком шовкової нитки, сів із ними ближче до світла і пройняв нитку у вушко. Тримаючи нитку в зубах дістав з аптечки затискач, защипнув краї рани й взявся зашивати. Працював швидко, не надто стараючись. Хлопець укляк на підлозі. Чоловік глянув на нього і знову схилився над швами. Можеш і не дивитися, сказав він.

Усе добре?

Ага. Добре.

Болить.

Так. Болить.

Зробив вузлик, натягнув нитку і відрізав її ножицями з аптечки, а тоді знову поглянув на хлопця. Той дивився на зроблене.

Вибач, що накричав.

Син звів очі. Усе гаразд, тату.

Забудемо?

Гаразд.

Уранці йшов дощ, у задній частині будівлі від сильного вітру брязкало склом. Чоловік дивився у вікно. Напівзавалений затоплений сталевий док. У затоці серед сірих брижів стирчать стернові рубки рибальських човнів. Жодного руху. Усе, що могло поворушитися, давно відніс вітер. Нога пульсувала, тож він зняв пов'язку, продезінфікував і оглянув поріз. Плоть у китицях чорних швів набрякла і побіліла. Перев'язав рану й натягнув штани, на яких запеклася кров.

Просиділи цілий день серед коробок і ящиків. Зі мною треба розмовляти, сказав чоловік.

Я розмовляю.

Точно?

Зараз же розмовляю.

Хочеш розповім тобі якусь історію?

Ні.

Чого?

Хлопець глянув на нього і відвів очі.

Чого?

Твої історії неправдиві.

А хіба вони мають бути правдиві? Це ж історії.

Так. Але в цих історіях ми завжди допомагаємо людям, а насправді так не робимо.

Тоді ти мені розкажи якусь історію.

Не хочу.

Добре.

Я не знаю жодних історій.

Можеш розповісти якусь історію про себе.

Ти вже знаєш усі історії про мене. Ти завжди зі мною.

У тебе в голові є історії, яких я не знаю.

Ти про сни?

Так. Або те, про що ти думаєш.

Але ж ці історії мають бути зі щасливим закінченням?

Необов'язково.

Ти завжди розповідаєш історії зі щасливим закінченням.

А в тебе таких немає?

Мої більше схожі на реальне життя.

А мої — хіба ні?

Твої не схожі. Ні.

Чоловік поглянув на сина. Реальність доволі кепська?

А ти як думаєш?

Ну, ми досі є. Багато кепського трапилося, а ми досі живі.

Ага.

Тобі не здається, що це добре?

Це нормально.

Підтягли робочий стіл до вікон, розстелили на ньому ковдри, і хлопець ліг на них долічерева, роздивляючись затоку. Чоловік сидів, схрестивши ноги. Між ними лежало два пістолети та коробка з ракетами. За деякий час чоловік сказав: Гадаю, вона доволі непогана. Доволі непогана історія. Щось у ній є.

Гаразд, тату. Але я хотів би просто посидіти в тиші.

А сни? Раніше ти іноді переповідав мені свої сни.

Я не хочу ні про що говорити.

Гаразд.

Я більше не бачу снів. Вони завжди про те, що стається щось погане. Ти казав, що це нормально, бо гарні сни — поганий знак.

Можливо. Не знаю.

Коли ти прокидаєшся кашляючи і відходиш далі по дорозі або ще кудись, я все одно завжди чую твій кашель.

Вибач.

Одного разу я чув, як ти плачеш.

Я знаю.

Тож якщо я не повинен плакати, то й ти теж.

Гаразд.

Із твоєю ногою все буде добре?

Так.

Ти ж це не просто так кажеш?

Ні.

Бо виглядає так, що вона дуже ушкоджена.

Ну, не аж так.

Той чоловік намагався нас убити. Так?

Так. Намагався.

Ти його вбив?

Ні.

Правда?

Так.

Добре.

Усе гаразд?

Так.

Ти ж сказав, що не хочеш розмовляти?

Не хочу.

За два дні вони вирушили. Чоловік накульгував за візком, а хлопець тримався поруч, поки вони не вийшли за околиці містечка. Дорога бігла вздовж плаского сірого узбережжя, і їм вряди-годи траплялися піщані наноси, сформовані вітрами. Пересуватися по них було важкувато, тож місцями їм доводилося прочищати собі шлях товстою дошкою, яку вони тримали на нижній решітці візка. Зійшли на пляж, сховалися під дюнами і вивчали мапу. Принесли пальник, підігріли воду, заварили чай і сіли, загорнувшись від вітру в ковдри. Ближче до води лежали обвітрені шпангоути старовинного корабля. Сірі пошкрябані піском бімси, старі, зроблені вручну болти без головок. Щербате залізне обладнання темно-бузкового кольору, виплавлене в якомусь сиродутному горні в Кадисі чи Бристолі та викуте на зчорнілому ковадлі, здатне витримати триста років у морі. Наступного дня вони проминули позабивані дошками руїни приморського курорту. Дорога віддалялася від океану і вела в сосновий ліс, асфальт губився у хвої, і вітер гуляв у чорних деревах.

Опівдні, коли найсвітліше, він сів на дорогу, розрізав шви ножицями, поклав їх назад до аптечки та витягнув затискач. Потім заходився висмикувати чорні ниточки зі шкіри, притискаючи її великим пальцем. Хлопець сидів на дорозі та спостерігав. Чоловік затискав інструментом кінчики ниток і висмикував їх одну за одною. Маленькі криваві шпильки. Коли закінчив, відклав затискач і наклав на рану марлю, потім підвівся, натягнув штани й віддав хлопцеві аптечку, сказавши покласти її у візок.

Тобі боляче? запитав хлопець.

Так. Боляче.

Ти справді такий сміливий?

Так собі, помірно.

Який твій найсміливіший вчинок?

Чоловік сплюнув кров на дорогу. Те, що я встав сьогодні вранці, відповів він.

Справді?

Ні. Не слухай мене. Ну, ходімо.

Увечері бачили туманний обрис іншого прибережного міста, скупчення злегка похилених висоток. Чоловік вирішив, що арматура розм'якла від високих температур, а потім знову затвердла, а будівлі так і лишилися похиленими. Розплавлене віконне скло застигло на стінах, як глазур на торті. Ішли далі. Тепер іноді прокидався вночі на чорному й зимному пустищі від ніжно-кольорових світів, де були людське кохання, пташиний спів і сонце.

Схилився чолом на руки, схрещені на ручці візка, і кашляв. Сплюнув криваву слину. Дедалі частіше мав зупинятися і відпочивати. Хлопець спостерігав за ним. У якомусь іншому світі дитина вже почала б вивільняти від нього своє життя. Але іншого життя не було. Він знав, що вночі хлопець прокидається і прислухається до його дихання.

Минали дні за днями, непораховані й не зазначені в календарі. Удалині вздовж міжштатки тяглися довгі ряди обгорілих іржавих машин. Обдерті ободи коліс осіли у в'язкому сірому багні розтопленої гуми й у почорнілих кільцях дроту. Обгорілі трупи, зморщені, завбільшки з дитину, зіперлися на голі пружини сидінь. Десять тисяч мрій поховано в гробницях їхніх спопелілих сердець. А вони йшли далі. Дріботіли по мертвому світу, як пацюки в колесі. Ночі мертво незворушні та ще мертвіше чорні. Дуже холодно. Вони майже не розмовляли. Чоловік постійно кашляв, і хлопець спостерігав, як той плює кров'ю. Насилу пересувалися. Бруднющі, обідрані, збезнадієні. Чоловік зупинявся і спирався на візок, а хлопець ішов уперед, а потім теж спинявся й озирався. Чоловік зводив сповнені сліз очі й бачив сина на дорозі: той ніби дивився із якогось неуявленного майбутнього, сяючи, як скинія, посеред цього пустища.

Дорога перетинала висохлу трясовину, і труби криги випиналися із замерзлого багна, наче печерні сталагміти. Вони помітили залишки давнього багаття на узбіччі. А за цим — довгу бетонну гатку. Мертве болото. Мертві дерева стоять у сірій воді із сірими слідами реліктових торф'яних ям. Блискучі розсипи попелу біля бортового каменю. Чоловік стояв, зіпершись на жорствову бетонну огорожу. Мабуть, якраз коли світ руйнується, і можна буде нарешті побачити, з чого все зроблено. Океани, гори. Тривав затяжний спектакль навспак про зникнення речей. Всеохопна пустка, напливна й байдуже вічна. Тиша.

Час від часу натрапляли на сухий вітровал сосон, широкі просіки, прорубані у поруйнованій місцевості. Довкола розкидано уламки будівель і мотки дротів із придорожніх стовпів, схрещених, як в'язальні спиці. На дорозі — завали різноманітного сміття, тож пересуватися з візком було дедалі важче. Врешті-решт сіли на узбіччі й почали вдивлятися в те, що чекало попереду. Дахи домів, стовбури дерев. Човен. А за всім цим — голе небо, а десь далеко завмирав і накочувався похмурий океан.

Довго рилися в уламках уздовж дороги, і зрештою чоловік знайшов для себе полотняну сумку, яку можна було закинути через плече, і невеличку валізу для хлопця. Спакували ковдри, брезент і залишки консервів та вирушили далі з наплічниками та сумками, полишивши візок. Дерлися крізь руїни. Пересувалися дуже повільно. Чоловікові доводилося спинятися і відпочивати. Сів на кинуту при дорозі канапу з роздутими від вогкості подушками. Зігнувся й зайшовся кашлем. Стягнув з обличчя маску в плямах крові, підвівся, вмився, сполоснув її та застиг на дорозі. Білий шлейф дихання. Повернувся і глянув на хлопця. Стоїть із валізою, як сирота, що чекає на автобус.

* * *

За два дні дісталися до широкої припливної річки, у повільних водах якої лежав завалений міст. Сіли на зламану підпору та дивилися на потік, що плинув проти течії, звиваючись над залізними ґратками. Чоловік кинув погляд над водою на місцевість за річкою й запитав:

Що нам робити, тату?

Саме так, що саме, підтримав хлопець.

Дійшли до довгої коси припливної твані, у якій лежав напівзанурений у намул човник, стали й роздивилися його. Дуже вже занедбаний. У повітрі запахло дощем. Попленталися пляжем зі своїм багажем, шукаючи прихистку, але нічого не знайшли. Назбирали на березі сяку-таку купу вибілених, кольору кістки дров, розпалили вогнище та сіли в дюнах, накрившись брезентом, спостерігаючи за тим, як із півночі насувається холодний дощ. Невдовзі пішла злива, вода лишала ямки в піску. Вогнище парувало, дим неспішно закручувався кільцями, а хлопець згорнувся під брезентом, по якому тарабанили краплі, і невдовзі заснув. Чоловік натягнув брезент як капюшон і споглядав сірий океан у савані дощу і прибій, що розбивається об берег і знову відступає по темному поцяткованому піску.

Наступного дня попрямували вглиб суші. Широкі мочарі в низині. Сірі подоби папороті, гортензій і диких орхідей, до яких досі не дістався вітер. Іти вперед було справжньою мукою. Минуло два дні, і коли вони дісталися до дороги, він поставив сумку й сів, схилившись на руки, схрещені на грудях, і кашляв доти, доки взагалі міг кашляти. Два дні, а вони пройшли, можливо, кілометрів шістнадцять. Перетнули річку й одразу неподалік натрапили на перехрестя. Буря пронеслася рівниною зі сходу на захід, через перешийок, розрівняла мертві чорні дерева, як водорості на дні потоку. Тут вони й отаборилися, і коли чоловік ліг, усвідомив, що далі не піде й саме тут помре. Хлопець сидів і спостерігав за ним зі сльозами на очах. Ох тату, лише промовив він.

Чоловік дивився, як він іде по траві, стає на коліна і подає йому чашку. Хлопець випромінював світло. Чоловік узяв чашку, випив і відкинувся. З їжі лишилася тільки банка персиків, і він змусив хлопця її з'їсти, а сам не взяв жодного. Я вже не можу, сказав він. Усе гаразд.

Я залишу твою половину.

Добре. Залиш її на завтра.

Хлопець забрав чашку і відійшов, і світло переміщувалось разом із ним. Він хотів спробувати зробити тент із брезенту, але чоловік був проти. Сказав, що не хоче, аби його щось накривало. Лежав і дивився на хлопця, що сидів біля багаття. Він хотів бачити. Роззирнися, сказав він. У довгому земному літописі немає жодного пророка, якого б тут і сьогодні не шанували. Як не кажи, все буде правильно.

* * *

Хлопцю видалося, що він відчув у повітрі запах вологого попелу. Пройшовся по дорозі й дістав із придорожнього сміття шматок фанери, каменюкою забив у землю палиці та спорудив з усього хиткий навіс, але дощ так і не пішов. Замість ракетниці взяв револьвер і прочесав околиці у пошуках чогось їстівного, однак повернувся ні з чим. Чоловік узяв його за руку і прохрипів: Ти маєш іти далі. Я не можу піти з тобою. Ти маєш іти. Ти не знаєш, що може стрітися на дорозі. Нам завжди щастило. Тож і тобі пощастить. От побачиш. Просто йди. Усе гаразд.

Я так не можу.

Усе гаразд. До цього вже давно йшло. Тепер дійшло. Іди на південь. Роби все, як ми робили.

З тобою все буде добре, тату. Має бути.

Ні, не буде. Зброю постійно тримай при собі. Тобі треба знайти хороших людей, але не можна ризикувати. Жодних ризиків. Чуєш?

Я хочу бути з тобою.

Не можна.

Будь ласка.

Не можна. Треба нести вогонь.

Я не знаю, як це робити.

Знаєш.

А він хоч справжній? Цей вогонь?

Так, справжній.

А де він? Я не знаю, де він.

Знаєш. Він — у тобі. І завжди там був. Я його бачу.

Просто забери мене із собою. Будь ласка.

Я не можу.

Будь ласка, тату.

Я не можу. Не зможу тримати мертвого сина на руках. Думав, що зможу, але ні.

Ти казав, що ніколи мене не залишиш.

Я знаю. Вибач. Я з тобою всім своїм серцем. Назавжди. Ти для мене найкращий. І завжди був. Якщо мене тут не буде, ти все одно можеш зі мною розмовляти. Говори зі мною, і я говоритиму з тобою. От побачиш.

І я тебе почую?

Так. Почуєш. Тобі тільки треба уявити цю розмову. І почуєш мене. Треба потренуватися. Просто не здавайся. Гаразд?

Гаразд.

Гаразд.

Мені дуже страшно, тату.

Я знаю. Але в тебе все буде гаразд. Тобі пощастить. Я знаю напевне. Тепер мені краще помовчати. Бо знову почну кашляти.

Усе гаразд, тату. Не треба говорити. Усе гаразд.

Він наважився пройтися по дорозі так далеко, як зміг, а потім повернувся. Батько спав. Хлопець сів поруч під фанерою й дивився на нього. Заплющив очі й заговорив із батьком, а тоді сидів, не розплющуючи очей, і слухав. Потім знову спробував.

Чоловік прокинувся в темряві й тихенько закашляв. Лежав і прислухався. Хлопець сидів коло вогню, загорнувшись у ковдру, і дивився на нього. Крапала вода. Тьмяне світло. Старі сни зазіхали на яв. Крапало в печері. Світло лилося від свічки, що її хлопець ніс на мідній побитій підставці. Віск скрапував на каміння. Сліди незнаних створінь на мертвому лесі. Холодним коридором вони дійшли туди, звідки не повертаються. Від початкової точки до теперішньої єдиним виміром було світло, яке вони несли із собою.

Тату, а ти пам'ятаєш того хлопчика?

Так. Пам'ятаю.

Як думаєш, у нього все гаразд?

Так, само собою. Гадаю, усе гаразд.

Як думаєш, він не загубився?

Ні. Він не загубився.

А я боюся, що загубився.

Гадаю, у нього все гаразд.

Але хто ж його знайде, якщо він загубиться? Хто знайде хлопчика?

Добро знайде хлопчика. Завжди знаходило. І знайде знову.

Тієї ночі він спав, обіймаючи батька, але коли вранці прокинувся, той був холодний і закляклий. Довго сидів і плакав, а тоді підвівся й пішов крізь ліс до дороги. Коли повернувся, став на коліна біля батька, узяв його за руку і стояв, знову і знову повторюючи його ім'я.

* * *

Лишався біля батька три дні, а потім вийшов до дороги й оглянув пройдену частину шляху, подивився туди, звідки вони прийшли. Хтось наближався. Хлопець хотів було повернутися і втекти до лісу, але передумав. Просто стояв на дорозі й чекав, тримаючи револьвер. Всі ковдри він накидав купою на батька, а сам замерз і зголоднів. З'явився чоловік у сіро-жовтій гірськолижній куртці та став, роздивляючись хлопця. На плечі в чоловіка дулом униз висів дробовик на плетеному шкіряному ремінці, а ще він мав нейлоновий бандольєр з патронами. Бородатий ветеран давніх сутичок, щоки пошрамовані аж до кісток, а одне око зизувате. Коли говорив і всміхався, рот кривився.

Де той чоловік, із яким ти був?

Помер.

То був твій батько?

Так. Мій тато.

Мені шкода.

Я не знаю, що робити.

Думаю, тобі варто піти зі мною.

А ти з хороших?

Чоловік відкинув капюшон з обличчя. Довге сплутане волосся. Подивився на небо. Ніби там було на що дивитися. Поглянув на хлопця. Ага, сказав він. Я з хороших. Чому б тобі не опустити револьвер?

Я не повинен нікому віддавати револьвер. Що б не сталося.

Мені він не треба. Просто я не хочу, щоб ти мене брав на мушку.

Добре.

Де твої речі?

У нас їх небагато.

У тебе є спальний мішок?

Ні.

А що є? Ковдри?

Я загорнув у них тата.

Показуй.

Хлопець не поворухнувся. Чоловік спостерігав за ним. Потім став на одне коліно, скинув дробовика з плеча, поставив його на дорогу й зіперся на цівку. Набої у гніздах нагрудного патронташа були виготовлені власноруч і запечатані парафіном. Чоловік пахнув багаттям. Дивись, сказав він. У тебе два варіанти. Ми там трохи посперечалися, чи взагалі по тебе йти. Можеш лишитися тут із татом і померти чи можеш піти зі мною. Якщо лишишся, тримайся якомога далі від дороги. Не знаю, як ви взагалі так далеко дійшли. Однак тобі буде краще піти зі мною. З тобою все буде гаразд.

Звідки мені знати, що ти з хороших?

Нізвідки. Маєш довіритися.

А ти несеш вогонь?

Що?

Несеш вогонь?

Ти трохи хворий на голову?

Ні.

Може, трошки?

Ну, може.

Це нормально.

Так що?

Що, чи несу я вогонь?

Так.

Ага. Ми несемо.

У вас там є діти?

Є.

Хлопчик?

І хлопчик, і дівчинка.

Скільки років хлопчику?

Він твого віку. Може, трохи старший.

Ви їх не з'їли?

Ні.

Ви не їсте людей?

Ні. Не їмо.

І мені можна піти з тобою?

Так. Можна.

Тоді гаразд.

Гаразд.

Вони пішли в ліс, де чоловік присів навпочіпки й оглянув сіру змарнілу постать під нахиленим листом фанери. Оце й усі ваші ковдри?

Так.

Це твоя валіза?

Так.

Постояв. Подивився на хлопця. Чому б тобі не повернутися на дорогу й не почекати мене? Я принесу ковдри й усе інше.

А як же тато?

Що тато?

Ми ж не можемо його просто тут лишити.

Можемо.

Я не хочу, щоб люди його побачили.

Його ніхто не побачить.

Можна я прикрию його листям?

Вітер його знесе.

А можна вкрити його ковдрою?

Я вкрию. Тепер іди.

Добре.

Хлопець почекав на дорозі, і згодом чоловік вийшов із лісу, несучи в руках валізу, а на плечі — ковдри. Перебрав їх і передав одну хлопцеві. Візьми, сказав він. Загорнися. Ти замерз. Хлопець спробував віддати йому револьвер, але чоловік не взяв. Тримай його при собі, сказав він.

Добре.

Ти знаєш, як із нього стріляти?

Так.

Добре.

А що там тато?

Більше ми для нього нічого не можемо зробити.

Думаю, я хочу з ним попрощатися.

З тобою все буде гаразд?

Так.

Тоді йди. Я почекаю.

Хлопець пішов назад у ліс і став на коліна біля батька. Той був загорнутий у ковдру, чоловік виконав обіцяне, і хлопець не розкривав його, лиш сів поруч, плакав і ніяк не міг зупинитися. Дуже довго плакав. Я говоритиму з тобою щодня, прошепотів він. Я не забуду. Що б не сталося. Потім підвівся, повернувся і пішов до дороги.

Побачивши хлопця, жінка обійняла його і пригорнула до себе. О, сказала вона, я така рада тебе бачити. Іноді вона говоритиме з ним про Бога. Він і сам намагався говорити з Богом, але найкраще вдавалося розмовляти з батьком, і він не забував цього робити. Жінка сказала, що це добре. Сказала, що його дихання — це подих Божий, і так він передавався від людини до людини в усі часи.

Колись тут у гірських струмках плавала форель. Можна було побачити, як вона стоїть у бурштиновій течії, і білі окрайці плавців м'яко увивались у потоці. У руці вони пахли мохом. Поліровані, м'язисті й кручені. На спині у них візерунки-червоточинки, мапи світу, що зароджується. Мапи та лабіринти. Того, що не повернути. І більше не виправити. У глибоких виярках, де вони жили, усе було старшим за людину і дихало таємницею.

Кормак Маккарті: дорога до добра

(Максим Нестелєєв)

1933 року в Провіденсі, штат Род-Айленд, народився Чарлз Джозеф Маккарті-молодший, названий так на честь батька. Обоє батьків походили з ірландських католиків. У підлітковому віці хлопець змінив ім'я на Кормак, чи то на честь ірландського короля, чи то тому, що це ґельський еквівалент «сина Чарлза». Кормак, третя дитина в сім'ї, мав двох молодших братів: Білла та Денніса, а також трьох сестер: Джекі, Барбару та Меріллен. Коли Кормаку виповнилося чотири, родина переїхала до Ноксвілля у Теннессі, де батько наступні три десятиліття працював адвокатом. І тільки у 1967-му сім'я перебралася у Вашинґтон. Пізніше свій письменницький стиль Кормак пов'язував зокрема із місцем проживання: «Якщо виростаєш на Півдні, готуйся побачити жорстокість. І жорстокість дуже огидну».

У Ноксвіллі Маккарті вчився у декількох католицьких школах, де мав прізвисько Часс. Запам'ятав, як одного разу вчитель запитав дітей у класі, які у них хобі. Виявилося, що хобі, до того ж чимало, має тільки Кормак. Сам він описував цей епізод так: «Всілякі, навіть езотеричні. Я міг би роздати кожному хобі, і в мене ще залишилося б їх 40–50». У 1950-му, навчаючись в останньому класі, Маккарті опублікував у шкільній газеті «Gold and Blue», імовірно, свій перший текст — поему «Магія осені». Цікаво, що газету редагувала одна із сестер Кормака.

1951 року Маккарті вступив до Університету Теннессі, де вивчав фізику й інженерну справу. Та вже після першого курсу покинув навчання і пішов у Повітряні сили США, де відслужив чотири роки, два з них — на Алясці. Саме на службі, нудьгуючи, він уперше серйозно захопився читанням. Повернувшись, ще три роки провчився у виші. Тоді ж у студентському журналі «Fenix» були надруковані два перші й, за словами самого Кормака, останні його оповідання: «Поминки по С'юзан» (1959) та «Утопленики» (1960). «Мені нецікаво писати новели. Усе, що не забирає років життя і не веде до самогубства, видається мені ледве вартим того, щоб його робити», — так Маккарті пояснював свою нехіть зосереджуватися на короткій формі.

Маккарті пригадував, що зацікавився письменством, коли професор попросив його перечитати й виправити синтаксис у збірці есеїв XVIII ст., щоб тексти можна було помістити в підручник. Процес захопив Кормака, і він занурився у читання й писання. Значно пізніше на запитання, чому він став письменником, Маккарті завжди цитував відповідь Фланнері О'Коннор: «Бо в мене це добре виходить».

Недовчившись, Маккарті кинув університет, бо хотів займатися літературою. Переїхав до Чикаґо, де влаштувався на роботу автомеханіком. Саме в цей час Кормак писав свій перший роман, поєднуючи заробляння із творчістю: «Я ніколи не мав сумнівів у тому, що можу писати. Мені просто треба було з'ясувати, за які гроші в цей час їсти». 1961 року він одружився з Лі Голлеман, із якою разом вчився в Університеті Теннессі, і 1962-го у пари народився син Каллен. Згодом вони оселилися в халупі без опалення і води в передгір'ї Ґрейт-Смокі-Маунтінс на околицях Ноксвілля.

Молоде подружжя часто сварилося: Кормак дорікав дружині, яка доглядала за малюком і поралася по дому, і вимагав, аби та знайшла постійну роботу, щоб він міг зосередитися на писанні роману. Зрештою Лі втекла від нього у Вайомінґ і подала на розлучення. Коли один із нечисленних інтерв'юерів запитав письменника вже у 1990-х, чи платив він аліменти, той пирхнув: «Із чого? Я не працюю з початку 60-х».

1965 року у видавництві «Random House» вийшов дебютний роман Кормака «Охоронець саду». Як зазначив сам автор, він просто не чув про інших видавців. Талант молодого письменника помітив Альберт Ерскін, довгорічний редактор Вільяма Фолкнера. Ерскін звірявся, що в них з Кормаком склалися батьківсько-синівські стосунки, попри те, що «ми ніколи не могли продати жодної з його книжок».

Того ж року Маккарті на кораблі «Сильванія», що плив до Англії, познайомився з танцівницею і співачкою Анною Деліль, і невдовзі вони одружилися. Жили на принагідні гранти і, як пригадувала дружина, переважно бідували. Наприклад, митися ходили до озера. Деліль описувала таку типову ситуацію: одного разу Кормаку надіслали запрошення виступити в університеті й розповісти про свої книжки. Гонорар — дві тисячі доларів. Та Кормак відмовився, відповівши: «Усе, що я маю сказати, уже є на моїх сторінках». «Тож — завершувала цю історію Анна Деліль, — ми знову ще тиждень їли самі боби». 1969 року вони придбали занедбаний корівник неподалік від Луїсвілла в штаті Теннессі. Маккарті власноруч добудував до нього кам'яну кімнату та димар. За чутками, камін він зробив із цегли, зібраної на руїнах будинку, де провів дитинство американський письменник Джон Ейджі.

Часом письменнику ставало геть сутужно, але якимось дивом усе постійно налагоджувалося. Так у Новому Орлеані Маккарті винаймав найдешевше помешкання за 40 доларів на місяць (звідти його врешті витурили за несплату оренди), й одного ранку не мав грошей, навіть щоб купити зубну пасту. Але того ж дня в поштовій скриньці знайшов безплатний рекламний тюбик. Ще якось Маккарті доїдав останні харчі, не знаючи, на що далі жити. Раптом у двері подзвонили. Кормак гадав, що його прийшли арештовувати за борги, але виявилося, що то кур'єр приніс конверт із чеком на 20 тисяч доларів — подарунком від анонімного покровителя: «Коли справи стають дуже-дуже похмурими, завжди щось стається». Крім незмінної від 1963 року друкарської машинки «Olivetti Lettera 32», Кормак усюди возив із собою у футлярі для лінз багатоватну лампочку, щоб мати змогу комфортно писати та читати. Також довгий час разом із ним мандрувала бібліотека у сім тисяч томів, яку доводилося зберігати в гаражах.

У січні 1976 року він полишив Теннессі та другу дружину та переїхав до Ель-Пасо (Техас), де дописав свій найбільший і найавтобіографічніший роман «Саттрі». Над ним письменник працював понад два десятиліття й завершив лише у 1979-му.

У 1981 році Маккарті отримав стипендію Макартура[3], що тоді становила 236 тисяч доларів. Ця сума пішла на підготовку до написання найвідомішого Кормакового роману «Кривавий меридіан», що його автор закінчить аж у 1985-му. Маккарті підійшов до роботи ґрунтовно: вивчив іспанську, працював в архівах та об'їздив усі місця, згадані у творі. Описаний у романі період (1849–1850) — проміжок між американо-мексиканською війною (1846–1848) і великою міграцією зі Сходу на Захід у середині XIX ст.[4] — письменник вважає «переломним моментом американської історії». Анна Деліль пригадувала, що Маккарті дуже хотів написати «великий американський вестерн». І саме ним, на думку літературознавців, і є «Кривавий меридіан». Професор Єльського університету Гарольд Блум назвав його «остаточним вестерном», найкращою книжкою від часів «В свою останню годину» Фолкнера, а також «автентичним американським апокаліптичним романом»[5].

Коли Ерскін вийшов на пенсію, Маккарті перейшов у видавництво «Alfred A. Knopf», яке у 1992-му вмовило автора дати перше інтерв'ю «The New York Times Magazine». І це дійсно допомогло. Роман «Коні, коні» (перший том «Трилогії кордону»), надрукований того ж року, приніс авторові Національну книжкову премію і став бестселером. За пів року продали 190 тисяч примірників, хоча до цього заледве розходилися тритисячні тиражі Кормакових романів.

У 1997 році він одружився втретє із Дженніфер Вінклі, і 1999-го у них народився син Джон. Нині Кормак мешкає в переписній місцевості Тесукі (Нью-Мексико), але найбільше часу проводить у своїй письменницькій резиденції неподалік Інституту Санта-Фе. За концентрацією інтелектуалів Кормак порівнює цю наукову установу з єлизаветинською Англією та Афінами часів Перикла. В Інституті Маккарті часто на добровільних засадах займається коректурою наукових статей і книжок. Автори засвідчують, що письменник усюди нещадно прибирає ненависні йому крапки з комою.

У своїх текстах Маккарті теж обмежується мінімумом розділових знаків: «Я вірю в абзаци, великі літери та принагідні коми, і все». Пряму мову він оформлює без лапок і тире, кажучи, що вперше побачив, що так можна робити, в романі Маккінлея Кантора «Андерсонвілль» (1955). Кормак рідко говорить про свої літературні уподобання, але загалом відомо, що його найулюбленіші романи — «Мобі Дік», «Улісс», «Брати Карамазови» та «Шум і лють». Ще він, наприклад, вважає «Страх і відразу в Лас-Вегасі» Гантера С. Томпсона сучасною класикою й не любить Генрі Джеймса і Марселя Пруста («Я їх не розумію. Для мене це не література»).

Літературознавці виокремлюють у його творчості два основні періоди: «аппалачівський» (від «Доглядача саду» до «Саттрі») і «південно-західний» (від «Кривавого меридіану» до «Старим тут не місце»). Є згадки й про написаний, але не виданий роман «Пасажир», який називають «ново-орлеанським». Уперше Кормак згадав цей текст 2009 року, а 2015-го навіть влаштував презентацію в Інституті Санта-Фе.

За десятий роман «Дорога», виданий у 2006-му, Кормак нагороджений Пулітцерівською премією. «Дорога» випадає із вище запропонованої періодизації, адже в ньому, на думку Веслі Морґана[6], відбувається символічне повернення в дитинство. Дослідник, що зауважив окремі географічні об'єкти (греблю, водоспад, гори, батьківський будинок), також має змогу детально простежити маршрут головних персонажів: читачі приєднуються до їхньої подорожі десь у Міддлсборо (Кентукі), далі йдуть територією Східного Теннессі й Північної Кароліни й дістаються до узбережжя в Південній Кароліні[7].

В інтерв'ю Опрі Вінфрі[8] Кормак Маккарті пригадував, що ідея роману виникла в нього десь у 2003 році, коли він разом із сином Джоном був в Ель-Пасо. Вони зупинилися в старому готелі, і о другій-третій ночі, коли Джон спав, Маккарті визирнув у вікно на незворушне місто, звідки зрідка долинали «самотні звуки» потяга. Він уявив це місто за 50-100 років: багаття на пагорбах, усе перетворилося на руїну — і захвилювався за сина. Саме тоді й почав записувати думки про «чоловіка і хлопчика, які вижили». Зрозуміло, що роман, присвячений сину Джону Френсісу (названому на честь діда по батьківській лінії), одразу передбачає автобіографічний контекст. Письменник визнавав, що багато в чому цей твір є його реакцією на пізнє батьківство, і в книгу навіть дослівно потрапили деякі їхні розмови із сином.

Крім цього, «Дорога» — ще й данина письменницькому захопленню кіномистецтвом. Маккарті від самого початку літературної кар'єри прагнув написати успішний сценарій. Уперше із цим йому пощастило у 1976 році: його текст став основою для епізоду «Син садівника» в телеантології «Бачення». Відтоді Кормак безрезультатно працював у цьому жанрі аж до початку 2000-х. Так, «Старим тут не місце» довгий час існував у формі сценарію, однак його ніхто не квапився переносити на екран, аж поки автор не переробив текст на роман, і лише тоді ним зацікавилися брати Коени. В архіві Маккарті зберігаються ще два готові сценарії: «Міста округи» (третій том «Трилогії кордону») та «Кити й люди». А 2013 року він створив «Радника» як готовий для кіноадаптації текст, чим і скористався Рідлі Скотт.

Формально «Дорога» — теж майже готовий кіносценарій, який можна порівняти зі своєрідним роуд-муві, де замість машини («car») — продуктовий візок («cart»)[9]. Аллен Джозефс[10] зазначав, що буквально всі фрагментарні та крутійські твори Маккарті — романи дороги чи стежки, що ними мандрують герої, а художні образи в цих текстах завжди надзвичайно контрастні та кінематографічні.

Маккарті переконаний, що підсвідоме старіше за мову, тож образи більші за слова. Саме тому він ніколи не знає, чим закінчиться роман, не креслить схем і не складає плану сюжету. Письменник наводив як приклад Фолкнера, що почав писати «Шум і лють», коли уявив дівчинку на дереві, що крізь просвіт у листі спостерігає за похованням своєї бабусі, тоді як інша дитина роздивляється свої забруднені під час гри штанці.

У чернетках до роману автор згадав декілька літературних орієнтирів, які визначили його «Дорогу»: «Дзен і мистецтво догляду мотоцикла» Роберта Пірсіґа, «Чекаючи на Ґодо» Семюела Бекета і «Коханку Вітґенштайна» Девіда Марксона. Від Пірсіґа в «Дорозі» — загальна канва подорожі батька із сином до океану. Вплив Бекета зауважили ледь не всі рецензенти: це і скупий пейзаж, і мінімалізм, притаманний пізній прозі Маккарті, зокрема короткі речення й абзаци[11]. А від «Коханки Вітґенштайна» Марксона, історії останньої жінки на Землі, у «Дорогу» потрапило найголовніше — фабульні обставини.

Постапокаліптичний роман, як доводить Клер Кертіс[12], завжди дидактичний, зосереджений на ідеї та можливості «почати заново». Його типовий сюжет має приблизно такий вигляд: групка сміливців, що вижили, бореться з хаосом, що настав після «кінця». Герої вчаться розрізняти друзів і ворогів, а згодом об'єднуються і зрештою перемагають найсильнішого супротивника, щоб знову відродитися в уже новому суспільстві. Спрощено в таких текстах показано рух від природного стану до громадянського суспільства, що базується на суспільному договорі.

Безперечно, Маккарті обирає незвичний для себе жанр постапокаліптичного роману-дистопії ще й тому, що в Америці після трагедії 9/11 посилилися есхатологічні настрої. Втім, письменник по-своєму видозмінює жанрові умовності й опрацьовує власні теми. Так, він не зазначає в тексті, що саме стало причиною «кінця світу» в «Дорозі». Однак в інтерв'ю журналу «Rolling Stone» (2007) є згадка про те, що він розмовляв із палеобіологом Дуґласом Ервіном про крейдове вимирання, спричинене падінням метеорита близько 66 млн років тому. Пізніше науковець упізнав описану ним картину в романі «Дорога», хоч і зазначив, що, зважаючи на художню мету, письменник поступився деякими деталями. Наприклад, після подібної катастрофи небо було б не сірим, а блакитним, а папороть активно буяла б по всій планеті. Однак, зважаючи на ці «неточності», можна, як стверджує Джон Сепік[13], зробити висновок, що зображений у романі світ пережив вибухи декількох атомних бомб, і батько із сином мають виживати в умовах «ядерної зими». Дослідник навіть вбачає в перших рядках «Дороги», коли герой прокидається темної прохолодної ночі в лісі («dark and the cold of the night»), натяк на одну з перших книжок про подібні кліматичні умови — «Холод і темряву» («The Cold and the Dark», 1984) Пола Ерліха, Карла Саґана, Дональда Кеннеді та Волтера Орра Робертса. Крім цього, атомна бомба, імовірно, вибухає й наприкінці роману «Перехрестя» (другий том «Трилогії кордону»).

Однак Маккарті цікавлять не причини апокаліпсису, а самі люди. Він переконаний, що ми радше себе знищимо, ніж дочекаємося якогось доленосного метеорита. Девід Кашнер[14] слушно зауважує, що перші ознаки того, як наш світ помиратиме, автор описав у романі «Старим тут не місце». Сивий шериф каже: «Це почнеться тоді, коли ми крізь пальці дивитимемося на погані манери. Коли не чутимемо „сер і мем“ кінець буде уже майже видно».

На позір проста історія, розказана у романі, ще від часу виходу книжки спокушала критиків і рецензентів відчитувати в ній усе, що заманеться, не стримуючи власної фантазії й обмежуючись тільки читацьким досвідом. Умовність фабули і катастрофи, безіменність персонажів[15] і географічних назв (у романі загалом лише вісім власних назв) — усе сприяє абстрактності оповіді, посиленню формальних аспектів і ніби запрошує до необмеженого тлумачення. «Дорога» — найпостмодерніший роман письменника, бо надається до нескінченного пошуку нових інтерпретацій, майже всі з яких є надінтерпретаціями. А от письменницька версія описуваних подій доволі проста: це подорож батька й сина як нагадування про те, що слід піклуватися про речі й людей та виявляти більше вдячності. Кормак Маккарті, ніби передчуваючи те, як можуть бути сприйняті його романи, колись сказав: «Жахливо, але факт: книжки зроблено з книжок […] і життя роману залежить від уже написаних романів». Свідомо чи ні — і, згідно з його переконаннями, радше ні — він помістив у текст безліч «темних», неоднозначних речень, пов'язаних з образами та словами, які часто заводять у глухий кут навіть давніх шанувальників його таланту.

Одним із таких місць є фраза «Salitter висушувався із землі» («The salitter drying from the earth»). Деякі перекладачі вирішили, що «salitter» — спотворене написання слова «селітра», але більшість просто лишила це загадкове поняття без змін. Нині ж дослідники майже не мають сумнівів, що Кормак Маккарті використав німецьке діалектне слово (інший варіант написання — «Salniter») з лексикона містика Якоба Беме. У трактаті Беме «Аврора» (1612) цей термін, пов'язаний з алхімією, означає «сутність Бога, його сíм'я й Божественні сили». Йому протиставлено «Marcurius» (звук), що співвідноситься зі ртуттю («Mercury»). Ртуть, сірка та сіль є в алхімії трьома визначальними складниками всього матеріального і, відповідно, символізують тріаду дух-душа-тіло. Важливо, що у Беме матеріальне (тілесне) висушування називається «небесним саліттером», а його характеристики — сухий (нім. «herb»), кислий і пахкий якраз і формують тіло. Світ був створений із чистого «саліттера», що його Люцифер пізніше зіпсував в Адамові, створивши другу, земну, «темну, отруйну і смердючу» версію[16]. Як твердять науковці, два варіанти «саліттера» у Беме — земний і небесний — чітко співвідносяться з двома стадіями виробництва селітри. До відкриття родовищ нітратів у Південній Америці її видобували з так званої азотистої землі у стайнях і на бійнях. Цю первинну «необроблену, брудну» речовину називали «сіллю землі», і вона дійсно мала специфічний запах. Потім її очищували деревною золою й зрештою отримували білі прозорі кристали селітри. Нітрат калію, або ж калійна селітра, фігурував у наукових теоріях у XVII ст. під різними назвами: «sal petrae», «sal nitri», «sal terrae». Останнє — з Євангелія від Матвія: «Ви — сіль землі. Коли ж сіль звітріє, чим її солоною зробити»[17]. Від цього «sal terrae» Беме, вочевидь, й утворив свій «Salitter»[18], який може «ізвітрити» («dry» у «Дорозі»). У Беме теж ідеться про те, що «гіркість саліттера висушує його». Маккарті дійсно читав Беме, доказом чого є один з епіграфів у «Кривавому меридіані», взятий з «Шести теософських пунктів» німецького містика. Та й загальний притчовий настрій роману сприяє тому, щоб убачати в цьому слові натяк на біблійно-християнську традицію. Нерідко в тексті трапляються й молитви, хоча Бога в цьому художньому світі нібито й немає. Та це значуща відсутність, бо його постійно згадують.

Літературознавці одностайні в тому, що Кормак Маккарті працює в жанрі «високоморальної параболи» (вислів Майкла Крюза) або притчі, тож біблійні алюзії для нього визначальні. Тому персонажі батька й сина від самого початку, на думку Джей Елліс[19], співіснують у двох контекстах: біографічному і теологічному. Попри те, що світ роману «яловий, мовчазний, безбожний» (і навіть сніжинка там вичахає «неначе останні сили християнського світу»), батько із сином для письменника пов'язані зі старозавітною притчею про Авраама й Ісаака, до того ж, як видно з підготовчих матеріалів до роману, у варіанті, розказаному Сьореном К'єркегором у праці «Страх і тремтіння». Саме це ім'я прозаїк зазначив біля фрази «криваві культи».

Кормак Маккарті все життя працює із релігійною тематикою, занурюючи події й персонажів в архаїчну проблематику. Із чернеток «Дороги» дослідники дізналися, що спочатку він хотів назвати роман «Граалем», від чого в остаточній версії залишилися хіба натяки: хлопця порівняно із «золотою чашею, гідною того, аби прихистити Бога», а ще скинією, Божим словом і «вогнедишним драконом Бога». Лідія Купер[20] послідовно доводить, син — водночас і Грааль, і Персіваль (Парцифаль), а батько — Король-рибалка (зв'язок із водою, поранення).

Сам письменник у розмові з Джоном Гіллкоутом, режисером екранізації «Дороги», висловив важливу думку щодо ідеї роману: «Якщо „Кривавий меридіан“ був про людське зло, то „Дорога“ — про людське добро». Справді, життя батька із сином — це одвічне протистояння добра і зла, але письменник у цьому тексті чи не вперше у своїй романістиці постає оптимістом[21], бо промовляє устами чоловіка: «Добро знайде хлопчика. Завжди знаходило. І знайде знову». Персонажам завжди щастить, а насамкінець виявляється, що за ними ще й стежили «добрі люди», невеличка комуна. Тож наївні запитання сина «А ми — досі хороші хлопці?», «А якщо прийдуть хороші люди?» зрештою матеріалізуються, і добро перемагає. Звісно, це не остаточна перемога, а радше згуртування всього позитивного супроти всього негативного не так у християнському, як у маніхейському світі.

Хороші люди в «Дорозі», за словами Ендрю Естеса, буквально й метафорично «несуть вогонь»[22], а не смажать на ньому немовлят[23]. Дослідник також зауважує, що хороші люди в романі володіють просунутими технологіями (револьвер, сигнальний пістолет, дробовик), тоді як у поганців — переважно примітивна зброя (ножі, списи, палиці, лук). Невипадково в останніх навіть ламається машина, тоді як перші — міфологічні вогненосці, новітні Прометеї, за формулюванням Деніела Латтралла[24]. Саме Прометей, за однією з версій, створив людей. Знаково, що протагоніст постійно стикається із розвинутими, але вже неактуальними технологіями (секстант, радіобуйок) і так дбайливо ставиться до експонометра, який вимірює кількість світла. Та й уся історія, описана в романі, — це майже безнадійна спроба зберегти світло й уникнути темряви. В інтерв'ю Опрі Вінфрі Маккарті, коментуючи уривок про людину, яка балансує в темряві («Вночі він прокидався у непроникній сліпій темряві…»), нагадав про те, що зберігати рівновагу за браком освітлення чи внаслідок проблем із внутрішнім вухом дуже складно, і тоді конче потрібним стає бодай якесь джерело світла, наприклад ліхтарик. Тож зберігати вертикальне положення фізично так само важко, як лишатися «у вертикальному положенні морально». У «Дорозі» автор показує, наскільки легко і швидко люди забувають про норми й етику, коли звичний світ зруйновано і ніщо не стримує людської жорстокості.

Деякі літературознавці переконані, що Маккарті — «алегоричний» (Джон Кант) або навіть «сакральний, містичний і духовний автор» (Едвін Арнольд), і всі його сюжети — це нав'язливе повторення біблійних заповідей, застереження тим, хто їх не дотримується, й унаочнення того, яким стає життя, якщо всі заповіді забуто. Крістофер Форбіс[25] першим зауважив, що в усіх своїх романах письменник вибудовує складну систему мотивів і лейтмотивів, яка часто має вигляд паліндрому: важливі образи в текстах продубльовано і ніби віддзеркалено на початку і в кінці. Тому такими важливими є перший абзац «Дороги», де переосмислено платонівський міф про печеру, і безліч разів переписаний автором останній, де поєднано всі головні символи цього тексту. Гадаю, доречно буде навести один із ранніх варіантів цього останнього абзацу, який зберігся в архіві письменника. Певен, уважні читачі, порівнявши обидві версії, чорнову і фінальну, зрозуміють цінність деяких фраз і переконаються в доцільності авторського вибору:

У струмку чайного кольору — форель, яка в руці пахла мохом. Полірована, м'язиста й кручена. Білі окрайці її пливців м'яко увиваються у потоці. У цьому глибокому виярку. Світ старіший за людину. Дихає таємницею. Те, що настало, містить усе, що було. І зараз його вже немає.

Інформація видавця

Кормак Маккарті

ДОРОГА

Переклад з англійської: Максим Нестелєєв

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Юлія Колеснікова

Дизайн і верстка: Ірина Мамаєва

Дизайн обкладинки: Ігор Дунець

На обкладинці використано фотографію Ігоря Дунця.

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2406 від 13.01.2006.

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 05.07.2022.

Папір офсетний. Формат 84x108/32.

Гарнітура Narration SRB, Roboto Condensed.

Ум. друк. арк. 15,54. Обл.-видавн. арк. 17,09. Зам. № 22-047.

Надруковано ТОВ «Друкарня «Бізнесполіграф»,

02094, м. Київ, вул. Віскозна, 8

свідоцтво про внесення до Державного реєстру:

ДК № 2715 від 07.12.2006

Постапокаліпсис + батько і син + канібали + Пулітцерівська премія = «Дорога» Кормака Маккарті.

Максим Нестелєєв

Примітки

1

Ірландські сандалі з сириці (тут і далі примітки належать перекладачеві).

2

Неологізм німецького містика Якоба Беме. Докладніше про нього у післямові.

3

Сол Беллоу, один із тих, хто номінував Маккарті на цю «стипендію геніїв», відзначав його «абсолютно непереборне володіння мовою, його життєдайні й смертоносні речення».

4

Найчастіше цей період називають «Західною експансією», а його початок датують 1803 роком, коли США придбали територію Луїзіани. Інші важливі події цього часу — поява Орегонського шляху, що ним переселенці зі Сходу перетинали Скелясті гори, і Каліфорнійська золота лихоманка 1848–1855 рр.

5

Bloom Н. Introduction // McCarthy С. Blood Meridian, or The Evening Redness in the West — New York Random House, 2001.

6

Morgan W. The Route and Roots of «The Road» // Cormac McCarthy Conference, Knoxville, TN, 26th April, 2007. Доступ: trace.tennessee.edu/utk_mccarthy/FullSchedule/Conference/7

7

Що не заважає іншим дослідникам висувати власні гіпотези: так Лаура Ґодфрі вважає, що вони рухаються через гори Аппалачі до Мексиканської затоки (Godfrey L. «The World He'd Lost»: Geography and «Green» Memory in Cormac McCarthy's «The Road» // Critique: Studies in Contemporary Fiction, Vol. 52, № 2, 2011).

8

Майкл Крюз у приватній бесіді жартома запитав Кормака Маккарті, що було почесніше: дістати Пулітцера чи взяти участь у Книжковому клубі Опри. Письменник відповів, що йому байдуже і те, і те, але Опра заплатила краще (Crews М. L. Books are Made Out of Books: A Guide to Cormac McCarthy's Literary Influences. — Austin: University of Texas Press, Austin, 2017).

9

Дослідники наголошують на тому, що це водночас символ і консюмеризму, і безпритульності, до того ж «трансцендентальної безпритульності» (Дьйордь Лукач), притаманної багатьом персонажам Кормака Маккарті. Крім того, метафорою «сліпого консюмеризму» в постмодерністській літературі вважають канібалізм. Саме пожирання інших людей у романі стає червоною лінією, що відокремлює поганців від хороших персонажів (Dominy J. Cannibalism, Consumerism, and Profanation: Cormac McCarthy's «The Road» and the End of Capitalism // The Cormac McCarthy Journal, Vol. 13, № 1, 2015).

10

Josephs A. What's at the End of «The Road»? // South Atlantic Review, Vol. 74, № 3, Summer 2009.

11

У критиці «Дорогу» часто порівнюють із Бекетовим «Ендшпілем». Найточніше атмосферу роману визначила Джонна Семейкс: «Семюел Бекет, позбавлений гумору» (Semeiks J. Reviews. Rev. of «The Road» by Cormac McCarthy // Confrontation 98/99, Spring/Summer 2007).

12

Curtis С. Postapocalyptic Fiction and the Social Contract: «Well Not Go Home Again». — Lanham: Lexington Books, 2010.

13

Sepich J. Regarding «The Road» by Cormac McCarthy. Доступ: www.johnsepich.com/documents/Regarding_The_Road_by_Cormac_McCarthy_12-17-2020.pdf

14

Kushner D. Cormac McCarthy's Apocalypse // The Rolling Stone, 27th December, 2007.

15

У романі Маккарті «Зовнішня темрява» один із персонажів каже: «Подейкують, що в пеклі в людей немає імен. Але ж їх якось треба було покликати, щоб туди відправити».

16

Більше про це: Weeks A., Principe L. Jacob Boehme's Divine Substance Salitter: its Nature, Origin, and Relationship to Seventeenth Century Scientific Theories // The British Journal for the History of Science, Vol. 22, № 1 (Mar. 1989); Weeks A. Boehme: An Intellectual Biography of the Seventeenth-Century Philosopher and Mystic. — Albany, NY; SUNY Press, 1991, p. 65–67.

17

Мт. 5:13 (пер. І. Хоменка).

18

Німецькою «селітра» звучить подібно — «der Salpeter».

19

Ellis J. McCarthy's Sense of Ending // Cormac McCarthy Con ference, Knoxville, TN, April 26, 2007. Доступ: trace.tennes-see.edu/utk_mccarthy/FullSchedule/Conference/8

20

Cooper L. Cormac McCarthy's «The Road» as Apocalyptic Grail Narrative // Studies in the Novel, Vol. 43, № 2 (Summer 2011).

21

У ранніх чернетках до роману Маккарті зображував ще обнадійливіший світ, де батько, зокрема, побачив світлячка.

22

Важливо, що це словосполучення (у розмовному варіанті «carrying fire») трапляється і в останньому абзаці «Старим тут не місце», що в певному сенсі є ідейно-проблемною передісторією «Дороги».

23

Estes A. Cormac McCarthy and the Writing of American Spaces. — Amsterdam — New York: Rodopi, 2013.

24

Luttrull D. Prometheus Hits «The Road»: Revising the Myth // The Cormac McCarthy Journal, Fall 2010, Vol. 8, № 1 (Fall 2010).

25

Forbis Ch. Of Judge Holden's Hats; Or, The Palindromes in Cormac McCarthy's «Blood Meridian», 2008 Доступ: www. johnsepich.com/documents/palindrome.pdf

Content

Кормак Маккарті
Дорога

Дорога

Кормак Маккарті: дорога до добра (Максим Нестелєєв)

Інформація видавця

Примітки